Pedagogija
Pedagogija u kapitalizmu
mini|desno|250px|[[Spomenik Pestalociju u Cirihu.]] Pedagogija je poput drugih društvenih nauka, a možda i više od njih, prolazila kroz sve etape društvenog razvitka buržoazije. U početku, pedagogijom su se bavili uglavnom filozofi, te se najviše razmatraju oni problemi u pedagogiji koji su istovremeno mogli da budu i predmet filozofskih koncepcija. Malobrojni su dali svoj doprinos razvoju pedagoških ideja i danas se smatraju pedagoškim klasicima. Jedan od najranijih predstavnika je Džon Lok. On pre svega zastupa interese buržuaskog društva i njega ne zanima obrazovanje širih narodnih masa kao Komnenskog. On stavlja akcenat na sadržaj vaspitanja i njegovu ulogu u razvoju ličnosti, ali pre svega u porodici, a ne u školi. Od Komnenskog se razlikuje i u pogledu moralnog vaspitanja, jer izvor moralnih vrlina vidi u potrebama poslovnog čoveka i džentlmena, a ne u Bogu. Najveći doprinos je dao u oblasti teorije saznanja, jer je smatrao da formiranje ličnosti zavisi od iskustva, a ne od „urođenih ideja“, što ga čini predstavnikom empirijske teorije o faktorima razvitka ličnosti. U 18. veku se izdvaja više filozofa koji su dali doprinos pedagogiji, kao što su Helvecije, Didro i Holbah. Poput Loka i oni su poricali urođene ideje i davali prvenstvo čulnom saznavanju individue. Zbog toga su čak i precenjivali uticaj vaspitanja. Zalagali su se za izučavanje prirodnih nauka, kao i za umno i moralno vaspitanje, ali oslobođeno religijskog uticaja. Takođe su školskom vaspitanju davali prednost u odnosu na ono koje se stiče u porodici. Ipak, ovi francuski materijalisti su u nekim pedagoškim shvatanjima bili ekstremni. Žan Žak Ruso (1712–1778) se, pak, zalagao za interese sitne buržoazije, koja je tada predstavljala srednji sloj, demokratsko-liberalno nastrojen. Dao je, između ostalog, teorije o slobodnom razvitku i vaspitanju, o vaspitanju u prirodi, individualnom pristupu detetu, kaznama putem prirodnih posledica, jer je bio zagovornik protiv fizičkog kažnjavanja, a isticao je i značaj umnog vaspitanja. Njegove ideje su bile nedosledne i protivurečne, a zamerke su mu i da je idealizovao prirodu deteta, njegovo izdvajanje iz društva, nesistematičnost u sticanju znanja, loš stav prema ženskoj deci itd. Ipak, imao je uticaja na kasnije pedagoge, kao što je Kant. On je na Univerzitetu u Keningsbergu predavao i pedagogiju, kao „praktičnu filozofiju“. On zagovara neophodnost vaspitanja u ljudskom životu i deli ga na pet komponenti: fizičko, disciplinovanje, civilizovanje, umno i moralno vaspitanje. Kant na vaspitanje ne gleda kao na prijatnu aktivnost za dete i centralno mesto zauzima disciplinovanje, odnosno navikavanje na poslušnost, pri čemu je dozvoljeno i fizičko kažnjavanje. Ipak svoj stav brani neophodnošću vaspitanja, jer se dete rađa sa životinjskim osobinama i potrebno je da vaspitanjem postane čovek. Kant je bio protiv da se pedagogija izgradi kao nauka, jer je smatrao da ona ne može jasno da razgraniči svoj predmet proučavanja u odnosu na druge nauke, pa samim tim može da ima status samo teorije. Naime, on je smatrao da su za ciljeve, metode i sredstva vaspitanja već zadužene filozofija (odnosno etika) i psihologija. Njegov naslednik na katedri, Johan Fridrih Herbart je naprotiv smatrao da pedagogija može biti samostalna nauka oslanjajući se na dostignuća pomenute dve. Takođe pod uticajem Rusoa, ali sa drugačijim konceptom od Kanta je bio Pestaloci (1746–1827). On unosi novinu u moralnom vaspitanju, koje je nesebično i zagovara princip prirodnosti u vaspitanju. Naime, on zagovara očiglednost u učenju i važnost posmatranja i zapažanja sveta koji okružuje dete. Po Pestalociju, to uslovljava razvoj razuma, rasuđivanja i uopšte intelektualnih sposobnosti. Osim principa