cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ciudad de México
Ciudad de México (Mexico City) najveći je i glavni grad države Meksiko a ujedno je i istoimeni Federalni distrikt. Upravo zato ga u zemlji često nazivaju i México DF ili čak samo DF(DF=Distrito Federal, federalni distrikt). Grad Mexiko ima 8.657.045, dok ukupna gradska aglomeracija ima 22.095.047 stanovnika (stanje 1.siječnja 2005.).
Područje ove metropole se smatra najbrže rastućim na zemlji. Tako snažan rast uzrokuje s jedne strane veliko doseljavanje u Mexiko, a s druge visoka stopa prirodnog prirasta stanovništva. U gradu je i sjedište nadbiskupije. Tu je političko, gospodarsko i kulturno središte kao i najvažniji saobraćajni čvor zemlje s brojnim univerzitetima, visokim školama, kazalistima, muzejima i građevinskim spomenicima. Od 1987. su povijesna jezgra grada kao i vodeni vrtovi u četvrti Xochimilco na popisu UNESCO-ve liste svjetske kulturne baštine.
Ime grada
Svoj glavni grad Meksikanci najčešće nazivaju México ili El D.F.("El De Effe"). Kad se kaže Meksiko, uobičajeno je da se to odnosi na grad, kad piše Mexico D.F. - Distrito Federal riječ je o federalnom distriktu Federalne države Meksiko. Puno rjeđe, i gotovo isključivo u službenim dokumentima ili prilikama se spominje La Ciudad de México. Zemlja, odnosno država Meksiko je dobila ime po glavnom gradu ali ju njeni stanovnici rijetko nazivaju México, uglavnom kažu La República ili jednostavno La Patria (Domovina). U svijetu se često (pogrešno) koristi engleski naziv Mexico City.
Geologija
Grad Meksiko se nalazi na području ugroženom potresima. Potresi manjeg i srednjeg intenziteta su redovni. 19.rujna 1985. je potres snage 8,1 po Richteru sa epicentrom u federalnoj državi Michoacán udaljenoj oko 350 km odnio, po zvaničnim podacima, 9.500 ljudskih života, a 30.000 ljudi je ostalo bez krova nad glavom. Prema podacima spasilačkih ekipa broj mrtvih je bio do 45.000 ljudi. Ukupno je oštećeno 2.800 tgrada, od toga ih se 880 srušilo. Veliki broj žrtava je bio posljedica nekvalitetne gradnje zgrada, a mekana podloga grada je još doprinijela pojačanju efekta potresa.
Podjela grada
Grad Meksiko je podijeljen na 16 gradskih okruga: Álvaro Obregón, Azcapotzalco, Benito Juárez, Coyoacán, Cuajimalpa, Cuauhtémoc, Gustavo A. Madero, Iztacalco, Iztapalapa, Magdalena Contreras, Miguel Hidalgo, Milpa Alta, Tláhuac, Tlalpan, Venustiano, Carranza i Xochimilco.
Klima
Zahvaljujući svom dosta visokom položaju grad se nalazi u području umjerene klime. Oko podneva je jako vruće samo ljeti, u razdoblju između travnja i lipnja. Od listopada do svibnja je sušno a od lipnja do rujna kišno razdoblje kad kiša pljušti uglavnom kratko i snažno.
Prosječna godišnja temperatura iznosi 16,5° C, a prosječna količina padavina je 894 milimetara. Najtopliji mjesec je svibanj s prosjekom od 18,6 °C, a najhladniji prosinac i siječanj sa 13,8°. Najveća količina kiše padne u kolovozu, i to oko 194 mm, a najmanje u siječnju, samo 10 mm.
Povijest
thumb|desno|250px|Pierre de Tizoc, Kamen Aztečkog vladara Tizoc-a
Razdoblje Azteka
Prema zapisima Azteka (zapravo Méxica, izgovor Mehika), oni su osnovali grad 1325. pod imenom Tenochtitlan kad se skupina nomada sa sjevera naselila na otok u jezeru Texcoco. Prema njihovoj predaji, od Huitzilopochtlia su dobili zadatak da zasnuju grad tamo gdje vide orla da sjedi na kaktusu i jede zmiju. I našli su ga - na otoku usred jezera. Orao, zmija i kaktus su centralni motiv današnje Meksičke zastave.
Stvarna povijest naseljavanja je vjerojatno bila ipak malo drugačija. Mali otoci na plitkom jezeru su bili na prvom mjestu strateški dobro izabran položaj, a jezero ih je snabdijevalo ribama. Kako nije bilo dovoljno zemlje za obrađivanje, gradili su splavi (čiji su kreatori bili susjedni Xochimilca Indijanci) na koje su donijeli zemlju i na tako napravljenim umjetnim otocima uzgajali cvijeće i povrće. Otoke, splavi i obalu povezali su nizom nasipa koji su korišteni kako za reguliranje vodostaja jezera, tako su mogli u slučaju potrebe, i sve poplaviti. Osim toga, imali su i mostove koje su u slučaju napada mogli podići pa tako spriječiti neprijatelja da dođe do njih, ali i onemogućiti bijeg.
Grad na otocima je uskoro imao više od 13 km². Azteki su uskoro proširili svoje područje vlasti. Prvo su uz pomoć oružja, intriga i mijenjanjem saveznika osvojili dolinu. Već 100 godina prije konkviste Azteki su vladali ogromnim područjem, trgovina je bila dobro razvijena, a čak su im i vrlo udaljena područja plaćala danak.
Konkvista
1519. se Hernan Cortes iskrcao sa samo nekoliko storima ljudi na istočnoj obali i krenuo prema Tenochtitlanu. Više okolnosti su mu išle na ruku: posjedovanje vatrenog oružja i efekt šoka koji su na indijance imali jahači (konj je do tada bio u tim krajevima nepoznat, pa su konja i jahača smatrali jednim bićem), podrška plemena s kojima su Azteki bili u neprijateljstvu ili ratu, ali i oklijevanje njihovog vladara Moctezuma II. da im pruži otpor.
Vladar Azteka je bio misaon, duboko religiozan čovjek, koji je u Cortesu vidio bijelog, bradatog boga Quetzalcoatla koji se vratio da ispuni jedno staro proročanstvo. 8.studenog 1519. je pustio Španjolce u grad; istina, sa strahom, ali uz veličanstvenu dobrodošlicu. Cortes i njegovi pratioci su bili zapanjeni pogledom na glavni grad Azteka. Grad na jezeru sa 300.000 stanovnika bio je u svakom pogledu ravan bilo kojem europskom velikom gradu tog vremena.
