cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geografija i kartografija u srednjovjekovnom islamu
Navigacijski transport
Prema Lawrenceu V. Mottu "ideja pričvršćavanja kormila na krmenu statvu na relativno trajan način morala je stoga biti arapski izum neovisan o kineskom ." Kalif Mu'awiyya stvorio je važan poštanski sustav u islamskom svijetu; služba se nazivala barid prema nazivu tornjeva sagrađenih radi zaštite ceste kojom su kuriri putovali. Golubovi pismonoše često su se koristili u golubljem poštanskom sustavu, a prvi put su korišteni u Bagdadu 1150. godine. Prema Johnu M. Hobsonu muslimanski su pomorci uveli na Sredozemno more velike trojarbolne trgovačke brodove, iako su trojarbolni sustav mogli preuzeti od kineskih brodova. Howard I. Chapelle ipak tvrdi da su neki antički rimski brodovi mogli biti trojarbolni teretni brodovi, no Kevin Greene piše kako su trojarbolni brodovi razvijeni tek u 15. stoljeću.
thumb|[[Maori|Maorski veleposlanik Barbarskih Država na dvoru kraljice Elizabete I. od Engleske 1600. godine.]]
Prvi privjetrinski brod koji je mogao jedriti nasuprot vjetru bez usporavanja bio je TS Pelican koji su koristili barbarski pirati od 16. stoljeća. Brod je mogao ploviti brzinom od gotovo 10 čvorova (19 km/h) na 38 stupnjeva nasuprot relativnom vjetru. Graham Neilson, koji je konstruirao brod, zapisao je: "Pelican može ploviti preko 20 stupnjeva blizu vjetra više od bilo kojeg broda s kvadratnim jedrom na moru. Jardovi se nalaze unutar 18 stupnjeva od centralne linije. Brod je kombinacija pramčanih i krmenih kvadratnih jedara zajedno s aerodinamikom koja predstavlja tajnu toliko bliskog kretanja vjetru. Mislim da možemo više izvući iz njega. Brod bi mogao bez problema pobijediti u utrci brodova ."
Xebec i Polacca, jedrenjaci koji su se na Sredozemnom moru koristili od 16. do 19. stoljeća, potječu od barbarskih pirata koji su ih uspješno koristili u pomorskom ratovanju protiv europskih brodova toga vremena.
Zrakoplovstvo
Abbas Ibn Firnas (Armen Firnas) u 9. stoljeću u islamskoj Španjolskoj otkrio je primitivnu verziju padobrana. John H. Lienhard opisuje taj izum u djelu The Engines of Our Ingenuity (Strojevi naše domišljatosti) na sljedeći način:
Prema Philipu Hittiju u djelu History of the Arabs (Historija Arapa):
Značajna djela
thumb|right|200px|[[Tabula Rogeriana|Karta svijeta Muhameda al-Idrisija (1154.) prikazana kao obrnuti globus.]] 200px|thumb|Dio [[karta Pirija Reisa|karte Pirija Reisa (1513.) s prikazom Europe i Mediteranskog bazena.]] thumb|200px|Sačuvani fragment [[karta Pirija Reisa|prve karte svijeta Pirija Reisa (1513.) na kojem su prikazani Amerika i vjerojatno Antarktika.]]
Knjiga o izgledu Zemlje
Kitāb ṣūrat al-Arḍ ("Knjiga o izgledu Zemlje"), djelo koje je sastavio Muhamed ibn Mūsā al-Khwārizmī, dovršeno je 833. godine. To je revidirana i cjelovita verzija Ptolomejeve Geografije koja se sastoji od popisa 2402 koordinate gradova i ostalih geografskih obilježja nakon općeg uvoda.
Al-Khwārizmī, Al-Ma'munov najslavniji geograf, ispravio je Ptolomejeve veće greške u pretjeranom određivanju veličine Sredozemnog mora (od Kanarskih otoka do istočnih obala Mediterana). Ptolomej je precijenio veličinu Mediterana na 63 stupnja geografske dužine, dok je al-Khwarizmi gotovo točno procijenio veličinu na skoro 50 stupnjeva geografske dužine. Al-Ma'munovi geografi "također su oslikali Atlantski i Indijski ocean kao otvorene vodene mase za razliku od Ptolomeja koji ih je prikazao zatvorenim morima". Al-Khwarizmi je stoga postavio početni meridijan Starog svijeta na istočnu obalu Mediterana 10-13 stupnjeva istočno od Aleksandrije (početni meridijan koji je prethodno odredio Ptolomej) i 70 stupnjeva zapadno od Bagdada. Većina srednjovjekovnih muslimanskih geografa nastavili su koristiti al-Khwarizmijev početni meridijan.
Knjiga kurioziteta
Sastavljeno između 1020. i 1050. ovo anonimno djelo sadržava niz običnih i shematskih karata. Osim što se bavi islamskom geografijom, kozmografijom i izradom karata, ono uključuje kako regionalne karte tako i karte svijeta od kojih mnoge nemaju iscrtane paralele. Među njima su pravokutne shematske karte Sredozemnog mora, te najstarija poznata detaljna karta (također shematska) otoka Cipra.
Kompendij jezika Turaka
Karakanidski učenjak Mahmud al-Kashgari u 11. stoljeću je sastavio "Kompendij jezika Turaka". Rukopis je ilustriran "turkocentričnom" kartom svijeta orijentiranom prema istoku (ili možda točnije u smjeru izlaska Sunca tijekom ljetnog solsticija) pri vrhu, te centriranom na antički grad Balasagun u današnjem Kirgistanu. Karta prikazuje Kaspijsko jezero na sjeveru, Irak, Azerbajdžan, Jemen i Egipat na zapadu, Kinu i Japan na istoku, te Hindustan, Kašmir, Gog i Magog na jugu. Konvencionalni simboli koriste se u svim kartama – plave linije označuju rijeke, crvene linije planinske lance itd. Svijet je prikazan okružen oceanom. Karta se danas čuva u muzeju Pera u Istanbulu.
Kitab-ı Bahriye
Muslimanski otomanski kartograf Piri Reis objavio je navigacijske karte u svojem djelu Kitab-ı Bahriye. Djelo uključuje atlas karata malenih segmenata Mediterana kojem su pridružene instrukcije za plovidbu prikazanim vodama. U drugom izdanju djela Piri Reis je uključio kartu Amerika. Karta Pirija Reisa iz 1513. najstarija je sačuvana islamska karta koja prikazuje Amerike , te vjerojatno prva koja je prikazivala Antarktiku. Njegova karta svijeta smatrala se u 16. stoljeću najpouzdanijom.
NGC 589
NGC 589 je galaksija u zviježđu Kit.
Freeburn, Kentucky
Fribern je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Kentaki.
