cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cookie
HTTPS kolačić
HTTPS kolačić može se koristiti samo na šifriranim HTTPS stranicama. Sigurniji je od običnog kolačića (secure cookie - sigurnosni kolačić) i otežava njegovu "krađu". (Vidi sljedeći podnaslov.)
HttpOnly
Vrstu kolačića pod imenom HttpOnly podržava većina modernih preglednika. Sesijski HttpOnly kolačić koristi se samo prilikom prijenosa HTTP (ili HTTPS) zahtjeva. Na taj način zabranjuje pristup od strane ne-HTTP API-ja (kao što je JavaScript). Ova zabrana umanjuje, no ne eliminira u potpunosti, problem "krađe kolačića" preko cross-site scripting-a (XSS). Riječ je o sigurnosnoj rupi koju haker može iskoristiti tako što ubaci malicioznu skriptu na neku internetsku stranicu koju korisnici posjećuju. Tako se može desiti i krađa kolačića.
DHM
__NOTC__ Termin DHM ima više značenja.
Cookie
Kolačići trećih strana
Kolačići tzv. prve strane su kolačići podešeni s istom domenom (ili pod-domenom) koja je prikazana na adresnoj traci internetskog preglednika. S kolačićima trećih strana je suprotno - podešeni su s domenama drukčijim od one koju možete vidjeti u adresnoj traci.
Internetske stranice mogu imati sadržaj s domene neke treće strane, npr. oglas koji pokreće  Opcije u većini modernih preglednika omogućuju blokiranje kolačića trećih strana.
Uzmimo jedan primjer. Pretpostavimo da je korisnik posjetio site  koji ima reklamu - i ta reklama postavlja kolačić s domenom. Kada korisnik kasnije posjeti, druga reklama može postaviti drugi kolačić s domenom. Konačno, oba kolačića bit će poslana oglašivaču prilikom učitavanja reklama ili prilikom posjećivanja njegovog internetskog sitea. Oglašivač ove kolačiće može koristiti u svrhu izgrađivanja povijesti surfanja korisnika preko svih siteova na kojima oglašivač ima "trag".
Zombijevski kolačići
To su kolačići koji se ponovno automatski kreiraju nakon što ih korisnik izbriše, a što se može postići skriptom koja sprema sadržaj kolačića i na druge lokacije.
Upravljanje sesijama
Kolačići se mogu koristiti za održavanje podataka povezanih s korisnikom. Omogućivanje korisniku da se prijavi na internetski site je primjer česte primjene kolačića. To radi tako što server prvo pošalje kolačić sa jedinstvenim sesijskim identifikatorom. Korisnik se onda prijavi s popunjenim podacima, internetska aplikacija provodi autentifikaciju sesije i dopušta korisniku pristup servisima.
Personalizacija
Brojni internetski siteovi koriste kolačiće za personalizaciju - koja bi odgovarala korisnikovim postavkama i ukusu. Podaci o postavkama se mogu unijeti preko neke web forme te ih se poslati serveru. Server enkodira postavke u kolačiću i šalje ga natrag pregledniku. Ovako, svaki put kada korisnik pristupi stranici, serveru se šalje kolačić gdje su spremljene postavke, te može personalizirati stranicu u skladu s istima. Na primjer, Wikipedija omogućuje prijavljenim korisnicima da odaberu skin (prilagođeno grafičko sučelje) koji im se najviše sviđa; u prošlosti je Google dopuštao korisnicima, pa čak i onim neprijavljenima, da odrede koliko rezultata potrage po stranici žele vidjeti.
Implementacija
Kao što je prije spomenuto, kolačići su proizvoljni dijelovi podataka koje odabire server i šalje pregledniku, a preglednik ih nepromijenjene vraća serveru. Bez kolačića, svako bi dohvaćanje stranice ili neke njezine komponente bio izoliran događaj, uglavnom nepovezan za svim drugim pregledima stranica istog sitea.
Od preglednika se očekuje da može spremiti barem 300 kolačića velikih 4 kb, te barem 20 kolačića istoga servera ili domene.
Postavljanje kolačića
Preglednik zahtijeva stranicu od servera slanjem obično kratkog teksta koji se naziva HTTP zahtjev. Na primjer, kako bi korisnik pristupio stranici http://www.primjer.org/index.html, preglednik se spoji na server www.primjer.org , te mu šalje zahtjev koji izgleda poput ovoga:
Server odgovara slanjem zahtijevane stranice kojem prethodi sličan paketić s tekstom, koji se zove HTTP odgovor. Paketić može sadržavati linije u kojima se traži od preglednika da pohrani kolačić.