Španjolci su zarobili Montezumu, opljačkali hramove i pobili puno svećenika. Uskoro je gradom zavladalo nezadovoljstvo zbog pasivnosti njihovog vladara i surovosti njegovih gostiju i pobili su dio Španjolaca zajedno sa svojim vladarom. Prema izvješćima Španjolaca, narod je kamenovanjem ubio Montezumu kad je pokušao spriješiti pobunu protiv nezvanih gostiju. Španjolci su uz velike gubitke istjerani iz grada.
Cortes je s nekolicinom svojih ljudi uspio pobjeći, skloniti se kod saveznika u Tlaxcali gdje je sagradio nove brodove, reorganizirao svoje snage i nakon 3 mjeseca opsade uz pomoć savezničkih indijanaca slomio samoubilački otpor Azteka i osvojio grad 13.kolovoza 1521.
Do danas je sjećanje na taj poraz bolno upisano u povijesno sjećanje Meksikanaca. Cortesa ni malo ne vole, ali jednako tako ni Montezumu ni Malinche, Cortesovu prevoditeljicu, kao ni plemena koja su pomogla Cortesu.
Kako je morala biti ogorčena borba za Tenotichtlan vidi se po tome što od nekad cvatuće metropole nije ostalo gotovo ni traga. Jedan Cortesov pratioc je zapisao: "Sve što sam tada vidio je bilo zgaženo i uništeno; nije ostao ni kamen na kamenu".
Španjolsko i postkolonijalno doba
thumb|250px||desno|Spomenik meksičkom predsjedniku [[Benito Juárez|Benitu Juarezu (1806.-1872.)]] Španjolci su pobjedonosno uništavali svaki trag kulture Azteka i gradnjom crkvi i palača na mjestima njihovih hramova i zgrada pokušali uništiti i sjećanje na nju. Utvrdili su se, isušili najveći dio jezera Texcoco i odavde krenuli u osvajanja daleko na sjever do područja današnjih SADa i na jug do Srednje Amerike.
Grad Meksiko je 1535. postao glavni grad potkralja Nove Španjolske koja je obuhvaćala sve Španjolske provincije u Americi sjeverno od Kostarike, karipske otoke i Filipine. Španjolska kolonijalna vlast trajala je punih 300 godina. Potkraj 17. stoljeća, u gradu je djelovalo 29 muških i 22 ženska samostana. Škola za Indijance otvorena je 1525., a sveučilište je osnovano 1551. godine. Grad se odlikovao najbogatijom knjižnicom iz kolonijalnog doba. Samostan bosonogih karmelićanki u kojemu je živio i glasoviti romanopisac Mateo Alemán, u 17. stoljeću imao je oko 12 000 naslova. Prvu tiskaru u Americi otvorio je u gradu Juan Cromberger, sin seviljskog monopolista Jacoba, zajedno s Lombarđaninom Juanom Pablosom (Giovanni Paolo). Prema popisu stanovništva Nove Španjolske, koji je potkralj dao provesti 1794. godine, u Ciudad de Méxicu je živjelo 135 000 ljudi.
1810. je pod vodstvom Miguela Hidalga počeo rat za nezavisnost, koji je pobjedonosno završio ulaskom pobunjenika pod vodstvom Augustina de Itrubide u grad 1821.
Tijekom Meksičko-Američkog rata Amerikanci su 1847. osvojili grad i držali ga pet mjeseci okupiranim. Zatim su gradom od 1863. do 1867. vladali car Maximilian i francuska vojska dok ih iz grada i cijelog Meksika nije 1866 uz pomoć SADa istjerao Benito Juarez, koji je još 1858. bio izabran za predsjednika Meksika.
Novo vrijeme
thumb|250px|Ulična scena oko 1890. Grad se polako širio izvan područja isušenih jezera (diktator Porfirio Diaz je isušio zadnje ostatke jezera Texcoco), ali je položaj u više pogleda nepovoljan za razvoj u moderan grad. Nedovoljno isušene močvare su bile idealne za razvoj malaričnih komaraca, a iz Europe su povremeno stizale bolesti koje su teško pogađale indijansko stanovništvo. Veliki broj zgrada je sve više tonuo u mekanu podlogu.
Za vrijeme revolucije je poginulo gotovo dva miliuna ljudi, a još puno veći broj ih je ostao bez imanja i krova nad glavom. Priliv stanovnika u grad je bio vrlo velik. Tisuće očajnih ljudi je dolazilo u grad koji se industijalizirao u potrazi za poslom i boljim uvjetima života. U vremenu od 1920. do 1940. se broj stanovnika udvostručio i narastao na 1,8 miliona, a socijalni su se problemi zaoštrvali.
Prometni problemi su bili više nego ogromni, pa je gradnjom i stalnim širenjem mreže podzemnih željeznica situacija unekoliko olakšana. A rast grada, odnosno broja stanovnika se ne zaustavlja. Prema procjenama svaki dan u grad stiže novih 1.000 ljudi. Kao najgušće naseljeno metropolitansko područje na svijetu, grad neizbježno muče mnogi socijalni i strukturni problemi čije rješenje se u bliskoj budućnosti uopće ne nazire.
Politika
Od prosinca 2000. je predsjednik Federalnog distrikta bio Andres Manuel Lopez Obrador. S tog mjesta je odstupio u ljeto 2005. kako bi se mogao kandidirati 2006. za mjesto Predsjednika Meksika. Smatra se, da ima izgleda za pobjedu. Osigurao si je veliki ugled kod građana značajnim socijalnim mjerama koje su trebale ublažiti najveće probleme u velikom broju područja. To ga je učinilo vrlo omiljenim političarom Meksika. Politički ga se svrstava u novu južnoameričku ljevicu, kojoj pripadaju i predsjednici Venecuele Hugo Chavez i Brazila Luiz Inacio Lula da Silva.
Kultura i znamenitosti
thumb|desno|250px|Trg Hidalgo, Coyoacán Kazališna scena je u gradu Meksiko vrlo razvijena i ima prosvjetiteljsku i društveno-političku ulogu, prezentiranu širokom lepezom suvremenih dramatičara. Jedan od najpoznatijih i najvažnijih kulturnih centarara u srcu grada je 1934. dovršeni Palacioo de Bellas Artes (palača lijepih umjetnosti). I nacionalni folklorni ansambli sa svojim predstavama su značajni dio kulturne scene u gradu.
Pored kazališta, u gradu postoji čitav niz muzeja od kojih svakako treba spomenuti "Museo Nacional de Antropologia" (Nacionalni antropološki muzej) s najvažnijom zbirkom pretkolumbijanskog nasljeđa Meksika koju se smatra jednom od značajnijih zbirki te vrste na svijetu.