Rekombinantna DNK
Rekombinantne DNK (rDNK) su nukleotidne sekvence koje proizilaze iz primene laboratorijskih metoda (molekulskog kloniranja) da bi se povezao genetički materijal iz više izvora. Time se kreiraju sekvence koje inače ne bi postojale u biološkim organizmima. Rekombinantna DNK je moguća zato što DNK molekuli iz svih organizama imaju istu hemijsku strukturu. Oni se razlikuju samo u sekvenci nukleotida unutar identične sveukupne strukture. Konsekventno, kad se DNK iz stranog izvora poveže sa sekvencom domaćina koja može da se replicira, strana DNK se umnožava zajedno sa DNK domaćina.
Capogrosso
Capogrosso, splitska plemićka obitelj koja se doselila iz Italije u 15. stoljeću. Članovi obitelji isticali su se u kulturnom i društvenom životu Splita i Dalmacije.
Obitelj je 1593. godine stekla hrvatsko-ugarsko plemstvo, a od 1709. izdvaja se ogranak Capogrosso-Kavanjin. Posljednji muški potomak Janko poginuo je u Prvom svjetskom ratu.
Cindro
Cindro (Cindre, Cindri, de Cindris, Cindrić), splitska patricijska obitelj, podrijetlom iz Poljica čiji su članovi obavljali različite službe u Splitu te sudjelovali u javnom životu grada. Obitelj je stanovala u gradskoj četvrti sv. Martina, u sjevernom dijelu Dioklecijanove palače. Splitskoj lozi obitelji potvrđeno je austrijsko plemstvo 1822. godine.
Povijest
U dokumentima se spominje od 13. stoljeća kada su navedeni u popisu plemstva koje je kralj Bela IV. zatekao u Poljicima. Članovi obitelji obnašali su istaknute gradske službe, tijekom 15. i 16. stoljeća birani su više puta za poljičke knezove.
Rodonačenik obitelji je Ivan Cindrov (lat. Joannes Cindri) koji se javlja u dokumentima u razdoblju 1240.-1267. i 1270. kao jedan od splitskih plemića koji sklapaju prijateljstvo s gradom Piranom. Ivanov sin je Nikola Ivana Cindrova koji se u izvorima spominje kao svjedok 1287. te sudac 1299. i 1314. Njegov sin Lovro Nikolin bio je vrlo aktivan član Velikog vijeća koji se posljednji put spominje 1354. kada je izabran za poslanika splitske komune hrvatskom banu.
Godine 1398. članovi obitelji Cindro nalaze se među plemićima koji su zbog pobune splitskih pučana pronašli utočište u susjednom Trogiru. Lovrin unuk Nikola poginuo je 1400. godine u tim sukobima boreći se, na strani izbjeglica protiv "unutrašnjih Splićana".
Za vrijeme turske opasnosti, poljički knez Agostin Cindro spalio je 1503. mostove na Cetini i tako obranio Poljica od Turaka. Godine 1596. istaknuo se protuturski ratnik Nikola († 1596.) prilikom preotimanja Klisa od Turaka. U toj akciji, koju je poveo zajedno s drugim splitskim plemićem, Ivanom Albertijem, privremeno je oslobođen Klis, no pohvat je uskoro propao, zbog potivljena Venecije. Njegov je brat Petar, proučavatelj starina i filolog, suradnik Ivana Lučića na sakupljanju građe iz povijesti Dalmacije.
U 19. stoljeću obitelj je dala više gradskih načelnika (Jakov i Josip), a pojedini članovi obitelji bili su na suprostavljenim stranama za vrijeme narodnog preporoda u Dalmaciji.
Ljetnikovac obitelji Cindro u Strožancu
Obitelj Cindro imala je još u 2. polovici 16. stoljeća u posjedu zemlju na području Strožanca, koju je dobio conte Jeronim Cindro za zasluge u Kandijskom ratu. Ubrzo posjed prelazi u vlast Turaka, da bi ga Mletačka Republika vratila obitelji Cindro 1699. godine. U 18. stoljeću, obitelj Cindro izgradila je, uz postojeći kaštel, veću kuću ladanjskog kompleksa i prostor zaokružila fortifikacijskim zidinama.
Početkom 19. stoljeća ljetnikovac je zapaljen za vrijeme sukoba Poljičana i francuske vojske, a 1884. godine je obnovljen. PoslijeDrugog svjetskog rata, ljetnikovac je konfisciran te je registriran kao kulturno dobro. Godine 1979. nasljedstvom, otkupom i darovanjem, Nikola Cindro postao je vlasnik čitava kompleksa kuća i parka. Godine 1999. počela je restauracija koja je dovršena nakon dvije godine.
Sumerska umjetnost
Sumersko-akadska kultura (2900.- 1950. pne.) javlja se rano s tim da su neki gradovi najpre u Sumeru imali prednosi i značaj od ostalih. Tako Ur u I Urskoj dinastiji od 2280.- 1600. pne. (a posle njega i Uruk i Lagaš) osnovana je država u Sumeru koja se prostirala sve do sredozemlja. Posle dvadesetak godina pod Saragonom nastala je prva monarhija koju su kasnije proširili Akadi od Sredozemlja do Elama. Posle su vladale dinastije Ura i uspele da postave svoju vladavinu. Period Džemedetski traje od 2900. do 2600. pne. ranodinastički period Ura I od 2500.- 2400. pne. akadski period 2350.- 2170. pne. i period III dinastije Ura 2050.- 1950.pne.
thumb|right|300px|Gudea vladar Lagaša [[Luvr Pariz]]
Sumeri su tvorci klinastog pisma. Imaju malo ostataka iz oblasti arhitekture, jer je njihov građevinski materijal ćerpič i drvo. Neopterećeni životom posle smrti, njihova umetnost je utilitarna i pragmatična.
Sumerska skulptura je geometrijska i ekspresivna, a ne realistična. Sumerski vajar formu dobija kombinovanjem kupe i valjka, za razliku od Egipćana, čije su skulpture kubične. Ruke i noge su okrugle kao cevi, a duge suknje koje nose su tako glatke i okrugle, kao da su rađene na strugu. Ova karakteristika se zadržala i mnogo kasnije, u mesopotamskoj skulpturi, koja je bila znatno bila bogatija oblicima. Sumerske skulpture su modelovane od raznih vrsta materijala ili livene u bronzi. Figure su snažne zdepaste, zamišljenog izraza, neidealnih proporcija: kratak vrat, široka ramena, veliki nos, bez istaknutog pokreta. Oči su neprirodno velike i najupadljiviji su element skulpture, koja je mahom uprošćena. Izvedene su umetanjem raznobojnog materijala i dragocenog kamenja. Verovatno predstavljaju duhovnost (božanstva imaju znatno veće oči od običnih ljudi). Reljef: nema perspektive i skraćenja, važi zakon frontaliteta (oko i gornji delovi tela frontalno, a lice i noge u profilu), dubina se prikazuje pomoću ravni.