Server šalje linije stavke  samo ako želi da preglednik pohrani kolačiće. je uputa pregledniku da pohrani kolačić te da ga šalje natrag u budućim zahtjevima serveru. Uputa je podložna atributu koji određuje "rok trajanja" kolačića. Primjer: preglednik zahtijeva stranicu http://www.primjer.org/post.html tako što serveru www.primjer.org šalje zahtjev poput ovog:
Ovo je zahtjev za drugom - drugačijom stranicom od istog servera, i razlikuje se od prvog zahtjeva po tome što sadrži liniju koju je server prethodno poslao pregledniku. Na ovaj način, server zna da je ovaj zahtjev povezan s prijašnjim. Server potom odgovara slanjem zahtijevane stranice i ponekad također šalje još kolačića.
Vrijednost kolačića može izmijeniti server slanjem nove linije -  u odgovoru na zahtjev. Preglednik zatim jednostavno zamijeni staru vrijednost s novom.
U slučaju da internetski preglednik to podržava, kolačić, osim servera, može postaviti i skripta - napisana u programskom jeziku JavaScript. U JavaScriptu se za ovu svrhu koristi objekt. Npr.,  stvara kolačić imena   i vrijednosti.
Postavke u preglednicima
Moderni preglednici redovito podržavaju kolačiće, ali i dopuštaju svojim korisnicima da ih onemoguće - često radi privatnosti. Dakle, najčešće opcije u vezi kolačića su:
Većina preglednika omogućuje istovremeno brisanje ne samo kolačića, već i lozinki, fraza korištenih u pretragama (tipa fraze utipkane na Googleu) i slično.
Međutim, valja naglasiti da onemogućavanje svih kolačića uvelike smanjuje funkcionalnost većine stranica, te se ona obično svede na minimum.
Mozilla Firefox
U novijim verzijama Mozille Firefox postavke u vezi kolačića mogu se naći na kartici Privacy, u odjeljku History. One su sljedeće:
Postoji i gumb Exceptions... (engl. iznimke) na kojima je moguće navesti koje će kolačiće Firefox uvijek prihvaćati ili pak uvijek blokirati. Postoji već definiran popis blokiranih kolačića, koji imaju veze sa zlonamjernih internetskim stranicama.
Internet Explorer
U Internet Exploreru pod Internet Options postoji kartica Privacy, sa klizačem kojim se može odrediti kako će preglednik postupati sa kolačićima. Postoji 6 razina, a navest ćemo ih počevši od najstrože do najliberalnije.
Saddlebrooke, Arizona
Saddlebrooke je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 9,614 stanovnika.
DPH
__NOTC__ Termin DPH ima više značenja.
Paklobutrazol
Paklobutrazol je organsko jedinjenje, koje sadrži 15 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 293,792 Da.
Long Branch, Pennsylvania
Long Branč je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 447, što je 92 (-17,1 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Delta veza
thumb|right|200px|Formiranje delta veze preklapanjem dve d orbitale thumb|right|200px|3D model površine vezivanja delta veze u Mo2
Allentown, New Jersey
Alentaun je grad u američkoj saveznoj državi Nju Džerzi.
Delta veza
U hemiji, delta veze (δ veze) su kovalentne hemijske veze, kod kojih se četiri režnja jedne atomske orbitale preklapaju sa četiri režnja druge atomske orbitale. Ovo preklapanje dovodi do formiranja vezujuće molekulske orbitale sa dve čvorne ravni koja sadrži internuklearnu osu i prolazi kroz oba atoma.
Grčko slovo δ u imenu se odnosi na d orbitale, pošto je orbitalna simetrija delta veze ista kao i kod d orbitale kad se gleda duž ose veze. Ovaj tip vezivanja se javlja kod atoma sa zauzetim d orbitalama sa dovoljno niskom energijom da učestvuju u kovalentnom vezivanju, na primer, kod organometalnih vrsta prelaznih metala. Neka rutenijumska i molibdenska jedinjenja sadrže četvorostruku vezu, koja se sastoji od jedne sigma veze, dve pi veze i jedne delta veze.