Meksiko je u svijetu poznat po svojoj glazbenoj tradiciji. Shodno tome, i grad je prepun takvih događanja. Vrlo zanimljiva priredba se odvija na Plaza Garibaldi. Tu se svaki dan okupe stotine glazbenika koji za okladu sviraju Mariachis. Sastave u pravilu čini grupa od četiri violine, tri trube koje su u pravilu malo po strani, tri do četiri gitarista i jednog pjevača.
Povijesna jezgra grada je "Trg Ustava" ili Zocalo. Nalazi se na mjestu gdje je nekada bila palača Aztečkog vladara Moctezuma II. (1465. - 1520.). Okružen je objektima sagrađenim između 1573 i 1792. Gradska jezgra je od 1987. na UNESCOvom popisu objekata Svjetskog kulturnog nasljeđa.
Teotihuacan
thumb|desno|300px|Mjesečeva piramida Teotihuacan su iskopine ostataka grada s ogromnim piramidama, oko 40 km sjeveroistočno od grada Meksika. To su ostatci vladajuće kulture t.zv. "klasičnog" razdoblja prethodnika aztečkog carstva u tom području. Tu je živjelo oko 300.000 ljudi čiji se utjecaj prostirao preko čitave zemlje i daleko na jug, sve do područja Maya na poluotoku Yucatan, pa čak do Gvatemale.
Na vrhuncu snage Teotihuacan je sa svojih 75 hramova i 600 radionica bio, vjerojatno, najmoćnije ljudsko naselje pretkolumbijanskog razdoblja. Oko 200 godina pne. sagrađena su najvažnija obilježja grada, Sunčeva piramida, Mjesečeva piramida i Ulica mrtvih. Grad obuhvaća 23 km² od čega samo Ceremonijalni centar ima 4 km². Piramide su tako divovske, da ih se prije iskapanja smatralo brdima.
Moćna Sunčeva piramida je najznačajnije znamenje Teotihuacana. Što se antičkih građevina Meksika tiče, njenu visinu od 70 m nadmašuje samo Cholula piramida - a ona je u ruševinama. Za njenu gradnju bilo je upotrijebljeno 2,5 miliona tona i to bez kola s kotačima ili teretnih životinja, kao i bez korištenja metalnog alata jer ni jedno ni drugo stare meksičke kulture nisu poznavale. Površina Sunčeve piramide je velika gotovo kao i površina Keopsove piramide, no zbog terasaste građe i manje strmine nije ni približno tako visoka.
Na kraju Ulice mrtvih sagrađena je Mjesečeva piramida. Ona je manja i sagrađena je nešto kasnije ali još u vrijeme razdoblja Teotihuacana I., i time jedna od najstarijih u zemlji. Kako se nalazi na uzvisini, njen vrh je gotovo na istoj visini kao i vrh Sunčeve piramide. Način gradnje je sličan: četiri kosa kata na koje se dolazi ogromnom pregradom. Ruševine Teotihuanaca su od 1987 na popisu Unesco-ve liste Svjetskog kulturnog nasljeđa.
Gospodarstvo i infrastruktura
Više od polovine industrijske proizvodnje nastaje u samom gradu ili njegovoj neposrednoj okolici. Tu se proizvode lijekovi, kemikalije, tekstil, elektronika, čelik i prometna sredstva kao i različiti prehrambeni proizvodi i proizvodi lake industrije.
Gospodarstvo glavnog grada je zadnjih godina značajno deregulirano i privatizirano. Privatne firme su sve dominantnije a privodi se kraju i privatizacija željeznica, zračnih luka i banaka. Napreduje i liberalizacija u energetskom sektoru, dok reforme u području Telekomunikacija i petrokemije još predstoje. Gradska burza je jedna od najvećih u Latinskoj Americi. Gospodarski rast je oko 5% a nezaposlenost 4%, ali uprkos toga jedna trećina stanovnika živi ispod granice siromaštva.
Međunarodna zračna luka Benito Juarez je dosegla granice svog kapaciteta, a i nalazi se unutar granica grada. Međutim, još se ne nazire rješenje odnosno gradnja nove zračne luke.
Floskula
Floskula (iz latinskog flosculus - cvijetič) je označavalo u drevnoj retorici jednu misao ili sažetak misli, a kasnije jedino čisto formalni izraz.
U današnje vrijeme pojam "floskula" označava rečenicu bez sadržaja i stoga se često koristi pejorativno.
Floskule su često sastavni dijelovi općenite komunikacije te uljudnosti. Tu se ubrajaju i fraze pozdrava ili fraze ohrabrivanja.
Krumbach
Krumbah je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 34 opštinska središta okruga Gincburg. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 12.564 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9774150.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Gincburg Krumbah se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Gincburg. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 512 metara. Površina opštine iznosi 44,6 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 12.564 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 282 stanovnika/km².
Fosses (Dolina Oaze)
Fos je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Dolina Oaze.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 9.620, a gustina naseljenosti je iznosila 2,665 stanovnika/km².
Sulligent, Alabama
Sulligent je grad u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.927 stanovnika.
Ivana Brlić-Mažuranić
Ivana Brlić-Mažuranić (Ogulin, 18. travnja 1874. - Zagreb, 21. rujna 1938.) hrvatska je književnica koja je priznata u Hrvatskoj i u svijetu kao jedna od najznačajnijih spisateljica za djecu. Napisala je mnoge pripovijetke, bajke, basne i romane.
Biografija
Kada se 1889. udala za odvjetnika i političara Vatroslava Brlića, Ivana seli u Brod na Savi (danas Slavonski Brod), gdje je živjela većinu života koji je posvetila svojoj obitelji, obrazovanju i književnom radu. Kao majka sedmero djece, imala je priliku upoznati se s dječjom psihom, i tako razumjeti čistoću i naivnost njihova svijeta. Odgojena u narodnome duhu, uz supruga Vatroslava uključuje se u javni život u krugovima prvaka narodnoga pokreta. Biskup Josip Juraj Strossmayer dodijelio joj je zlatnu medalju za protumađaronska nastojanja. Nakon duge borbe s depresijom počinila je samoubojstvo u Zagrebu 21. rujna 1938. godine.
Stvaralaštvo
minijatura|lijevo|200px|Kuća u kojoj je živjela i radila Ivana Brlić Mažuranić u [[Slavonski Brod|Slavonskom Brodu.]]