Sumerska umetnost
Sumeri su živeli u gradovima-državama, od kojih je svaka imala svog mesnog boga, dok je vladar, vrhovni sveštenik, bio predstavnik boga na zemlji. Njihova umetnost je uglavnom bila namenjena obožavanju božanstava.
Dela:
Statua je bila u prirodnoj veličini. Telo je verovatno bilo izrađeno od drveta, koje je vremenom propalo, tako da je sačuvana samo mermerna glava. Oči i obrve su bile izvedene umetanjem materijala, a glava je bila prekrivena perikom od zlata ili bakra. Kao umetničko delo, ova glava je na istom nivou kao i najlepša dela egipatskog vajarstva Starog carstva- Meko zaobljeni obrazi, fini lukovi usana, kombinovani sa nepomičnim pogledom ogromnih očiju stvaraju ravnotežu između čulnosti i strogosti, dostojnu svake boginje. Nalazi se u iračkom muzeju u Bagdadu.
Skupina desetak figura predsatvlja božanstva, sveštenike i vernike. Najviša među njima je Abu - bog vegetacije, visoka 76-{cm}-. Druga po veličini je boginja majka. Dva božanstva razlikuju se od ostalih figura, pored visine i većim prečnikom zenica. Cela grupa je verovatno stajala u celi Abuovog hrama. Sveštenici i vernici su stajali pred božanstvima i očima razgovarali sa njima. Verovalo se da su bogovi prisutni u svojim likovima, a da statue vernika zamenjuju portretisane osobe i u njihovo ime čitaju molitve. Ipan, likovi nemaju težnju za postizanjem stvarne sličnosti sa portretisanim osobama. Tela i lica su strogo uprošćena i šematska, da ne bi skretala pažnju sa očiju. Ova skupina je isklesana od komada mermera.
Zastava iz Ura predstavlja ukrasnu ploču sa dvostrukim pročeljem. Tema je rat i mir, sa inkrustacijama. Sadrži friz od zlata i lapis lazuli (kamen modar sa iskricama zlata). Ističe se sređenost, postignuta uvođenjem linija tla. Na gornjem delu je predstavljena gozba, a u donjem robovi koji donose jela. Dostojanstvenici koji sede su iste visine kao i oni koji stoje, dok su robovi manji - hijerarhija predstavljena izokefalijom. Materijalizacija je primitivna - na isti način se tretiraju ljudska koža i haljine od kozije dlake.
Playground Psychotics
Playground Psychotics dvostruki je uživo album američkog glazbenika Franka Zappe i sastava The Mothers of Invention, koji izlazi u listopadu 1992.g. Originalno izdanje izlazi 1992. od izdavačke kuće "Barking Pumpkin", a reizdanje 1995. izlazi od izdavačke kuće "Rykodisc".
Sumerska umjetnost
Sumerska umetnost
To je žrtveni stalak iz Ura. Napravljen je, ne klesanjem iz jednog komada kamena, već dodavanjem različitih "mekih" materijala - drveta, zlatnih listića i lazulita, što mu znatno dodaje na realističnosti. Stalak prikazuje jarca koji se propinje uz rascvetalo drvo. Životinja je čudesno živa i puna snage. Ima skoro demonski pogled dok nas posmatra između grana simboličkog drveta, posvećenog bogu Tamuzu. Predstavlja otelotvorenje principa muškosti u prirodi. Ovakvo udruživanje životinja sa božanstvima je nasleđeno iz praistorije. Ono po čemu se Sumeri razlikuju je što njihove svete životinje imaju aktivnu ulogu.
Playground Psychotics
Album sadrži materijal iz vremena 1970.-1971. dok je Zappa nastupao sa svojim sastavom "The Mothers" i nekoliko skladbi koje su rađene za njegov film 200 Motels. Na njemu se također nalazi nekoliko skladbi koje je Zappa izveo uživo sa Johnom Lennonom i Yoko Ono.
Popis pjesama
Sve pjesme napisao je Frank Zappa, osim gdje je drugačije naznačeno.
Sumerska umjetnost
Akadska umetnost
Pred kraj ranodinastičkog perioda, moć gradova-država je počela da opada. U isto vreme Semiti, nastanjeni u severnoj Mesopotamiji su se kretali na jug i na mnogim mestima preplavili Sumerce. Oni su prihvatili sumersku civilizaciju, ali su bili manje vezani za tradicije grada-države. Zato ne iznenađuje što su oni u Sargonu iz Akada i njegovim naslidnicima videli prve mesopotamske vladare koji su se otvoreno nazivali kraljevima i težili da vladaju celom zemljom. Umetnost se našla pred novim zadatkom – glorifikacija suverena. Dolazi do udaljavanja od formalne apstrakcije kod skulptura, kao novog shvatanje kraljevskog dostojanstva. Reljef postaje slobodniji – piramidalne kompozicije. Veća je realističnost predstavljanja. Slike pričaju priču, a ne prikazuju lepotu. Umetnost je svetovnog karaktera i veliča kralja. Javlja se stilizacija kose i brade.
NGC 590
NGC 590 je galaksija u zviježđu Andromeda.
Newgrange
Newgrange, koji se nalazi na 53.69428°N, -6.47683°W, je jedan od pristupnih grobova u Brú na Bóinne kompleksu u Okrugu Meath, odnosno jedno od najpoznatijih irskih prahistorijskih nalazišta. Newgrange je sagrađen tako da je u zoru najkraćeg dana godine - zimskog solsticija - zraka sunca nakratko obasjavala pod u komori na kraju dugog hodnika.
Sumerska umjetnost
Akadska umetnost
Dela:
Newgrange
thumb|left|350px|Newgrange, Co. Meath, Ireland
Sumerska umjetnost
Akadska umetnost
Bez obzira na to što su joj oči iskopane (u njih je nekad bio umetnut neki dragocen materijal), ona je još uvek ubedljiva u sličnosti i veličanstvena. Lice je uokvireno bogato ukovrdžanom kosom i bradom. Iako je modelovana sa neverovatnom preciznošću, ne gubi organski karakter i ne postaje puki ornament. Složena tehnika livenja i umetanja dragog kamenja govori o pravom majstorstvu.
Newgrange
Historija
Newgrange je sagrađen oko 3200. pne. prema najpouzdanijim radiokarbonskom datiranju, te je oko 500 godina stariji od egipatske Velike piramide u Gizi, a od stonehengeskih triitona za nekih 1.000 godina, (najstariji dijelovi Stonehengea su sagrađeni otprilike kada i Newgrange).
Sumerska umjetnost
Novosumersko razdoblje
Vlast akadskih kraljeva okončana je kada su plemena sa severoistoka sišla u mesopotamsku ravnicu i zavladala njom za više od pola veka. Isterali su ih 2125.g.pne. kraljevi iz Ura. Oni su obovili ujedinjeno kraljevstvo. Za vreme tuđinske vladavine, Lagaš, današnji Teloh, jedan od gradova-država je uspeo da zadrži nezavisnost. njegov vladar, Gudea, bio je dovoljno oprezan da kraljevsku titulu vrati gradskom bogu i obnovi njegov kult.