Orbitalna simetrija delta vezujuće orbitale se razlikuje od pi antivezujuće orbitale, koja ima jednu čvornu ravan koja sadrži internuklearnu osu i drugi čvornu ravan normalnu na tu osu između atoma.
Allentown, New Jersey
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.828, što je 54 (-2,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Anniston, Missouri
Aniston je grad u američkoj saveznoj državi Misuri.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 232, što je 53 (-18,6 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Pietre Pente, Frosinone
Pietre Pente je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 42 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 71 m.
Autrac
Otrak je naselje i opština u centralnoj Francuskoj u regionu Overnja, u departmanu Gornja Loara koja pripada prefekturi Brijud.
Po podacima iz 2005. godine u opštini je živelo 75 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 8.9 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 8,46 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 800 metara (maksimalnoj 1.028 m, a minimalnoj 552 m).
Dunja Vejzović
Dunja Vejzović (Zagreb, 20. listopada 1943. - ) hrvatska je operna pjevačica i glazbena pedagoginja velikoga međunarodnoga ugleda. Uspješno je pjevala mnoge sopranske i mezzosopranske uloge.
Životopis
Dunja Vejzović počela je karijeru još kao studentica zagrebačke Muzičke akademije, nastupom u ulozi Vještice u operi Ivica i Marica Engelberta Humperdincka u produkciji Akademije 20. svibnja 1968. Prva velika uloga u angažmanu u HNK bio joj je 1970. Ariel u Oluji Stjepana Šuleka.
Po odlasku iz Nürnberga 1978. dvije je godine provela u angažmanu u Frankfurtu i nastavila strelovit uspon u vrh svjetske operne reprodukcije. Od 1980. slobodna je umjetnica. Tri je godine, od 1978-1980. u hramu Wagnerove umjetnosti na Bayreuthskim svečanim igrama pjevala njegovu kultnu ulogu Kundry i postala njezina vodeća svjetska interpretkinja. Pod ravnanjem Herberta von Karajana s Berlinskim filharmoničarima snimila je za velike gramofonske tvrtke DGG i EMI tri cjelovite Wagnerove opere: Parsifala, koji je dobio Grand Prix du Disque, Lohengrina i Ukletog Holandeza. Ona sama dobila je nagradu Orphée d’or (Zlatnog Orfeja). Bila je protagonisticom premijera u Bečkoj državnoj operi, Scali, pariškoj Velikoj operi. U zenitu svoje vagnerijanske afirmacije poželjela je prijeći u sopranski fah i talijanski belkantistički repertoar nastavljajući njegovanje francuskoga, koji joj osobito dobro leži. U Zagreb se vratila kao gošća 1980. i oduševila svojom Adalgisom u Normi. Slijedile su izvrsne Abigaille u Nabuccu i Massenetova Thérese. Godine 1986. počela je surađivati s avangardnim redateljem Robertom Wilsonom, koji je znatno utjecao na njezina dalja promišljanja što je svrstavaju u red onih umjetnica operne scene koje se ne mogu ničemu pokoriti i uvijek iznova nečim iznenađuju. Zanimljiva osobnost, vrhunske muzikalnosti i iznimnih vokalnih mogućnosti, posljednja je u nizu velikih hrvatskih umjetnika koji su nastupali na najvećim svjetskim opernim scenama.
BLP
__NOTC__ Termin BLP ima više značenja.
Sulz am Neckar
Zulc am Nekar je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 21 opštinskog središta okruga Rotvajl. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 12.347 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8325057.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Rotvajl Zulc am Nekar se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Rotvajl. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 443 metra. Površina opštine iznosi 87,6 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 12.347 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 141 stanovnika/km².
Eudora, Kansas
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 6.136, što je 1.829 (42,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Epirska Despotovina
Epirska Despotovina ili Epirska Kneževina (grčki: Δεσποτάτο της Ηπείρου) bila je jedna od bizantskih grčkih država naslijednica Bizantskog Carstva, koja je nastala nakon Četvrtog križarskog rata 1204 Epirska Despotovina tvrdila je da je legitimni naslijednik Bizanta, zajedno sa sličnim tvorevinama Nikejskim Carstvom, i Trapezuntskim Carstvom.