Ivana Brlić-Mažuranić počela je pisati poeziju, eseje i dnevnike vrlo rano, ali su joj prvi radovi objavljeni tek početkom dvadesetog stoljeća. Zbirku pripovjedaka i pjesama za djecu Valjani i nevaljani izdala je 1902. u vlastitoj nakladi. Priče i tekstovi poput serije obrazovnih članaka naslovljenih Škola i praznici objavljivani su redovito od 1903. nadalje. Pravu pozornost književne publike skreće 1913. romanom za djecu Čudnovate zgode šegrta Hlapića. U ovoj napetoj priči siromašni šegrt Hlapić bježi od svoga gazde, a zgode na kraju prevladaju nezgode. Napisala je pjesničku zbirku Slike (1912.), pedagoški intoniranu Knjigu omladini (1923.), zapise o obiteljskome rodoslovlju (Obzor, 1933-34.), koje objedinjuje u trima knjigama (1934., 1935.), povijesno-pustolovni omladinski roman Jaša Dalmatin potkralj Gudžerata (1937.) te prevodila s njemačkoga i francuskoga.
Njenim krunskim djelom kritičari smatraju zbirku pripovjedaka Priče iz davnine, objavljenu 1916., djelo koje sadrži motive mitološke mudrosti običnoga svijeta, inspirirane slavenskom mitologijom. Ova knjiga kroz bajku ponovo vraća u život izgubljeni svijet pretkršćanskih vjerovanja Hrvata. Likovi poput Kosjenke i Regoča, Stribora, Jaglenca, Rutvice, Palunka, Vjesta, Potjeha, Malika Tintilinića, Svarožića i Bjesomara utjelovljenja su ljudskih moralnih osobina i osjećaja, kako vjernosti, ljubavi i dobrostivosti, tako i nestalnosti i slabosti. Želja za bogatstvom i čežnja za dalekim svjetovima kao simboli ljudske žudnje za istinom i znanjem često se pojavljuju u njenim pričama.
Akademija ju je dva puta (1931., 1938.) predlagala za Nobelovu nagradu, primivši je 1937. za svoga (dopisnoga) člana, kao prvu ženu kojoj je dodijeljena takva čast. Kritika je njezinu prozu držala jedinstvenom sintezom životnoga idealizma, naravnosti izraza i delikatnosti rijetkoga humora (A. G. Matoš) pa su je, premda je pisala za djecu, hvalili kolege (A. B. Šimić, D. Domjanić) i književni povjesničari (A. Barac). Školska knjiga, d.d. ustanovila je književnu nagradu Ivana Brlić-Mažuranić 1971. radi promicanja književnoga stvaralaštva za djecu i mladež.
Često nazivana hrvatskim Andersenom (radi njene virtuoznosti kao pripovjedača za djecu) i hrvatskim Tolkienom (radi posezanja u fantastični svijet mitologije), Ivana Brlić-Mažuranić svojom originalnošću i svježinom ravnopravno stoji rame uz rame s velikanima dječje književnosti. Djela su joj prevedena na sve važnije svjetske jezike.
Djela
Neke od njenih knjiga ilustrirao je poznati hrvatski ilustrator Ivan Antolčić.
Prijevodi
mini|200px|Grob Ivane Brlić Mažuranić na zagrebačkom [[Mirogoju.]] Djela su joj prevedena na više jezika.
"Čudnovate zgode i nezgode šegrta Hlapića" su prevedene, među ostalim i na bengalski (prevoditelj dr Probal Dashgupta), hindi, kineski (prevoditelj Shi Cheng Tai), vijetnamski (pojedina poglavlja), japanski (prijevod Sekoguchi Kena) i perzijski jezik (prijevod Achtar Etemadi). Najveći dio prijevoda na "egzotične" jezike je išao posrednim putem, preko esperantista. Zadnji esperantski prijevod je djelo Maje Tišljar, a pri prijevodu "Zgoda" na bengalski, perzijski i japanski je posredovala i Spomenka Štimec , najznačajnija hrvatska književnica koja piše na esperantu.
Ekraniziranje
Roman za djecu "Čudnovate zgode šegrta Hlapića" je u nešto dorađenom obliku preneseno i na mali ekran, odnosno, temeljem njega je napravljen crtani film.
Natrijum metavanadat
Natrijum metavanadat je hemijsko jedinjenje, koje ima molekulsku masu od 121,929 Da.
Hoytville, Ohio
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 303, što je 7 (2,4 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Mali Prolog
Mali Prolog je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Općine Pojezerje, Dubrovačko-neretvanska županija.
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 55 stanovnika te 19 obiteljskih kućanstava.
Samoopredjeljenje
Pravo naroda na samoopredijeljenje (Selbstbestimmungsrecht der Völker) skraćeno, samoopredijeljenje ili samoodređenje, jest načelo međunarodnog prava prema kome svaka nacija ima pravo odrediti vlastiti suvereni status i međunarodni politički status bez vanjskog pritiska ili uticaja. Pod time se tradicionalno podrazumijevaju sljedeća prava: pravo na otcjepljenje i stvaranje nezavisne nacionalne države, pravo na ujedinjenje sa drugim narodima, pravo na ekonomsko samoopredeljenje, kao i pravo na izbor društvenog i političkog uređenja.
Koncept je početkom 1918. popularizirao američki predsjednik Woodrow Wilson u svojih znamenitih 14 tačaka kao jedno od načela po kome bi se trebao urediti svijet nakon prvog svjetskog rata. U praksi je, međutim, ostvarivanje tog načela bilo otežano time što ono ne predviđa na koji se način ono treba koristiti, odnosno koji i kakav entitet se može smatrati nacijom. Štoviše, samoopredjeljenje je samo jedan od mnogih principa koji se koriste za određivanje međunarodnih granica.
Provokacija
Provokacija ili izazivanje je izraz koji u najširem smislu označava svaku aktivnost usmjerenu sa ciljem da se izazove određena, najčešće emocionalna, nasilna ili iracionalna reakcija kod druge osobe, grupe osobâ, ili društva u cjelini.
Pod provokacijom ili provokacijama se također mogu shvatiti aktivnosti usmjerene na izazivanje nasilja koje bi u očima javnosti trebale kompromitirati određeni politički pokret ili stranku, odnosno dati izgovor da se na njih same primijeni nasilje ili represija. Takva djelatnost se često veže uz agente provokatore.
Provokacija također može predstavljati čin čiji je krajnji cilj skretanje pažnje na samog sebe. U to spadaju primjerice žene koje "nepristojno" tj. provokativno odjevene hodaju ulicom, "avangardni" umjetnici koji skrnave vjerske simbole, te medijske ličnosti koje u javnim nastupima koriste govor mržnje.
Ischia, Chieti
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 11 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 241 m.
Provokacija
V. također
Provocation Provoke
Dalmatinci (etnoregionalna odrednica)
Izraz Dalmatinci u najširem smislu označava sve stanovnike, odnosno osobe rodom iz Dalmacije. U užem smislu se pod tim podrazumijevaju osobe koje pripadnost Dalmaciji smatraju dijelom svog identiteta, bilo kao pripadnici posebne podgrupe u okviru šire hrvatske nacije, bilo kao zasebnu etničku grupu.