Dela:
Gudea, ma koliko bio privržen tradicionalnim vrednostima, nasledio je i osećaj lične važnosti od akadskih kraljeva. Njegova portretna glava mnogo je manje izrazito individualna od glava akadskih vladara, ali njeni oblici su daleko od čiste geometrizacije ranih sumerskih skulptura. Izrađena je od diorita sa naglašenom prefinjenošću i toliko uglačana da izaziva neobičnu igru svetlosti na licu.
Vavilon
Hamurabijev zakonik|thumb
Drugi milenijum pre nove ere je bio period skoro neprekidnih nemira u Mesopotamiji. Centralna vlast bila je u rukama domaćih vladara samo u periodu između 1760. i 1600. godine pne., kada je Vavilon preuzeo ulogu koju su nekad imala Akad i Ur. Hamurabi, osnivač vavilonske dinastije, je najznačajnija figura tog razdoblja. Gledao je na sebe kao na miljenika boga sunca Šamaša, čija je misija bila uvođenje pravde na zemlji. Grad je postao kulturno središte Sumera i sačuvao ugled još više od hiljadu godina pošto je prošpala njegova politička moć.
Umetnost iz ovog perioda je slična novosumerskoj. Odlikuju je mnoštvo fantastičnih životinja, bikova i lavova, čiji su kipovi stražarili na vratima. U ovom periodu nastao je Hamurabijev zakonik (oko 1760. godine pne.). Zakonik je isklesan na visokoj steni od diorita, na čijem vrhu je predstavljen sam Hamurabi oči u oči sa bogom Šamošem, što predstavlja paralelu sa statuama iz Abuovog hrama. Iako je isklesan četiri veka posle Gudeinih statua, on je čvrsto vezan za njih, kako stilom, tako i tehnikom. Reljef je veoma visok, tako da figure deluju izduženo u odnosu na figure na Naram-Sinovoj steli.
Couziers
Kuzje je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Centar, u departmanu Endr i Loara.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 103, a gustina naseljenosti je iznosila 9 stanovnika/km².
TAAR2
Trag amin-asocirani receptor 2 je protein koji je kod ljudi kodiran TAAR2 genom.
Pretara, Chieti
Pretara je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 43 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 340 m.
TAAR3
Trag amin-asocirani receptor 3 je protein koji je kod ljudi kodiran TAAR3 genom.
Butry-sur-Oise
Bitri sir Oaz je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Dolina Oaze.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 1.878, a gustina naseljenosti je iznosila 722 stanovnika/km².
NGC 591
NGC 591 je galaksija u zviježđu Andromeda.
Grisogono
Grisogono (lat. Chrysogonus), splitska patricijska (plemićka) obitelj koja se u dokumentima učestalije spominje od 15. stoljeća. Moguća je rodbinska povezanost sa istoimenom zadarskom plemićkom obitelji s pridjevkom Bortolazzi.
Godine 1822. dobili su austrijsku potvrdu plemstva.
Etimologija prezimena
Podrijetlo prezimena je grčko (Χρυσόγονος) što je rjetkost među dalmatinskim plemićkim obiteljima. Riječ chrysos znači zlato, a dodatak gonos označava rod, pleme ili koljeno. Sukladno tome neki su autori tumačili značenje prezimena Grisogono kao "zlatni rod", "zlatno pleme" ili "u zlatu rođen". Latinski oblik prezimena de Grisogonis s vremenom je istisnut sadašnjim oblikom – Grisogono.
Povijest
Još je Ciceron, u svom djelu Pro Roscio Amerino iz godine 80 BC, pominjao jednog Chrysogonusa. Obitelj Grisogono smatra se najstarijom živućom obitelji u Dalmaciji i vjeruje se da tamo potjeće još iz ranog srednjeg vijeka. Prema nekim izvorima kontinuitet članova obitelji može se pratiti od rodonačelnika obitelji Grisogona, kojeg je, prema kazivanju kronika Tome Arhiđakona (0.1200.-1268.), kliški knez Domald Snačić zarobio s mnogim splitskim plemićima 1225. godine i oslobođa ga godinu kasnije. Najstariji pouzdani član ove obitelji je Prvoslav Franjin (Perve de Francisco, Pervoslavo di Francisco), koji se u ispravama javlja 1325. i 1327. te 1341. kao egzaminator i sudac.
Članovi obitelji počinju učestalije koristiti prezime od početka 15. stoljeća, a kontinuirano tek od kraja istog stoljeća. Potomci obitelji i danas žive u Splitu te i dalje posjeduju palaču Grisogono na splitskom Peristilu.
Grb obitelji Grisogono
desno|mini|Grb obitelji Grisogono Na crvenom polju tri vodoravne zlatne kolone (ešarpe). Postoji i druga varijanta: Zlatni lav na crvenom polju.
Narmer
333px|thumb|Prednja i zadnja strana Narmerove palete. Narmer je bio egipatski faraon koji je vladao u 32. veku pne. Smatra da je Narmer nasledio kralja Škorpiona i postao osnivač Prve dinastije. Mnogi arheolozi smatraju da je kralj Škorpion ista osoba kao i Narmer.
Neki egiptolozi tvrde da su Menes i Narmer ista osoba, dok neki tvrde da je Menes ista osoba kao i Iri-Hor, i da je on nasledio već ujedinjen Egipat od Narmera. Drugi tvrde da je Narmer započeo ujedinjenje, a da ga je Menes završio.
Druga teorija tvrdi da je Narmer bio naslednik kralja koji je uspeo da ujedini Egipat (verovatno je to bio kralj Škorpion). Treba naglasiti da postoje dokazi da je postojao kralj Narmer, dok se Menes pominje samo u Manetonovom spisku faraona i u legendi o faraonu zvanom Menes. Liste kraljeva pronađene u grobnicama Dena i Kaa obe navode Narmera kao osnivača njihove dinastije.
Narmerova žena je najverovatnije bila Neithotep, princeza severnog Egipta.
Poznata Narmerova paleta, otkrivena je 1898. godine u Hierakonpolisu. Sa jedne strane, ona prikazuje Narmera s belom krunom kako zamahuje da udari zarobljenika, koga drži bog-soko Horus. Sa druge strane, kralj i zvaničnici najverovatnije razgledaju tela mrtvih neprijatelja.
Henry, South Dakota
Henri je grad u američkoj saveznoj državi Južna Dakota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 267, što je 1 (-0,4 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Ivellio
Ivellio, Degl'Ivellio (hrv. Iveljić), splitska patricijska obitelj podrijetlom s otoka Brača gdje se u izvorima spominje još od 13. stoljeća. U pučiškim župnim knjigama zapisani su kao Iveljići, ali od 1626. godine latiniziraju prezime u Ivellio. Obitelj se nalazi u Splitu od sredine 17. stoljeća, a trajno se nastanjuje 1718. godine, nakon čega su uskoro primljeni u splitsko plemićko vijeće, a Mlečani su im dodijelili naslov grofova (conte).