Nastanak Despotovine
thumb|left|280px|Epirska Despotovina od 1205. do 1230. Epirsku Despotovinu osnovao je 1205 godine Mihajlo I Komnin Duka, bratić bizantskih careva Isaka II Anđela i Aleksija III Anđela. Mihajlo I isprva je bio u čvrstom savezu s Bonifacijem I. od Montferata, ali nakon što je izgubio Moreju (Peloponez) od Franaka u Bitci kod Maslinskog gaja kod Kundurosa, otišao je u Epir, gdje se smatrao za naslijednika bizantskog upravitelja stare Teme Nikopol, potom se pobunio protiv Bonifacija. Epir je ubrzo je postao novi dom mnogih grčkih izbjeglica iz Konstantinopolisa, Tesalije i Peloponeza, a Mihajlo I. postigao slavu drugog Noe, spašavajući brojne bizantske feudalce od latinskog pogroma. Jovan X. Kamateros, Carigradski patrijarh, nije ga držao za zakonitog vladara, zbog toga se on priklonio Teodoru I Laskarisu u Nikejskom vladaru. Mihajlo I. je zbog toga priznao crkvenu vlast pape Inocenta III nad Epirom, te prekinuo sve veze s pravoslavnom crkvom.
Car Latinskog carstva Henrik Flandrijski zahtijevao je da Mihajlo I. barem nominalno prizna vlast Latinskog carstva, što je on i napravio, čak je dao svoju kćer da se oženi za Henrikova brata Eustahija 1209 Mihajlo I. nije osobito vjerovao u to savezništvo, više se pouzdao u neprohodne planina Epira, i nadao se da će one držati njegove latinske saveznike podalje od njegove Despotovine. U međuvremenu, su neki Bonifacijevi rođaci iz njegova Montferata zatražili da Epir postane njihov posjed, zbog tog se je 1210 Mihajlo I. udružio s Mlečanima i napao Bonifacijevu Solunsku Kraljevinu. Mihajlo I. pročuo se u tom sukobu svojom pretjeranom okrutnošću - on je svoje zarobljenike (ponekad su to bili i svećenici) dao razapinjati. Zbog toga ga je papa Inocent III. ekskomunicirao. Nakon tog sukoba Mihajlo I. je bio prisiljen obnoviti savez s Latinskim carstvom i Henrikom Flandrijskim, nešto kasnije te iste godine. Mihajlo I Komnin se bacio na osvajanje strateški važnih gradova u svom okruženju, tako je zauzeo Larisu i Drač. Također je preuzeo kontrolu nad korintskom lukom i Korintskim zaljevom. Zatim je 1214 godine uspio preoteti Krf Mlečanima, ali je nakon toga krajem godine ubijen, naslijedio ga je njegov bratić Teodor.
Sukob s Nikejskim carstvom i Bugarskom
Teodor Duka Komnin je krenuo odmah u napad na teritorije pod vlašću Solunske Kraljevine, a borio se i s Bugarima uz put. Henrik Flandrijski poduzeo je kao protumjeru - kontranapad ali je umro na putu, tako da je 1217 godine Teodor uspio zarobiti njegovog nasljednika Petra Courtenaya, i zatim ga najvjerojatnije pogubio. Latinsko Carstvo, je ionako propadalo pod udarima rastućeg rivala iz Nikejskog Carstva tako da nije moglo spriječiti Teodora da zauzme Solun 1224. Nakon što je nikejski car Jovan III Duka Vatac 1225 zauzeo Jedrene, Teodor mu ga je ubrzo preoteo. Teodor se potom udružio s Bugarima i zajedno s njima istjerao latine iz Trakije. Teodor se zatim okrunio za bizantskog cara 1227 godine, međutim njega većina Grka, nije hjela priznati za svoga cara, a posebno se tome opirao patrijarh iz Nikejskog Carstva. thumb|right|280px|Epirska Despotovina od 1230. do 1251. Teodor je prekinuo savez i primirje s Drugim bugarskim carstvom 1230, nadajući se da će lako moći ukloniti Ivana Asena II. Međutim u Bitci Klokotnice (kod Haskova u Bugarskoj) bugarski car uspio ga je poraziti i zarobiti, zatim ga je dao oslijepiti. Potom je njegov brat Manuel Komnin Duka preuzeo vlast u Solunskoj Kraljevini, dok je njihov nećak Mihajlo II. Komnin Duka preuzeo vlast u Epirskoj Despotovini. Teodor je pušten iz zarobljeništva 1237, odmah je svrgnuo svoga brata sa trona i postavio za vladara Solunske Kraljevine svoga sina Jovana Komnina Duku.