Koncept Dalmatinaca kao posebne nacije je bio jedan od temelja političkog programa Autonomaške stranke u Dalmaciji u 19. vijeku. Njeni pobornici su se protivili ujedinjenju Kraljevine Dalmacije s Trojednom Kraljevinom Hrvatskom, Slavonijom i Dalmacijom, te navodili kako tamošnje stanovništvo, zbog veće izloženosti talijanskom jeziku i kulturi, ne dijeli isti identitet s Hrvatima. Koncept, međutim, nije zaživio, jer se najveći broj stanovnika Dalmacije u drugoj polovici 19. vijeka opredijelio za hrvatski nacionalizam, a potom su mu se kao alternative pojavile i srpski nacionalizam (oličen u konceptu "Srba katolika"), talijanski iredentizam, te, početkom 20. vijeka i jugoslavenstvo.
Dalmatinci od strane službenih vlasti nikada nisu bili priznati kao zasebna etnička grupa. Na posljednjim popisima stanovništva - 1991. i 2001. godine - osobe koje bi kao svoju nacionalnost navele "Dalmatinac" su uvođene kao "regionalno opredijeljene".
Nilski konj
Nilski konj (latinski: Hippopotamus amphibius), od grčke sintagme ιπποπόταμος - hippopotamos, hipos = "konj" i potamos = "rijeka") ili Vodeni konj je veliki afrički sisavac, pretežiti biljožder. Uz pigmejskog (patuljastog) nilskog konja (Choeropsis liberiensi) član porodice Hippopotamidae, taj rod je donedavno imao tri ili četiri vrste, no one su izumrle.
Njihov broj se danas procjenjuje na 125,000 do 148,000 jedinki, vrlo su ugrožena vrsta zbog lova i naglog smanjenja prirodnog staništa.
Opis
Njihovo teško, valjkasto tijelo, nose snažne kratke noge. Imaju nesrazmjerno veliku glavu sa malenim očima. Uši su im takođe male, a protresaju ih svaki put kada izranjaju. Donji očnjaci nilskog konja su se pretvorili u snažne kljove koje su duge do 60 cm i teže 2,5 kg. Koža im je gola, osim na repu i njušci gdje im rastu dlake. thumb|left|250px|Crtež [[kostura Nilskog konja]] Oči, uši i nozdrve se nalaze na samom vrhu lubanje. Koža nilskog konja se brzo suši na žarkom afričkom suncu, zbog toga oni dan provode ležeći u blatu ili vodi koja im služi kao termoregulator i zaštita od tropskog sunca. Oni nemaju znojne žljezde kao ostali sisavci, umjesto njih - njima kroz pore na koži izlazi ljepljivi ružičasti sekret, koji kad se osuši stvara film po tijelu koji ih štiti od sunčanih opekotina. U tom sekretu postoje dva različita pigmenta; crveni i narandžasti, koji sadrže visoki procenat kiselina. Crveni pigment ima hiposudoričnu a narandžasti norhiposudoričnu kiselinu. Crveni pigment spriječava rast i razvoj bakterija koje izazivaju oboljenja i ima antibiotičko svojstvo.
Nilski konji su društvene životinje i žive u grupama do 40 jedinki. Prosječni životni vijek im je 40 - 50 godina. Najstariji nilski konj je Dona (ženka) sa 56 godina, koja živi u jednom zoološkom vrtu u Indijani.
Ženke su spolno zrele sa 5-6 godina, nose mlade osam meseci.
Antički Grci - mislili su da je nilski konj u rodu sa konjima. Do 1985. godine, naučnici su grupirali nilske konje sa svinjama, na osnovu uzoraka njihovih kutnjaka. Prema novijim saznanjima dobijenih na osnovu proučavanja fosila, dokazano je da su nilski konji srodnici kitova i pliskavica.
Rasprostranjenost
Prije posljednjeg ledenog doba, Nilski konji su široko živjeli i u Sjevernoj Americi i Evropi (pronađeni su ostaci kostiju nilskog konja na Malti, stari 170.000 godina). Danas Nilski konji žive samo u ekvatorijalnoj Africi uz rijeke i jezera Ugande, Sudana, Kenije, na sjeveru DR Kongo i Etiopije, na zapadu Gambije i u južnoj Africi; Bocvana, Zimbabve, Južnoafrička Republika.
Ponašanje
Nilski konji napuštaju vode u sumrak i kreću u unutrašnjost, ponekad udaljenu i do 8 kilometara, da bi pasli kratku travu, svoju osnovnu ishranu. Pasu 4 do 5 sati i pojedu oko 68 kg trave svake noći.
Odrasli nilski konji nisu baš vesele i živahne životinje. U vodi se kreću sporo (8 km/h), odskačući od dna. Mlađi nilski konji su živahniji i više plivaju, odgurujući se zadnjim nogama.
Na teritoriji jednog mužjaka živi 10 do 15 ženki i mladunaca, to područje je dugačko 8 kilometara. Pare se krajem sušnog perioda, tako da se mladunci rađaju u najboljem periodu u godini u oktobru ili aprilu. Nilski konji su rijetki sisavci, uz kitove i morske krave (manati), koji se rađaju pod vodom. Beba nilskog konja, teži od 25 do 45 kg. mora odmah nakon poroda doplivati do površine da bi udahnula zrak po prvi put. Mladunčad se odmara na leđima majke u dubokoj vodi, kad sišu moraju roniti. thumb|right|260px|Majka i mladunče u zoološkom vrtu Odrasli nilski konji izrone otprilike svakih 3-5 minuta da bi uzeli zrak, mladunci to rade češće, svakih 2-3 minuta. Oni to rade automatski, čak i kada spavaju - izranjaju da udahnu bez buđenja. Pod vodom bez zraka mogu ostati do 30 minuta. Kad zarone, automatski zatvare nozdrve.
Ponekad se ponašaju i "mesožderski". Na jednom snimku iz 1995. godine, prikazani su nilski konji kako ubijaju i jedu druge životinje, obično su to stada biljojeda koja prelaze rijeku.
Nilski konji su važni za ekologiju afričkih rijeka. Hodanjem po riječnom dnu podižu nataloženi mulj, koji odnosi voda i tako čiste korito rijeke. Svoj teritorij na kopnu - obilježavaju izmetom kojeg raspršuju repom, takvim postupkom omogućavaju brže kruženje materije u prirodi.
Coconut Creek, Florida
Kokonat Krik je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 52.909 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 52.909 stanovnika, što je 9.343 (21,4%) stanovnika više nego 2000. godine.
Courchamps (Men i Loara)
Kuršan je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Men i Loara koja pripada prefekturi Somir.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 430 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 61 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 6,99 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 70 metara (maksimalnoj 80 m, a minimalnoj 34 m).