Povijest
Obitelj Ivellio je podrijetlom iz Pučišća na otoku Braču gdje su posjedovali dvorac i velike posjede koji su kasnije ženidbom prešli u vlasništvo obitelji Dešković. Od početka 18. stoljeća trajno se naseljavaju u Splitu gdje su postali članovi gradskog plemstva.
Ivan Krstitelj (1774.-1843.) dobio je 29. ožujka 1822. godine potvrdu plemstva od Austrije. Odvjetnik Nikola (1767.-1831.) bio je jedan od osnivača masonske lože za vrijeme francuske uprave i načelnik Splita.
Danas pojedini članovi obitelji žive u Dubrovniku, Zagrebu i Beču.
TAAR5
Trag amin-asocirani receptor 5 je protein koji je kod ljudi kodiran genom.
John Boswell
John Eastburn Boswell (Džon Bosvel; 20. mart, 1947. – 24. decembar, 1994.) eminentni američki gej istoričar i profesor na Jejlu. Kao izuzetan erudita i talentovani filolog, koji je koristio preko 15 antičkih i savremenih jezika, pedantnim i strogim naučnim pristupom i velikom potkrepljenošću u istorijskim izvorima, Boswell je udario temelj akademskom izučavanju gej istorije, fokusirajući se na istpitivanja odnosa homoseksualnosti i religije.
Biografija
John Boswell je rođen u Bostonu u vojničkoj porodici. Završio je jedan od najstarijih koledža u SAD, College of William and Mary, gde je primio katoličanstvo. Kao filolog srednjeg veka doktorirao je na Harvardu, 1975. godine. Od tada radi na Jejlu na katedri za istoriju. Godine 1982. postaje redovni profesor na Jejlu. Godine 1987. Boswell je učestvovao u organizovanju i početku rada Lesbian and Gay Studies Center at Yale, koji danas postoji kao „Research Fund for Lesbian and Gay Studies“. Konačno, 1990. godine postaje dekan grupe za istoriju na Jejlu.
Godine 1980. Boswell je izdao pionirsku, kontraverznu studiju „Christianity, Social Tolerance and Homosexuality“ u kojoj dokazuje da Rimo-katolička crkva nije osuđivala gejeve kroz istoriju, već da, do dvnaestog veka, ili se nije interesovala za homoseksualnost ili je slavila ljubav između muškaraca. Na dalje se bavio uglavnom temama koje se tiču odnosa katolicizma i homoseksuanosti, kao i pitanjem istopolnog braka u istoriji, pre svega u hrišćanskog tradiciji.
Boswell je bio prilično ortodoksan u svojim hrišćanskim stavovima, ali se oštro protivio negativnom odnosu katoličke crkve prema homoseksualnosti i istopolnim vezama. Njegov rad i posvećenost temama koje se tiču ovog odnosa može se tumačiti kao njegov pokušaj da pomiri svoju seksualna i religijska osećanja.
Boswell je umro na noć Božića, 24. decembra, 1994. godine od komplikacija pri oportunističkim infekcijama usled AIDS-a. Nadživeo ga je partner, Jerry Hart, roditelji, kao i sestra i braća.
Istoriografski rad
Boswellova prva objavljena istoriografska studija bila je revizija njegove doktorske disertacije „The Royal Treasure: Muslim Communities under the Crown of Aragon in the Fourteenth Century“ (Kraljevsko blago: Muslimanske zajednice pod krunom Aragona u 14. veku), objavljena 1977. godine. Kasnije je izjavio da zbog konzervativne akademske javnosti 1970-ih osećao da se najpre mora potvrditi kao istoričar u „mainstreem“ istoriografiji, kako bi počeo da se bavi temama koje su mu bile predmet interesovanja.
Zbog njegovog stava da su gejevim postojali u različiti kulturama kroz istoriju neki kritičari ga označavaju kao esencijalistu. Na kritike socijal konstrukcionista je odgovorio da ukoliko bi se tvrdilo da su kategorije kao što su homoseksualno/heteroseksualno, odnosno gej/strejt, proizvod kulture, a ne stvarne karakteristike psihe, onda se uopšte ne može govoriti o gej istoriji. „Gej muškarce“ Boswell definiše kao „as those whose erotic interest is predominantly directed toward their own gender (i.e., regardless of how conscious they are of this as a distinguishing characteristic)“ (one, čija su erotska interesovanja pretežno usmerena ka njihovom sopstvenom rodu (bez obzira na to koliko su svesni toga kao određene karakteristike).
U knjizi objavljenoj samo nekoliko meseci pre njegove smrti „Same-Sex Unions in Pre-Modern Europe“ Boswell tvrdi da je adelphopoiesis (ἀδελφοποίησις) iliti adelphopoiia (bratotvorenje) dokaz da hrišćanska crkva u nekim slučajevima odobrava istopolna venčanja. Boswell otkriva u knjizi preko 60 rukopisa sa ritualima za sklapanje istopolnih zajednica. Iako se mnogi konzervativni kritičari ne slažu sa Boswellovim interpretacijama da je crkva ovim dozvoljavala gej venčanja, ipak veoma se vrednuju njegova otkrića ovih istorijskih izvora.
Prince Amartey
Prince Amartey (Ho, 25. lipnja 1944.) je bivši ganski boksač i osvajač brončane olimpijske medalje u srednjoj kategoriji na Olimpijadi 1972. godine u Münchenu. U polufinalu ga je porazio Finac Reima Virtanen, a brončanu medalju je, uz njega, osvojio i Marvin Johnson.
The Rose of Versailles
The Rose of Versailles ili Lady Oscar (japanski ベルサイユのばら, Versailles no bara) je povijesno-pustolovna romantična dramska anime serija iz 1979. godine koju su režirali Osamu Dezaki i Tadao Nagahama a koja se odigrava tijekom Francuske revolucije u 18. stoljeću. Glavna je junakinja Oscar François de Jarjayes, žena koja je obučena kako bi bila član kraljevske garde i štitila Mariju Antoanetu na dvoru Versaillesu u Parizu. Zbog svojeg posla, Oscar je androgina te se ponaša i odijeva poput muškarca, ali ima i ženstvenu stranu. Priča prati njen odnos sa Andreom, koji je potajno zaljubljen u nju, ali i razne intrige na dvoru usmjerene protiv Antoanete, kao i opis teškog društvenog stanja običnog puka u Francuskoj prije revolucije. Iako je sama Oscar fiktivni lik, radnja obuhvaća razne stvarne povijesne ličnosti iz tog razdoblja. Serija ima 40 epizoda te je snimljena po istoimenoj mangi objavljenoj od 1972. do 1973. koju je napisala Riyoko Ikeda.