Epirska Despotovina pod Nikejskim i Bizantskim suzerenstvom
Solunska Kraljevina nakon Bitke kod Klokotnice, nikada nakon toga nije uspjela povratiti svoju moć. Teodorov mlađi sin - Demetar Anđel Duka izgubio je Solunsku Kraljevinu koju mu ju preotelo Nikejsko Carstvo 1246. Tako se Mihajlo II. Komnin Epirski udružio s Latinima protiv Nikejskog Carstva. No već 1248 godine nikejski car Jovan III Duka Vatac primorao je Mihajla II. da ga prizna za cara, te ga je zauzvrat priznao kao despota Epira. thumb|right|280px|Epirska Despotovina od 1252. do 1315. Car Teodor II Laskaris postao je saveznik despota Mihajla II. Komnina, njihova djeca oženila su se 1256, a Teodor je kao naknadu za to uzeo epirsku luku Drač. Međutim Mihajlo II. nije htio prihvatiti ovo otimanje svog posjeda, te se 1257 pobunio, potom je uspio pobijediti nikejsku vojsku pod vodstvom Georgije Akropolita. Kad je Mihajlo II. krenuo sa svojom vojskom na Solunsku Kraljevinu, njega je istovremeno napao sicilijanski kralj Manfred, te mu uspio preoteti dio Albanije i Krf. Mihajlo II. držeći se one protiv koga nemožeš -udruži se, postao je saveznik Manfreda davši mu svoju kćer Helenu za ženu. Nakon smrti cara Teodora II Laskarisa, Mihajlo II. udružio se s Manfredom i Vilimom II. Villehardouinom iz Ahajske Kneževine u borbi protiv novog nikejskog cara Mihajla VIII Paleologa.
Njihov savez bio je vrlo krhak i slab, tako da je 1259 Vilim II. zarobljen nakon katastrofalnog poraza u Pelagonijskoj bitci. Mihajlo VIII Paleolog krenuo je zauzeti prijestolnicu Mihajla II. Artu, tako da je Despotovina Epir spala samo na okolicu Janjine i Vonice. Arta je ponovno postala dio Despotovine od 1260 godine, u to vrijeme Mihajlo VIII Paleolog uspio je ponovno zauzeti Konstantinopolis.
Talijanska invazija
Nakon što je Mihajlo VIII obnovio Bizantsko Carstvo u Konstantinopolisu 1261 on je često upadao i terorizirao Epirsku Despotovinu. Potom je prisilio despota Mihajla II. da svog sina Nikifora oženi za njegovu nećakinju Anu Kantakuzin 1265 Mihajlo VIII Paleolog držao je Epirsku Despotovinu svojom vazalnom državom, iako su Mihajlo II. i Nikifor i nadalje ostali saveznici Mletačkih vazalnih država Ahajske Kneževine i Atenske Vojvodine neprijatelja Bizanta. Krf i velik dio Epira zauzeo je 1267 Karlo I. Anžuvinac (kralj Napulja i Sicilije). Negdje oko 1267/68. umro je despot Mihajlo II., car Mihajlo VIII. Paleolog nije ni pokušavao direktno pripojiti Epirsku Despotovinu, već je dozvonio Mihajlovom sinu Nikiforu da naslijedi oca. Nikifor se međutim udružio s napuljskim kraljem Karlom I. Anžuvincem 1279, koji je prije toga zauzeo Drač 1271 godine protiv cara Mihajla VIII. No kad je Karlo I. poražen i Nikifor je izgubio Albaniju na račun Bizanta.
Kad je na bizantski carski tron stupio Andronik II Paleolog, sin Mihajla VIII., Nikifor je obnovio svoje savezništvo s Konstantinopolisom. Nikifor je, međutim ostao i vjerni saveznik Karla I. Anžuvinca, čak i nakon njegova poraza od bizantske flote 1292 Nikifor mu je dao i svoju kćer za njegova sina Filipa I. iz Taranta, te mu prodao velik dio Epira. Nakon Nikiforove smrti (oko 1297) u Epiru je počeo rasti uticaj Bizanta, za to vrijeme vladala je kao regent njegova udovica Ana (rođaka cara Andronika II. Paleologa), u ime svog sina Tome I. Komnena Duke.