Bled
Bled (njemački: Veldes) je grad od 5 192 stanovnika, administrativni centar istoimene Občine Bled na sjeverozapadu Slovenije.
Bled je poznato lječilište i odmaralište još od kraja 19. vijeka, tako da je i danas jedna od najvećih turističkih atrakcija Slovenije.
Geografske karakteristike
Bled leži udaljen oko 50 km sjeverozapadno od centra Ljubljane, 25 km od austrijske granice, u kotlini Bledskog jezera na nadmorskoj visini između 501 - 646 metara. U samom gradu ima nekoliko termalnih izvora (23°C) koji se danas koriste za zagrijavanje bazena u hotelima Toplice, Park i Golf. thumb|left|260px| Pogled na jezero i grad sa planina
Historija
Tokom 7. vijeka, zbio se prvi val slavenske kolonizacije bledske kotline, a od 9. do 10. vijeka drugi, pronađeni artefakti iz tog perioda čuvaju se u gradskom muzeju.
Car Svetog Rimskog Carstva Heinrich II poklonio je 1004. Bled sa okolicom bresanonskom biskupu Albuinu, a 1011. i bledski dvorac. Nakon tog su se na Bledskom gradu redali mnogi plemići kao vazalni feudalci biskupa. Sredinom 14. vijeka su se bresanonski biskupi odrekli neposrednog upravljanja nad svojim feudom i prepustili ga porodici von Kreigh koji su i dotad upravljali njime. Nakon tog nastupio je period u kojem su se redali raznorazni upravljači i zakupci. thumb|left|260px| Bledski [[dvorac]] Nakon što je Bled skoro 800 godina bio vlasništvo bresanonskih biskupa - 1803., dekretom, bečke dvorske kancelarije postao je državno vlasništvo.
Od 1803. do 1813. Bled je pod vlašću napoleonovih Ilirskih provincija, nakon tog je ponovno austrijski, pa ga je - 1838. car Ferdinand I. vratio bresanonskoj biskupiji. Kako taj posjed ukidanjem kmetstva nije donosio više bog zna kakav prihod, biskupi su ga 1858. prodali Viktoru Ruardu vlasniku jeseničke željezare. On ga više nije tretirao kao jedinstveni posjed, već ga je počeo u dijelovima prodavati. Zemljište oko jezera i dvorac. prodao je 1882. bečkom veletrgovcu Adolfu Muhru, on se održao kao vlasnik sve do propasti Austro-Ugarske. Ali ga je 1919. prodao bledskom hoteljeru Ivanu Kendi, tako je Bled postao slovensko vlasništvo, kog je 1937. preuzela tadašnja Zadružna gospodarska banka, a nakon tog odkupila Dravska banovina.
Za vrijeme Drugog svjetskog rata dvorac Bledski grad je koristio Treći Reich za štab wehrmachta i sjedište civilne uprave.
Današnji Bled kao jedinstveno urbano naselje, nastao je početkom 19. vijeka kad su se spojila dotadašnja sela u podnožju bledskog dvorca; Vasi Grad, Mlino, Rečica, Želeče i Zagorice, koja su izrastala od srednjeg vijeka. thumb|right|290px| Pogled na grad sa [[dvorac|dvorca]]
Turizam
Početci razvoja turizma na Bledu sežu u 1855. kad je tadašnji švicarski alternativac Arnold Rikli odabrao Bled za svoju metodu liječenja vodom i boravkom na svježem zraku (to je u to doba bila prava moda). On je 1895. izgradio prvo drveno kupalište, uz pomoćni objekt u kom su bile njegova ordinacija, kuhinja i blagovaonica. Kako mu je posao dobro krenuo - 1899. izgradio je novo veće kupalište.
Razvoju Bleda išla je na ruku izgradnja željezničke pruge Tarvisio - Ljubljana 1870., jer je tad izgrađena stanica u obližnjem Lescu pa je postao dostupniji. Uz to pomogla mu je i reklama; 1903. je dobio zlatnu medalju kao najbolje lječilište na nekakvom sajmu u Beču, a 1906. dobio je predikat austrougarske top destinacije.
Bled je bio najelitnije jugoslavensko ljetovalište između dva rata, kog su ne samo zbog stare slave, već i zbog ljetne rezidencije Karađorđevića, posjećivali svi koji su htjeli biti en vogue. To je nastavio biti i nakon Drugog svjetskog rata jer ga je i Josip Broz Tito odabrao i koristio kao svoju ljetnu rezidenciju (Vila Bled), naročito u prvim dekadama nakon rata.
Antalarmin
Antalarmin je lek koji deluje kao antagonist kortikotropin-oslobađajućeg hormonskog receptora 1.
Kortikotropin-oslobađajući faktor (CRF), takođe poznat kao kortikotropin-oslobađajući hormon, je endogeni peptidni hormon oslobođen u responsu na razne stimuluse kao što su hronični stres i adikcija na droge. To zatim inicira oslobađanje kortikotropina (ACTH), hormona koji učestvuje u fiziološkom responsu na stres. Smatra se da hronično oslobađanje CRF i ACTH hormona direktno ili indirektno učestvuje u mnogim štetnim fiziološkim efektima hroničnog stresa, kao što su eksesivno oslobađanje glukokortikoida, dijabetes melitus, osteoporoza, čir na dvanaestopalačnom crevu, anksioznost, depresija, i razvoj visokog krvnog pritiska i konsekventni kardiovaskularni problemi.
Antalarmin je nepeptidni lek koji blokira CRF-1 receptor, i kao posledica toga, umanjuje oslobađanje ACTH-a u responsu na hronični stres. Na životinjskim studijama je pokazano da redukuje response na stresne situacije, i stoga se smatra da antalarmin, ili noviji CRF antagonisti u razvoju, mogu da budu korisni u umanjenju nepoželjnih zdravstvenih posledica hroničnog stresa kod ljudi, i da imaju potencijal za primenu u lečenju anksioznosti, depresije, i adikcije na droge.
Rezultati do sada sprovedenih ispitivanja su prilično ograničeni. Neki od CRF antagonista su pokazali antidepresivno dejstvo, ali oni nije uporedivo sa konvencijalnim antidepresivima. Pozitivniji rezultatu su zabeleženi kad se antalarmin koristi u kombinaciji sa SSRI antidepresivima, što sugerira postojanje potencijalnog sinergističkog dejstva. Ohrabrujući rezultati su takođe nađeni u primeni antalarmina kao potencijalnog leka za anksioznost i stresom indukovanu hipertenziju.
Kamena Gora
Kamena Gora je naselje u Srbiji u opštini Prijepolje u Zlatiborskom okrugu. Prema popisu iz 2002. bilo je 210 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 260 stanovnika).
