Narodna_književnost
Svjedoci i sakupljači
Najstarije pouzdane vijesti o narodnom književnom stvaralaštvu na srpskohrvatskom govornom području potječu iz 12. stoljeća, budući da na takvo stvaralaštvo upućuje već Ljetopis popa Dukljanina (oko 1150), ali i neke još starije hagiografske legende. U prikazu Bozona Breakspeara o posjeti pape Aleksandra III Zadru iz 1177. godine kaže se da ga je narod u gradu dočekao glasnim pjevanjem pjesama "na svom slavenskom jeziku". Staro žitije priča o Rastku Nemanjiću (sv. Savi) da je kao mladić zazirao od "sramotnih i štetnih pjesama" i da su se o njegovom bijegu na Svetu Goru (1192) "izmišljale i pjevale pjesme". Uroša III narod je nakon pobjede nad Bugarima (1330) dočekao "s pobjedničkim pjesmama", a nešto ranije (1328) Nikifor Gregora, bizantski poslanik u Srbiji, u svom izvještaju pripovijeda da je putujući između Strume i Strumice čuo kako njegovi pratitelji pjevaju pjesme o "slavnim djelima junaka" koji su njemu samome bili sasvim nepoznati. Na dvoru poljskog kralja Vladislava Jagela spominju se 1415. "srpski guslari". Talijanski humanist Philippus de Diversis, koji je od 1434. do 1440. boravio u Dubrovniku, spominje u gradu narikače, koje pjevaju tužbalice za pokojnikom. thumb|left|200px|[[Petar Hektorović, kip u Starom Gradu na Hvaru.]] Južnoslavenski pisci iz 15. i 16. stoljeća govore, često s divljenjem, o narodnom književnom stvaralaštvu, a među njima ističe se Juraj Šižgorić iz Šibenika, koji je u svom djelu O smještaju Ilirije i o gradu Šibeniku (De situ Illyriae et civitate Sibenici, 1487) o šibenskim običajima zapisao: "Osim toga, u žalosti pri sprovodu žene glasno izriču naricaljke, koje diraju i potiču na plač i ljude tvrda srca i koje su dirljivije od tužbalica Tetide i majke Eurijalove... Pri svadbi plešu i pjevaju neke svatovske pjesme kakve nismo čuli da je pjevao ni Katul ni Klaudijan, Nadalje, obijesna mladež, obuzeta ljubavnom čežnjom, noću glasno pjeva takve ljubavne pjesme kakve bi jedva spjevao uglađeni Tibul ili nježni Propercije... ili Sapfa sa Lezbosa. I vrteći kamen za tiještenje maslina, naizmjence improviziraju pastirske pjesme... Osim toga u plesu prema ritmu pjesme topoću nogama". Šižgorić je sakupio i objavio zbirku narodnih poslovica i zajedno s prijateljem Jakovom Naplavčićem preveo je na latinski pod naslovom Dicteria; ta je zbirka u međuvremenu izgubljena. Zadranin Petar Zoranić zabilježio je 1536. naslove dviju narodnih pjesama: A ti devojko šegljiva i Drazi mi goru projdoše. Nikša Ranjina u svom je Zborniku, poznatom i kao Dubrovački kanconijer (1507), vjerojatno zabilježio i neke izvorno narodne pjesme pomiješane s pjesmama narodne inspiracije ("spjevanim na narodnu") Šiška Menčetića i Džora Držića. Prve poetske tvorevine izričito označene kao narodne donio je Petar Hektorović u svom Ribanju u ribarskom prigovaranju (1556), gdje je zapisao dvije bugarštice ― Marko Kraljević i brat mu Andrijaš i Vojvoda Radosav Siverinski i Vlatko Udinski, kao i četiri lirske pjesme. Negdje u to vrijeme i jedan rimski svećenik zabilježio je, na marginama rukopisa s Heziodovim i Aristofanovim djelima, tri makedonske ljubavne pjesme, a Primož Trubar u svom Katekizmusu z dvejma izlagama (1575) koristi početak jedne slovenske koledarske pjesme. Juraj Baraković objavio je 1613. u Vili Slovinki bugaršticu o majci Margariti. Putopisi iz 16. stoljeća svjedoče o raširenosti pjesama o Kraljeviću Marku i junacima kosovskog ciklusa, a u jednom izvještaju mletačkog kneza u Splitu iz 1547. priča se kako je pjesmu o "kralju Marku", koju je zapjevao neki slijepi vojnik, prihvatio sav narod oko njega, "jer svi znaju tu pjesmu". thumb|right|200px|[[Vuk Stefanović Karadžić, koji je utemeljio sustavni rad na prikupljanju narodne književne baštine Južnih Slavena.]] Krajem 17. i tijekom 18. stoljeća pojavljuju se prvi sakupljači i proučavatelji narodne književnosti. S kraja 17. stoljeća potječe "peraštanski rukopis", tj. zbirka pjesama, pretežno bugarštica, koje je prikupio nadbiskup Andrija Zmajević. U prvoj polovini 18. stoljeća nastao je, vjerojatno u Slavoniji i Srijemu, znameniti Erlangenski rukopis s preko dvije stotine narodnih pjesama, poglavito epskih, ispjevanih u desetercu, ali i lirskih u raznim metrima i nešto bugarštica. Iz istog je vremena dubrovačka zbirka Popijevke slovinske, koja sadržava pjesme koje su prikupili Đuro Matijašević-Mattei (1675–1728), Josip Betondić (umro 1764) i drugi. Krajem 18. stoljeća nastaju rukopisne zbirke iz slavonske Požege (Požeški zbornik iz 1789. i Zbornik Tome Kraljevića), a istodobno se u i dalmatinskim gradovima javlja živ interes za narodno stvaralaštvo; jedan od prikupljača pjesama, pa i njihovih melodija, bio je i Splićanin Julije Bajamonti (1744–1800), koji u svom spisu Morlachismo d'Omero (Homerov morlakizam, 1797) uspoređuje Homerove epove s junačkim pjesmama na srpskohrvatskom i pokazuje kako među njima postoji podudaranje u stilskim sredstvima, opisima i mentalitetu pjesnika i njegovih likova. Bajamontijev suvremenik Đuro Ferić (čija je bogata zbirka narodnog stvaralaštva izgubljena) preveo je na latinski 37 narodnih pjesama (1798), a narodne poslovice parafrazirao je izrazivši ih u obliku latinskih basni pod naslovom Fabulae ab illyricis adagiis desumptae (Basne uzete iz ilirskih izvora, 1794). Od 18. stoljeća za narodnu književnost na srpskohrvatskom zanimaju se i europski učenjaci. Alberto Fortis, talijanski prirodoslovac, u svojem je putopisu Viaggio in Dalmazia (Putovanje u Dalmaciju, 1774) zabilježio izvorni tekst i prijevod narodne balade Hasanaginica. Iz njemačkog prijevoda Fortisove knjige tu je pjesmu prepjevao Goethe (1775), a objavio je Herder u svojim Narodnim pjesmama (Volkslieder, 1778). Iz 1775. godine potječe zbirka slovenskih narodnih poslovica prikupljenih na poticaj Marka Pohlina. Pojedini fragmenti narodnog književnog stvaralaštva mogli su se naći i u nekim starim rječnicima, gramatikama i sličnim priručnicima.