Propast Despotovine
thumb|right|280px|Epirska Despotovina od 1315. do 1358. Ana je uspjela ženili svog sina Tomu I. Komnena Duku za kćer cara Mihajla IX Paleologa, ali je Toma ubijen 1318 od strane svog talijanskog rođaka Nikole Orsinija, on je potom oženio njegovu udovicu i preuzeo kontrolu nad Epirskom Despotovinom. Njega je pak svrgnuo s vlasti vlastiti brat Ivan Orsini 1323 godine. Ni on nije dugo uživao u svojoj vlasti njega je otrovala vlastita žena Ana 1335 godine te je vladala kao regentica u ime svog maloljetnog sina ''Nikefora II. Orsinija''. Novi bizantski car - Andronik III Paleolog, stigao je 1337 godine u sjeverni Epir s vojskom dijelom u kojoj je bilo i 2.000 Turaka (njegovog tadašnjeg saveznika Umur bega). Andronik III. prvo se posvetio problemu granice, zbog napada koje su vršili Albanci na Epir, a zatim se njegov interes okrenuo na neposlušnu Despotiju. Ana je pokušala pregovarati i tako izvući nešto, ali je car Andronik III. ostao uporan i zahtjevao potpunu predaju Epirske Despotovine, na kraju je Ana morala pristati, tako je Epir konačno smiren pod carskim žezlom.
Predaja Epira sadržala je i jednu klauzulu da će ''Nikifor II. Orsini'' oženiti jednu od kćeri carevog savjetnika Jovan Kantakuzina. No kad je vrijeme za svadbu došlo, Nikifor je nestao, pobjegao je u Italiju na dvor Katarine Valois (udovice Filipa iz Taranta) koja je formalno bila još uvijek latinska carica Konstantinopolisa.
Potom je u Epiru izbio ustanak 1339 godine, iza kojeg je stajala Katarina Valois (carica Latinskog carstva), koja je u to vrijeme bila na Peloponezu, tad se i Nikifor vratio u Epir i utaborio u Tomokastronu. Pri kraju 1339 godine carska vojska se vratila se u Epir, a 1340 godine, stigao je i sam car Andronik III Paleolog zajedno s Jovanom Kantakuzinom. Nikifora II. su pomoću posrednika uvjerili da prizna autoritet cara, on je morao ispuniti i dato obećanje - oženio je kćer Jovana Kantakuzina Mariju i dobio titulu sevasta Epira.
Bizantsko Carstvo ubrzo nakon toga ušlo je u građanski rat koji se vodio između careva Jovana V Paleologa i Jovana VI Kantakuzina, pa je Epir osvojio srpski kralj Dušan 1348 godine. Nikefor II. je iskoristio pometnju koju je izazvao bizantski građanski rat i smrt cara Dušana, i uspio je ponovno ovladati cijelim Epirom 1356 godine, on je također uspio svom teritoriju dodati i Tesaliju. Nikifor II. je umro za vrijeme gušenja albanske pobune 1359 godine, a zemlje bivše Epirske Despotovine postale su sastavni dio osobnog carstva Dušanovog bratića - Simeona Siniše Paleologa.
Kasniji događaji
U razdoblju nakon raspada Dušanovog carstva bivši terirorij epirske despotovine se raspada na nekoliko mini državica koje se nalaze u međusobnom vječitom ratu. Na početku severnim dijelom Epira je 1367 godine zavladao srpski plemić Toma II Preljubović, dok je južni dio ostao pod kontrolom albanskih klanova.
Nakon smrti Tome II 1384, njegova udovica i ubojica Marija kratko je samostalno vladala s titulom samoproglašene carice pa se preudala 1385 godine i tako prenijela vlast nad njegovim teritorijem na talijanske feudalce koji će postati turski vazali. Do 1416 godine feudalna dinastija Tocco iz Kefalonije uspijela je ponovno ujediniti Epir i zavesti svoju djelomičnu vlast po gradovima. No to nije dugo trajalo jer je osmanska vojska osvajala grad za gradom; Janjina je pala 1430, a 1449 godine Arta čime je sav teritorij bivše despotivne došao pod tursku vlast.
Jozafat
thumb|Statue Jozafata i [[Hezekija|Hezekije na zidovima samostana El Escorial.]]