NGC 592
NGC 592 je emisijska maglica s otvorenim skupom i velika zvjezdana asocijacija u galaktici Messier 33 u zviježđu Trokutu.
Vasetto, Torino
Vasetto je naselje u Italiji u provinciji Torino, u regiji Piemonte.
The Rose of Versailles
U časopisu Animage, Lady Oscar je 1980. osvojila 10. mjesto na listi najboljih anime ostvarenja godine sa 215 glasova. U istom izadnju, naslovna pjesma proglašena je 19. najomiljenijom pjesmom u nekom animeu te godine. Iduće godine, serija se opet našla na listi najboljih animea kada je osvojila također visoko 16. mjesto sa 128 glasa. Strip je prodan u preko 15.000.000 kopija, što ga čini jednom od najprodavanijih mangi u povijesti.
Vasetto, Torino
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 23 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 417 m.
The Rose of Versailles
Radnja
U Francuskoj se 1755. rodila 6. kćerka u uglednoj obitelji Jarjayes, nazvana Oscar François. Sve bi bilo u redu da njen otac nije nitko drugi nego član slavne kraljevske garde koji je očekivao sina da nasljedi njegov posao. Stoga on odluči odgojiti svoju kćerku Oscar kao dečka, te ju nauči mačevanju i borilačkim vještinama. Oscar je, zajedno sa vjernim prijateljom Andreom, već od mladenačkih dana poslana u Versailles i dobila zadatak biti tjelohranitelj tada još mlade Marije Antoanete, nekadašnje nadvojvotkinje Austrije. Iako isprva nije oduševljena tim zadatkom, smatrajući da je postala dadilja, Oscar i Marija s vremenom steknu poštovanje jedno prema drugom. Oscar joj čak u nekoliko navrata spasi život.
Kao odrasla osoba, Oscar je postala zapovjenik/zapovjednica straže palače te je u svoj dom primila siromašnu i izgladnjelu djevojku Rosalie. Andre se zaljubio u Oscar, ali isprva ništa nije htio reči, pogotovo kada je ona bila zaljubljena u Hansa-Axela von Fersena koji ju je odbio i koji je imao aferu sa Marijom. No von Fersenu je bilo naređeno da napusti Francusku kako bi se sačuvao ugled kraljevske obitelji, pa je Marija pala u depresiju i počela trošiti riznicu kraljevstva kako bi kupovala dragulje. lijevo|mini|220px|Slika pada Bastille Ubrzo se umiješala i podla Jeanne de Valois-Saint-Rémy koja je varkama ukrala novac za kupnju skupe ogrlice te sve podvalila Mariji, što je izazvalo skandal i tzv. aferu kraljičine ogrlice. Također je dodatni problem na dvoru izbio kada Antoaneta nije htjela razgovarati sa Madame du Barry, ljubavnicom kralja Luja XV. Nakon njegove smrti, Antoaneta je postala kraljica.
Razočarana ljubavlju, Oscar daje otkaz i zapošljava se kao zapovjednica vojske kako bi zaboravila na von Fersena a Andre ju slijedi i postaje vojnik. Tijekom svojeg života, Oscar otkriva bijedu svojeg naroda i rastrošnost kraljevske obitelji. Vrijeme prolazi i godina je 1789., doba velikih previranja u Francuskoj, a Oscar se mora odlučiti hoće li biti vjerna kraljevskoj obitelji ili gladnom narodu. Na kraju se odluči za narod. 14. srpnja, slabo organizirani seljaci su laka meta, no tada stupa Oscar na scenu te upotrijebi svoju vojničku strategiju kako bi im pomogla, čime dolazi do pada Bastilje, ali ona podliježe ranama. Prije nego što pogiba u borbi, priznala je ljubav Andreu i oni su proveli ljubavnu noć zajedno. Antoaneta i njena obitelj su smaknuti, a kraljevina ukinuta i zamijenjena republikom.
Manga
lijevo|mini|225px|Autorica stripa Riyoko Ikeda na Međunarodnoj izložbi knjiga 2008. u [[Taipeiju, kraj glumaca u kostimima Marije Antoanete i Oscar]] Lady Oscar je prvi put objavljena kao manga u časopisu Magaretto u 82 poglavlja između 1972. i 1973. te se odvijala oko tri lika: Marije Antoanete, francuske kraljice; Hansa Axela Von Fersena, njenog švedskog ljubavnika te fiktivnog lika, androgene žene Oscar Françoise de Jarjayes, koja je štitila Antoanetu. Strip je napisala Riyoko Ikeda a isti je objavljen u sedam svezaka koji su brojali preko 1.700 stranica. Manga se 2006. nalazila na 14. mjestu na listi najprodavanijih shōjo manga svih vremena, pošto je strip rasprodan u 15 milijuna izdanja diljem svijeta te u 12 milijuna samo u Japanu, gdje je bio "nacionalni best seller". Ipak, nije osobito poznata u Sjevernoj Americi (izuzev u Quebecu) zbog manjka publiciteta u to vrijeme, ali se smatra klasikom japanske mange. "Ruža" je metafora za čudnovatost situacije u kojoj 14-godišnja Antoaneta odlazi iz habsburškog dvorca 1769. u Francusku kako bi se udala za francuskog prijestolonasljednika i spriječila rat između te dvije države.
Ikeda u intervjuu navodi kako je uvijek voljela crtati snažne likove koji uzimaju život u svoje ruke. U ranim 20-ima je još studirala filozofiju, po željama svojih roditelja, kada je odlučila postati autorica mangi. Uočila je da među mangama praktički nema priča koje se bave europskom povijesti. Sa 17 godina je pročitala biografiju kraljice Marije Antoanete koju je napisao Stefan Zweig, nakon čega joj se probudilo zanimanje za tu temu. Htjela je taj dio povijesti obraditi kao dramu, film ili mangu. Kada se odlučila za format mange, shvatila je da je malo znala o Europi i kršćanstvu, te je nekoliko godina provela čitajući knjige koje se bave istima. Smatrala je da je za Japanca Zapad uvijek nekako tajnovit. Isprva nije vjerovala da će manga imati uspjeh po cijelom svijetu, ali se iznenadila kada je saznala u koliko je država The Rose of Versailles dobro prihvaćena, što je ona interpretirala kao znak da sve kulture imaju neku zajedničku jezgru i da "osjećaji ujedinjuju različite narode".
Ikeda je opravdavala što Oscar tek na kraju uzvrati ljubav Andreu u priči time što je sama Oscar bila zaljubljena neko vrijeme u von Fersena, dok su ona i Andre pripadali različitim društvenim slojevima. Stoga je Oscar morala prvo izabrati važne odluke, odbaciti svoje plemstvo i stati na stranu naroda, kako bi time mogla i priznati ljubav Andreu. Priznala je da je nadahnuće taj odnos našla iz privatnog života: njen otac je bio običan seljak, dok je njena majka potjecala iz plemenite obitelji samuraja. Stupili su u brak 1947., kada je ženidba iz ljubavi još uvijek bila rijetkost. Taj dio njene obitelji je utjecao na pisanje priče ove mange.