Demografija
U naselju Kamena Gora živi 164 punoletna stanovnika, a prosečna starost stanovništva iznosi 44,0 godina (43,6 kod muškaraca i 44,3 kod žena). U naselju ima 70 domaćinstava, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 3,00.
Ovo naselje je u potpunosti naseljeno Srbima (prema popisu iz 2002. godine), a u poslednja tri popisa, primećen je pad u broju stanovnika.
Tobolčari
Tobolčari (Marsupialia) su takson unutar razreda sisavaca koji se u tradicionalnoj sistematici zajedno s višim sisavcima svrstava u podrazred Theria. Od viših sisavaca (Eutheria) se razlikuju jer mladunče napušta majčino tijelo u vrlo ranom, embrionalnom stadiju, a dalje rastu najčešće u majčinom tobolcu. Danas na području Australije i dijelova Oceanije, te u Americi živi oko 320 vrsta tobolčara, što je 6% svih recentnih vrsta sisavaca.
Kamena Gora
Predeo izuzetnih odlika
Planinsko područje opštine, koje je deo dinarskih planina, na krajnjem jugozapadnom delu Srbije, pod nazivom Kamena Gora, proglašeno je 2014. god. zaštićenim područjem II kategorije regionalnog, odnosno velikog značaja kao predeo izuzetnih odlika.
Tobolčari
Građa tijela
Tobolčari imaju čitav niz osobina koje su tipične za sve sisavce (Anatomija sisavaca) kao što su krzno koje se sastoji od dlaka, tri slušne kosti, ošit i druge osobine. No postoji i niz drugih anatomskih osobina, pored načina donošenja mladunaca na svijet, po kojima se razlikuju od viših sisavaca.
Kamena Gora
Predeo izuzetnih odlika
Predeo izuzetnih odlika „Kamena Gora” stavlja se pod zaštitu da bi se očuvale geomorfološke, hidrogeološke i biološke vrednosti planinskog područja koje je autentično po dubokim klisurama i mozaičnom rasporedu šumskih, livadskih i tresetnih zajednica koje čine ovaj prostor jedinstvenim sa odlikama:
Tobolčari
Lubanja i zubi
Građa njihovih lubanja ima neke posebnosti. Dio lubanje u kojem je smješten mozak je relativno malen i uzak, što se u usporedbi s višim sisavcima iste veličine tijela odražava manjim i jednostavnije građenim mozgom. Još jedna osobitost je nepce, koje, za razliku od viših sisavaca, uvijek ima nekoliko otvora.
I zubalo ovih životinja se u nekim aspektima razlikuje od placentalnih životinja. Tako svi pripadnici ove takse, s jedinim izuzetkom zdepaša, imaju različit broj sjekutića u gornjoj i doljnjoj čeljusti. Rani tobolčari imali su zubnu formulu 5/4-1/1-3/3-4/4, što znači da su u jednoj polovini čeljusti (gornjoj) imali pet, a u drugoj (donjoj) četiri sjekutića, po jedan očnjak, tri pretkutnjaka i četiri kutnjaka, dakle, ukupno 50 zuba. Kod nekih taksa, kao primjerice kod štakoraša zadržao se taj prvobitni broj zubi, dok su drugi, uvjetovano prije svega vrstom prehrane, smanjili broj zubi. Još i danas tobolčari u velikom broju slučajeva imaju 40 do 50 zubi, dakle bitno više od usporedivih placenta životinja. Pri tome imaju upadljivo veliki broj sjekutića, i do 10, u gornjoj čeljusti, kao i veći broj kutnjaka od pretkutnjaka. Promjena zubi se događa samo s trećim pretkutnjakom, svi ostali zubi već izbijaju kao trajni.
Druge tjelesne posebnosti
Građa organa za razmožavanje kod tobolčara se također razlikoje od onog kod viših sisavaca. Tobolčari imaju dvostruke spolne organe. Tako ženke imaju dvije maternice i dvije vagine, a mužjaci jedan rascijepljeni ili dvostruki penis.
Tobolac (Marsupium) postoji kod mnogih, ali ne i kod svih vrsta ove grupe životinja. Neki tobolčari imaju stalni tobolac, kod drugih se razvija samo u razdoblju podizanja mladunaca, dok ga neke vrste uopće nemaju. Kod njih se mladunci skrivaju u kožnim naborima koji su u stvari zakržljali ostaci tobolca, ili krznu majke. Smještaj, odnosno otvor tobolca je različit, kako bi obzirom na način života vrste mladunci bili zaštićeni na najbolji mogući način. Tako klokani koji se kreću skakanjem, tobolac imaju otvoren odozgo, prema naprijed, dok mnoge druge vrste koje hodaju ili se penju imaju otvor tobolca na donjoj strani, otvoren prema natrag. Tobolac imaju u pravilu ženke, no kod jedne vrste koja živi u vodi (Chironectes minimus) i mužjaci imaju tobolac. U njega kod plivanja i brzog trčanja smještaju skrotum.
Općenito i konvergencija
thumb|240px|Petaurus breviceps iz porodice [[kližući tobolčari|kližućih tobolčara može uz pomoć svojih letnih kožica kliziti zrakom]] Tobolčari pokazuju velike razlike u građi tijela što pokazuje prilagodbu velikom broju različitih životnih okoliša. Tako je crvenkasti golemi klokan visok i do 1,80 a težak oko 90 kilograma, pri čemu je značajno manji i lakši od nekih vrsta izumrlog roda Diprotodon. Najmanji pripadnici ovog podrazreda su Planigale, koji često dosegnu dužinu tijela samo do 5 centimetara, i težinu od 5 grama.
Neke vrste pokazuju zapanjujuću sličnost s višim sisavcima, i zapravo su ogledni primjerci konvergencije. Tako je istrijebljeni tasmanijski tigar jako ličio na vuka, dok su mnoge vrste tobolčara razvile letne kožice na isti način kako su razvijene i kod viših sisavaca, i omogućuju im klizanje ili jedrenje zrakom. Neke skupine tobolčara već svojim imenom daju naslutiti veliku sličnost skupinama viših sisavaca (štakoraši, više vrsta iz reda zvjeraša).
Rasprostranjenost i životni prostor
Tobolčari nastanjuju Ameriku i Australiju, te područja oko Australije. U Americi većina živi na području južne, a samo neke vrste u srednjoj Americi. Jedina vrsta koja nastanjuje sjevernu Ameriku je sjeverni oposum, gdje se kao hemerofil raširio velikim područjima SADa, pa čak i Kanade.