Jehošafat ili Jehosafatt ili Jozafat ili Jošafat bio je sin i nasljednik Ase, kralja Jude. Među djecom mu je bio i Jehoram od Jude. Kralj nije povezan s Dolinom Jozafat, gdje će, prema Joelu 3:2, Bog Izraelov prikupiti sve narode na sud.
William F. Albright je Jozafatovu vladavinu smjestio u period 873. pne.-849. pne., dok ga je E. R. Thiele smjestio u period 870. pne.-848. pne..
IHBC
Termin IHBC ima više značenja.
Jozafat
Jozafat je preko braka sklopio savez s Ahabom, vladarom sjevernog izraelskog kraljevstva. Međutim, taj je savez loše završio - porazom u bitci kod Ramoth-Gileada. Na povratku je kralja prorok Jehu optužio da je prestao proganjati idolopoklonike, zbog čega se Jozafat pokajao.
Kasnije je sklopio savez sa sjevernjačkim kraljem Ahazijom radi trgovačke ekspedicije u Ofir, ali je brodove u Ezion-Geveru uništila oluja. Novu je flotu opremio bez Izraelaca, ali ona nije uspjela uspostaviti trgovačku rutu.
Kasnije je Jozafat sklopio novi savez, ovaj put s izraelskim kraljem Jehoramom i napao Moab. Međutim, Jozafat se povukao kada je sa užasom vidio moabitskog kralja Mešu kako vlastitog sina koristi kao ljudsku žrtvu.
Biblija također navodi da su Moabiti napali Judu, te da se velika vojska ulogorila kod Ein-Gedija. Jozafat se molio za spas, a sljedeće jutro su njegovi ljudi vidjeli kako su se Moabiti međusobno pobili.
Safford, Arizona
Safford je grad u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 9.566 stanovnika.
Sulzburg
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Brajsgau-Hohšvarcvald Zulcburg se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Brajsgau-Hohšvarcvald. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 337 metara. Površina opštine iznosi 22,7 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 2.714 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 119 stanovnika/km².
Insulinu sličan faktor rasta II IRES
Insulinu sličan faktor rasta II IRES (IGF-II) je prisutno na 5' UTR IGF-II vodećeg iRNK lanca. Ovaj RNK element omogućava kap-nezavisnu translaciju iRNK molekula i smatra se da ova familija može da omogući kontinualnu IGF-II produkciju u ćelijama koji se brzo dele tokom razvića.
Davisboro, Georgia
Dejvisboro (Džordžija) je grad u američkoj saveznoj državi Džordžija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 2.010 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 2.010 stanovnika, što je 466 (30,2%) stanovnika više nego 2000. godine.
Tibor Sekelj
Tibor Sekelj (mađ. Székely Tibor; Spišská Sobota, Austro-Ugarska, 14. veljače 1912. - Subotica, 20. rujna 1988.) bio je putnik i pisac mađarskog podrijetla. Najbolje je poznat kao poliglot i vrstan esperantist. Bio je »građanin svijeta«, no od putovnica imao je samo onu bivše Jugoslavije. Bio je novinar, istraživač, pisac i pravnik. Organizirao je ekspedicije po Južnoj Americi, Aziji i Africi. Za razliku od ostalih svjetskih putnika i istraživača, smisao i cilj njegovih istraživanja nisu bili materijalni aspekti svijeta, već je htio otkriti i razumjeti bit ljudske duše. Područja njegova djelovanja brojna su i vrlo uspješna. Uz mađarski, govorio je srpski, koji je naučio u Kikindi, hrvatski koji je naučio na studiju u Zagrebu, zatim njemački, španjolski, engleski, francuski i esperanto. Sekelj je učio oko 25 jezika i jednom prilikom je rekao da ih uspješno govori devet. Godine 1986. izabran je za člana Esperantske akademije i počasnog člana Svjetskog saveza esperantista. Godine 2011. Europski esperantski savez proglasio je 2012. godinu Godinom Tibora Sekelja, povodom 100-godišnjice njegova rođenja.
Mladost 1912. – 1939.