Deborah Shamoon tvrdi da je Oscar isprva stvorena kao sporedni lik u stripu, ali da je ubrzo zasjenila Antoanetu po popularnosti među čitateljima, te je tako postala glavna junakinja.
1986. Ikeda je napisala i mangu Eikou no Napoleon (Napoleonova slava) gdje je glavni junak Napoleon i razni drugi originalni likovi, ali je priča gotovo pa prirodni nastavak događaja koji su pratili zbivanja nakon Francuske revolucije. Ipak, u tom stripu se u sporednoj ulozi javlja Rosalie iz Lady Oscar, a sama Oscar ima mali cameo u flashbacku.
Anime
1979. emitirana je i anime serija koja je adaptirala mangu te je obuhvatila 40 epizoda. Neki su hvalili animaciju i pripisali joj veću kvalitetu od drugih anime TV serija tog razdoblja. Prvih 18 epizoda režirao je Tadao Nagahama, a od 19. do 40. epizode režiju je preuzeo Osamu Dezaki, koji je režirao anime serije Cobra i Golgo 13. Dezaki je seriji dao vrlo filmski pristup. Shingo Araki (Saint Seiya, Cutie Honey) je bio animacijski redatelj, te je dizajnirao likove. Michi Himeno je malo izmijenio izgled Oscar u odnosu na mangu. Serija je emitirana i širom Europe, među njima i u Francuskoj, Njemačkoj i Italiji, gdje su ipak neki roditelji strahovali da serija neće prouzročiti pobunu mladeži jer govori o pobunu novije generacije koja odbacuje ideale starije. Kada je novi talijanski kanal Italia 1 1982. emitirao anime, neki su dijelovi cenzurirani. Manga je u talijanskom izdanju cenzurirana još drastičnije jer su cijele stranice izbačene: tako u toj verziji priča ima sretan završetak u kojem se implicira da su Oscar i Andre ostali živjeti sretno zajedno.
Zasad su manga i anime prevedeni na arapski, turski, francuski, španjolski, talijanski, njemački, indonezijski i kineski.
Ostale adaptacije
Izuzev anime serije, manga je također adaptirana u nekoliko navrata u Takarazuka Revue mjuzikle i to u razdoblju od 1974. do 1980., pa potom od 1989. do 1991. i na kraju 2006.
1987. objavljen je TV-film The Rose of Versailles: I'll Love You As Long As I Live, koji je zapravo kompilacija najbitnijih epizoda iz serije. Kako bi se obilježila 30. godišnjica izdavanja mange, Shueisha je objavila Enciklopediju Rose of Versailles (ベルサイユのばら大事典?) 2002., koju je napisala Ikeda osobno.
Snimljen je i ne osobito hvaljen francusko-japanski igrani film 1979. kojeg je režirao Jacques Demy, dok su se 2010. pojavile lažne vijesti o navodnom dugometražnom anime filmu koji se ispostavio samo kao kratki glazbeni spot.
Odjek, teme i utjecaj
MacWilliams analizira kako privlačnost mange leži u tome što je priča opisivala kraljevsku obitelj, ali i afere i ljubavne veze, modu, ljudske odnose a i čitatelji mogu naučiti ponešto o povijesti. Strip je bio toliko popularan da su neko vrijeme nakon njega Japanci masovno počeli učiti francuski jezik a Francuska i pogotovo dvorac Versailles, u kojem se odigrava većina radnje, su postali popularne turističke destinacije za japanske putnike. desno|mini|225px|Serija se poklopila sa masovnom potražnjom japanskih turista za obilazak Francuske i [[dvorac Versailles|dvorca Versaillesa]]
Susan J. Napier je opisala Lady Oscar kao "posebno dobar primjer idealizirane egzotike Zapada". Tierney tvrdi da se estetika serije ne može opisati ni kao potpuno japanska ni kao potpuno Zapadna. Deborah Shamoon tvrdi da je serija razvila shōjo mangu od žanra za djecu i pretvorila ga u žanr i za odraslu publiku, u sklopu šireg trenda složenijih priča za djevojke. Odjek čitatelja bio je odmah nepojmljiv, te su tinejdžerke 1970-ih tražile bilo što vezano uz mangu ili francusku kulturu. Kada je Oscar umrla prije kraja serije, profesori su navodno morali prekinuti nastavu jer su sve djevojke bile u suzama. Jedan anonimni obožavatelj otišao je tako daleko da je zbog toga poslao pismo sa britvom autorici Ikeda. Dio takvog uspjeha ne leži samo u bogatom, rokoko smještaju priče, već i u prikazu ljubavi između dvaju odraslih osoba koji su jednaki. Shamoon je također otkrila suptilne gay elemente u odnosu Andrea i Oscar, pošto se ona oblači i ponaša kao muškarac. Tomoko Aoyama i Barbara Hartley također navode da priča ima skrivenih gay tonova te navode kako se riječ bara (ruža) često spominje u queer supkulturi, od Mishiminog kazališnog komada Bara to kaizuki (Ruža i gusar) iz 1958., preko fotografske kolekcije Hosoe Eikoh Bara-kei (Smrt ruža) sve do queer časopisa Bara-zoku (Pleme ruža). Popularne shojo mange su u 1970-ima i 1980-ima prikazivale ženske junakinje koje su aktivne u društvenim djelatnostima, kao što su sport, zabava, umjetnost ili politika - iako se priča oslanja na romansu, glavni pokretač radnje su karijere protagonistica. Uz ovaj anime, tu su i Aim for the Ace!, Candy Candy, The Mask of Glass i Yukan Kurabu. Moguće je i da su autorice ispunjavale svoje političke težnje putem 'eskapističkih' priča smještenih u romantična europska razdoblja u političkom metežu.
Anne E. Dugan primjećuje da priče o djevojci ratnici koja se preobuče u viteza i uzima mač da zaštiti očev ugled ili kraljevu zemlju nisu skroz neobične, te da takvih primjera ima po kineskim i francuskim bajkama. Ovakve priče daju junakinji priliku da dokaže "svoju fizičku i intelektualnu snagu", čime daju i implictnu kritiku umjetnih normi između spolova. Međutim, za razliku od tih priča, u kojima djevojke ratnice tek "brane moć monarhije i održavaju patrijarhalni društveni i politički red", a junakinja se na kraju vrati svojoj ulozi podčinjene žene, Dugan uočava kako je Lady Oscar neviđen otklon od takvog pravila, jer junakinja "odbija odložiti mač ili ga okrene protiv oca, kralja i sociopolitičkog reda kojeg je trebala braniti", čime djevojka ratnica u ovom slučaju "demontira monarhističko-feudalan poredak, umjesto da ga brani".