očiglednosti, on zastupa i princip samodelovanja, individualnosti i sistematičnosti. Takođe, pokušao je da spoji nastavu sa proizvodnim radom. Krajem 18. i početkom 19. veka javlja se još značajnih pedagoga, naročito u Nemačkoj. Adolf Disterveg (1790–1866) je bio protivnik klerikalizma, reakcionarnih pruskih zakona o školstvu i formalizma u školi. Značajno je da se bavio problemima obrazovanja nastavnika, za kojima se javljala sve veća potreba zbog širenja mreže škola u tadašnje vreme. Za njih je napisao i više udžbenika, a naglašavao je važnost ličnosti nastavnika u obrazovanju. Fridrih Frebel (1782–1852) se bavio predškolskim uzrastom i započeo je rad u oblasti koja danas predstavlja disciplinu pedagogije; predškolskoj pedagogiji. Iako postoje zamerke na njegova shvatanja, on je uradio i mnogo pozitivnih stvari, kao što je insistiranje na samoaktivnosti i stvaralaštvu i važnosti igre u vaspitanju i ostvario je jak uticaj na kasnije pedagoge u mnogim zemljama. Čak se kasnije koncepcije zasnovane na njegovim radovima i nazivaju „neofrebelizmom“. Već pomenuti Herbart je imao veliki uticaj pedesetih godina 19. veka, iako su se njegova dela pojavila mnogo ranije. Njegove ideje su bile prihvaćene u mnogim zemljama, a njihov uticaj se osećao do tridesetih godina 20. veka. Čitav pedagoški pokret je poznat kao „herbartijanstvo“. Zbog svega toga, mnogi ga smatraju najvećim pedagogom u istoriji, pa čak i osnivačem pedagogije kao nauke. On je zapravo i nastojao da pedagogiju izgradi kao samostalnu nauku i to dedukcijom, pa mnogi njegove koncepcije nazivaju „deduktivnom pedagogijom“. Naime, osnovni put za izgrađivanje i konstituisanje pedagoške nauke po Herbartu je bila dedukcija, odnosno da jedno pedagoško načelo proizilazi iz drugog, poput posledice. On je prvi koji je nastojao da jasno razgraniči naučni deo pedagogije od praktičnog, uz obrazloženje potrebe za postojanjem i jednog i drugog. Po stavovima, bio je individualista, a njegova teorija intelektualistička, na šta ukazuje njegovo shvatanje saznavanja; da je ono subjektivno, jer je rezultat uticaja spolja. Istovremeno, ono je i samospoznaja duše, pa ima za cilj da razvije formu mišljenja, koja je zato bitnija nego sam sadržaj saznanja. Ovakva koncepcija pedagogije je mehanicistička i u njoj dominira formalni pravac. Zbog svoje privrženosti idejama Platona, a istovremenim odbacivanjem ideja Rusoa, Herbart je bio omiljen među fašistima u Nemačkoj, koji su se pozivali na ideje o vaspitanju sa ciljem poslušnosti, neprikosnovenosti autoriteta vođe, disciplinovanosti volje. Herbart je insistirao na određivanju cilja vaspitanja, koji je bio idealistički postavljen. Da bi se cilj postigao, potrebno je primeniti tri sredstva: upravljanje decom, nastavu i disciplinovanje. Posebno se bavio problemima nastave, kojoj je pridavao veliki značaj, posebno srednjoškolskoj nastavi. Po njegovom mišljenju, nastava mora da prođe četiri stupnja: jasnost, asocijacija, sistem i metod. Iako je odlazio u šablonizam i formalizam, Herbart je uradio mnogo na unapređenju pedagogije, a i izdejstvovao je da katedra pedagogije na kojoj je predavao stekne ravnopravan status sa ostalima. Herbartovi sledbenici su bili brojni i među njima se izdvajaju Ciler, Rajn, Stoj i Vilman, ali nisu uvek slepo sledili njegove ideje, već su pokušali i da ih aktuelizuju. Međutim, javljali su se i pravci suprotstavljeni Herbartovim idejama. Jedan od značajnijih protivnika bio je Ušinski (1826–1870). On je težio da predmet proučavanja pedagogije poveže sa tekovinama više nauka, između ostalih i antropologije i fiziologije. Samu pedagogiju je posmatrao kao veštinu, veoma blisku umetnosti, koja da bi se postigla, potreban je širok spektar znanja o onome ko se vaspitava (otuda upliv i bioloških disciplina).