Najveći broj vrsta živi u Australiji i na Novoj Gvineji. Pored toga, žive i u istočnim dijelovima Indonezije, istočno od Sulawesija i Moluka, a zapadna granica rasprostranjenosti im je Wallaceova linija. Područje koje tobolčari nastanjuju širi se prema istoku do Solomonskih otoka, ali ih nema na drugim pacifičkim otocima, kao niti na Novom Zelandu.
Tobolčari su naselili najrazličitija staništa. Može ih se naći u šumama, na travnjacima, u brdovitim krajevima a i u pustinjama. Međutim, pada u oči da se, za razliku od viših sisavaca, jedva poneka vrsta prilagodila životu u vodi. To je uspjelo samo vrstama Chironectos minimus i u manjoj mjeri Lutreolina crassicaudata. Razvili su plivaće kožice, a tobolci im se vodonepropusno zatvaraju. Mnoge vrste žive na drveću i nasuprotnim palcem i repom kojim se koriste za prihvaćanje za grane pokazuju vrlo dobru prilagođenost toj vrsti okoliša, dok drugi žive isključivo na tlu.
Način života
Jednako kao što su im različiti okoliši u kojima žive, tobolčari se razlikuju i načinom života, tako da se jedva može reći nešto općenito što bi u tom smislu vrijedilo za sve. Neke su vrste dnevne, druge noćne životinje, a treće su aktivne u sumrak, neke su samotnjaci, a druge žive u skupinama. U usporedbi s višim sisavcima, manje su socijalizirani. Mnoge vrste su samotnjaci ili žive u labavim grupama bez trajnih socijalnih struktura; grupe s kompleksno razvijenim međusobnim odnosima nadređenosti i podređenosti su vrlo rijetke.
Značajno su im različite i prehrambene navike. Postoje isključivi biljožderi kao što su klokani, zdepaši i koale, zatim svežderi kao što su štakoraši i nosati tobolčari ali i mesožderi kao što su zvjeraši i neke vrste oposuma. Nakon što su izumrli veliki mesožderi, kao što su bili tasmanijski tigar koji je izumro nedavno i još prije oko 50.000 godina izumrla porodica lavova tobolčara (Thylacoleonidae), tasmanijski vrag je najveći danas još živući tobolčar mesožder.
Razmnožavanje
thumb|240px|Novorođenče [[klokani|klokana u majčinom tobolcu]] Pored već navedenih razlika u građi spolnih organa, od viših sisavaca se razlikuju i u načinu razmnožavanja. Većina vrsta tobolčara nema pravu placentu, zbog nedostatka trofoblasta ne stvara se imunološka prepreka između majke i ploda, pa skotnost mora završiti prije nego što imunološki sistem majke počne djelovati, doživljavajući plod kao nepoželjno strano tijelo i napadajući ga. Plod se hrani žumankom oplođenog jajašca. No postoje i neke vrste s razvijenom placentom kao što su nosati tobolčari i koale. Skotnost je kratka, traje između 11 i 43 dana.
Mladunci dolaze na svijet izlaskom kroz porođajni kanal smješten između dvaju vagina koji se kod nekih vrsta otvara samo u tu svrhu. Novorođeni tobolčari su u usporedbi s višim sisavcima uvijek značajno manje "zreli". Težina im je uvijek ispod 1% težine majke, a neki od njih su apsolutno najmanji novorođeni sisavci na svijetu (5 miligrama). Novorođeni tobolčari imaju samo naznake pojedinih organa. Jedino su im dobro razvijeni prednji udovi jer podmladak mora vlastitim snagama puzati do majčine dojke.
Kao što je već spomenuto, nemaju svi tobolčari tobolac u kojem se nalaze dojke. Kod nekih vrsta mladunci slobodno vise na bradavicama majke, zaštićeni samo kožnim naborom ili krznom majke. Mladunci se hvataju za bradavicu i ostaju prvih tjedana života čvrsto povezani s njom. Vrijeme sisanja je uvijek duže nego kod viših sisavaca.
Ranije se ovaj način donošenja mladunaca na svijet, u usporedbi s višim sisavcima smatrao primitivnim, manje razvijenim. Takvoj predrasudi je doprinijelo i uspješno istiskivanje tobolčara od strane viših sisavaca dovedenih na područja gdje ih ranije nije bilo. Danas se smatra, da svaki od ova dva načina ima svoje prednosti i nedostatke u odnosu na onaj drugi.
Раст (разврставање)
или
Identitet (psihologija)
Identitet je trajno osećanje celovitosti i postojanosti ličnosti uprkos promenama u njoj i oko nje. Osećanje identiteta počinje da se formira u detinjstvu, a posebno tokom adolescencije kada postoje i najveće krize identiteta. Kada osoba postavlja sebi ključno pitanje „ko sam ja”, „čemu težim”, „odakle sam” i sl. Poseban značaj u procesu formiranja identiteta imaju osobe iz najbliže okoline, ali i sistem socijalnih vrednosti zajednice u kojoj pojedinac živi. Prema Eriksonu, osećanje ličnog identiteta zasnovano je na zapažanju samoistovetnosti i neprekidnosti postojanja u vremenu i prostoru, kao i opažanja činjenice da drugi ljudi zapažaju i priznaju ovu činjenicu. Pojedinac koji je stekao osećanje ličnog identiteta ima doživljaj kontinuiteta između onoga što je bio nekada, što je danas, kao i onoga što zamišlja da će tek biti.
Boris Kidrič
Boris Kidrič (1912 — 1953) je bio jugoslovenski i slovenački političar, jedan od najistaknutijih vođa jugoslovenskog revolucionarnog pokreta, učesnik Narodnooslobodilačke borbe, junak socijalističkog rada i narodni heroj Jugoslavije.
Biografija
Rođen je 10. aprila 1912. godine u Beču. Potiče iz ugledne porodice, njegov otac Franc Kidrič, bio je poznati slovenački kulturni i književni istoričar, budući profesor na Ljubljanskom univerzitetu i predsednik Slovenačke akademije nauka i umetnosti. Boris je gimnaziju završio u Ljubljani, a potom je studirao hemiju u Ljubljani i Pragu.
Mihailo Asen I od Bugarske
Mihajlo I Asen (bugarski: Михаил II Асен) (oko 1238. - okolica Velikog Trnova, 1256.) bio je bugarski car od 1246. do 1256.
Boris Kidrič
Partijski rad
Još u ranoj mladosti pristupio je omladinskom radničkom pokretu. Već 1928. godine, s 16 godina, posato je član Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ), a nešto kasnije, iste godine, i član Komunističke partije Jugoslavije (KPJ). Novembra 1929. godine, u toku Šestojanuarske diktature, kao đak osmog razreda gimnazije, bio je uhapšen i zbog komunističkog delovanja od Državnog suda za zaštitu države osuđen je na na godinu dana zatvora, koje je izdržao u zatvoru u Mariboru.