U časopisu Animage, Lady Oscar je 1980. osvojila 10. mjesto na listi najboljih anime ostvarenja godine sa 215 glasova. U istom izadnju, glasovni glumac Yu Mizushima (glas Andrea) izabran je za sedmog najboljeg glasovnog glumca, a Reiko Tajima (glas Oscar) i Miyuki Ueda (Antoaneta) za desetu i četrnaestu najbolju glasovnu glumicu u animeu, dok je naslovna pjesma proglašena 19. najomiljenijom pjesmom u nekom animeu te godine. Iduće godine, serija se opet našla na listi najboljih animea kada je osvojila također visoko 16. mjesto sa 128 glasa. 2005., TV Asahi je objavio dvije liste "100 najboljih animiranih ostvarenja", a Lady Oscar se našla na 74. mjestu na listi koja je sastavljena prema anketi provedenoj diljem nacije.
2013., Right Stuff je licencirao anime seriju te ju je time po prvi put objavio na američkom DVD tržištu, gotovo 33 godine nakon premijere u Japanu.
Nagrada OFCS za najbolju sporednu glumicu
Nagrada Društva online filmskih kritičara za najbolju sporednu glumicu (Online Film Critics Society Award for Best Supporting Actress) je filmska godišnja nagrada koju Društvo online filmskih kritičara dodjeljuje za najbolju izvedbu ženske sporedne uloge u filmu.
Jodoreziniferatoksin
Jodoreziniferatoksin je organsko jedinjenje, koje sadrži 37 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 754,605 Da.
NGC 593
NGC 593 je galaksija u zviježđu Kit.
Mirisni receptor
Mirisni receptori su izraženi u ćelijskim membranama mirisnih receptorskih neurona. Oni su odgovorni za detekciju molekula mirisa. Aktivirani mirisni receptori su inicijatori kaskade prenosa signala koja ultimatno proizvodi nervne impulse koji se transmituju u mozak. Ovi receptori su članovi klase A, rodopsinu-slične familije, G protein-spregnutih receptora (GPCRs).
Ekspresija
Kod kičmenjaka su mirisni receptori locirani u cilijama mirisnih senzornih neurona. Kod insekata, mirisni receptori su locirani na antenama i drugim hemosenzornim organima. Ćelije sperme takođe izražavaju receptore mirisa. Za njih se misli da učestvuju u homtaksi, kojim putem nalaze jajne ćelije.
Mehanizam
Umjesto vezivanja specifičnih liganda kao većina receptora, mirisni receptori ispoljavaju afinitet za nih molekula mirisa, i isto tako jedan molekul mirisa se može vezati za brojne mirisne receptore sa različitim afinitetima. Nakon vezivanja molekula mirisa receptor podleže strukturnim promenama, i vezuje i aktivira mirisni-tip G proteina n unutrašnjosti mirisnog receptorskog neurona. G protein (Golf i/ili Gs) zatim aktiviraju liazu - adenilat ciklazu - koja konvertuje ATP u ciklični AMP (cAMP). cAMP otvara ciklični nukleotid-kontrolisani jonske kanale čime se omogućava kalcijumovim i natrijumovim jonima da uđu u ćeliju, depolarizujući mirisni receptorski neuron i starajući akcioni potencijal kojim se prenosi informacija do mozga.
Ko Olina, Hawaii
Ko Olina je naseljeno mesto za statističke potrebe u američkoj saveznoj državi Havaji. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.799 stanovnika.
Ahead of Their Time
Ahead of Their Time uživo je album američkog glazbenika Franka Zappe i sastava The Mothers of Invention, koji izlazi u ožujku 1993.g. Album je sniman u Londonu na koncertu "Royal Festival Hall", 28. listopada 1968.. Reizdanje albuma izlazi 1995. od izdavačke kuće "Rykodisc".
Nekoliko skladbi u originalnoj izvedbi mogu se naći na Zappinim albumima, Weasels Ripped My Flesh i Uncle Meat. Na koncertu je zajedno sa Zappom svirao i BBC-jev orkestar, BBC Symphony Orchestra.
Caralte, Belluno
Caralte je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
The Yellow Shark
The Yellow Shark studijski je album američkog glazbenika Franka Zappe, koji izlazi u studenom 1993.g. Na albumu se nalazi orkestralna glazba koju Zappa izvodi u suradnji sa frankfurtskim orkestrom Ensemble Modern. Ovo je zadnji njegov album koji je snimio prije smrti.
REM faza spavanja
San brzog kretanja očiju (REM san) je normalno stanje sna koje je karakterisano brzim i randomnim kretanjem očiju. REM san se klasira u dvije kategorije: tonični i fazni. REM san je identificiran i definiran tokom ranih 1950-tih. Kriterijumi za REM san obuhvaćaju brzo kretanje očiju, ali i nizak mušićni tonus i brz, niskovoltni EEG. Ove osobine su lako uočavaju u polisomnogramu, ispitivanju sna koje se obično vrši kod pacijenata sa mogućim poremećajima spavanja.
Istraživači ne razumiju u potpunosti REM san i spavanje. Poznato je da je ova faza bitna za stvaranje dugoročnih sjećanja.Ako je REM faza osobe poremećena, sljedeća faza neće imati normalni redoslijed,sve dok se ne nadoknadi vrijeme REM faze koje je bilo izgubljeno. U budnom stanju moždane aktivnosti su u domenu beta vijuga,koji nam omogućavaju svjesno funkcijoniranje iz dana u dan. U prvoj fazi sna mozak ima kombinaciju alfa i teta moždanih valova,i tu se tjelo opušta i priprema za san. U trećoj i četvrtoj fazi javlja se kombinacija delta i teta moždanih vijuga. U REM fazi nema dominantnih moždanih vijuga. Aktivnost mozga je slična kao za vrijeme budnog stanja i zbog toga se ova faza naziva paradoksalni san. Prosječna osoba obično doživi 4 do 5 REM faza za vrijeme sna.
Kuhgiluje i Bojer-Ahmad
Kuhgiluje i Bojer-Ahmad (perz. کهگیلویه و بویراحمد; Kuhgilūjé va Bojer Ahmad, punim imenom استان کهگیلویه و بویراحمد; Ostān-e Kuhgilūjé va Bojer Ahmad) je jedna od 31 iranske pokrajine. Smještena je u jugozapadnom dijelu zemlje i obuhvaća uglavnom planinski krajolik Zagrosa, a omeđena je Čahar-Mahalom i Bahtijarijem na sjeveru, Isfahanskom pokrajinom na istoku, Farsom i Bušeherskom pokrajinom na jugu, te Huzestanom na zapadu. Pokrajina Kuhgiluje i Bojer-Ahmad ima površinu od 16.249 km², a prema popisu stanovništva iz 2006. godine u njoj je živjelo 634.299 stanovnika. Sjedište pokrajine nalazi se u gradu Jasudžu.