Otac Tibora Sekelja bio je veterinar i obitelj se selila vrlo često. Nekoliko mjeseci poslije Tiborovog rođenja obitelj se preselila u Čenej, u današnjoj Rumunjskoj gdje je Tibor proveo deset prvih godina svoga života. Kućni jezik bio mu je mađarski, a na ulici se govorio dijalekt njemačkog. Tibor je imao dvije sestre i brata Antonija koji će kasnije surađivati u nekoliko Tiborovih djela. Godine 1922. obitelj se preselila u Kikindu (srpski Banat, tada Jugoslavija), gdje je Tibor počeo učiti srpski. Bio je talentiran đak, učio je francuski, a čak je svojim prijateljima davao instrukcije, učeći nekoliko lekcija unaprijed. Francuski je učio kod učiteljice francuskog jezika. Približno svake četiri godine povećavao je svoje znanje za jedan novi strani jezik. U Kikindi je završio osnovnu školu, a onda se obitelj preselila 1926. u Nikšić, gdje je maturirao na gimnaziji. Već u srednjoj školi zavolio je planinarenje i pješačeći prošao cijelu Crnu Goru. Godine 1929. upisao je studij prava na Sveučilištu u Zagrebu, a diplomirao je 1933. kao jedan od tri najmlađa studenta. Tih godina učio je i slikarstvo, kiparstvo, esperanto, filmsku režiju i novinarstvo. Novinarstvo je bilo njegova prva profesija. Godine 1937. zaposlio se u Zagrebu kao filmski dramaturg.
Svjetski putnik
Od 1939.g. do kraja života Sekelj bio je neumoran putnik. Čak iako se stalno vraćao u domovinu, sklonost istraživanju novih zemalja i upoznavanju drugih ljudi pokretala ga je da ponovno krene na put.
Južna Amerika 1939. – 1954.
Živeći u Zagrebu žudio je za širim horizontima, pa je 1939.g. brodom dospio u Argentinu, kako bi izvijestio o jugoslavenskim emigrantima, kao reporter novina Hrvatski dnevnik iz Zagreba. Sekelj je otputovao brodom „Teresom“, tada u vlasništvo kompanije Cosulich iz Trsta od Rijeke (tada Fiume u Italiji), do Buenos Airesa sa pristajanjima u Napulju i Genovi (u Italiji), Santosu (u Brazilu), Montevideu (u Urugvaju). Turističku vizu Sekelj je dobio u argentinskom konzulatu u Zagrebu 8. srpnja i u Buenos Aires dospio 19. kolovoza 1939.. Čini se da je predvidio početak rata, a kako nije htio postati vojnik, požurio se kao novinar u daleku zemlju. Istinski je želio izbjeći rat, ne zato što je bio strašljiv (njegova hrabrost bila je mnogo puta dokazana), već vjerojatno jer je bio mađarski Židov, a kao esperantist nije mogao mrziti nikoga i niti se zagrijati se za bilo čiju ideologiju i ratni cilj.
Poslije dvije godine dovoljno je savladao španjolski jezik da je mogao surađivati u novinama i sam izdavati mjesečnu reviju namijenjenu putovanjima i istraživanjima. Zbog različitih okolnosti među kojima je bio i Drugi svjetski rat, ostao je u Argentini 15 godina kao novinar i istraživač.
1946. – 1947. : Mato Grosso
Zbog uspjeha njegove prve knjige izdavač ga je potaknuo da napiše drugu knjigu, a da bi imao temu, izdavač je financirao s dvije tisuće dolara, ekspediciju u nedovoljno poznati predjel u brazilskoj prašumi, u Mato Grosso. Ekspediciji se pridružila Argentinka ruskog podrijetla Meri Reznik (1914.-1996.), kojom se oženio godinu dana kasnije. Tiboru i Meri se u Buenos Airesu 1949. rodio sin Diego Reinaldo Sekelj koji sada živi u New Yorku pod imenom Daniel Bernstein, po imenu drugog supruga Meri Reznik. Tibor i Meri razveli su se nakon pet godina braka. Sekelj je proveo skoro godinu dana u predjelu rijeka Aragvaje i Rijeke Smrti (Rio das Mortes) koju je s tridesetoro ljudi prvi prešao i ušao u područje agresivnih Šavanta. Svi članovi ekspedicije su se vratili živi. Tamo se susreo s plemenima Karaža i Žavae. Skupio je mnogo korisnih zemljopisnih podataka o tom području. Njegova druga knjiga „Kroz zemlju Indijanaca“ (Por tierra de Indios, 1946) u kojoj opisuje te događaje, postigla je veliki uspjeh. Doživjela je puno izdanja i prevedena je na mnoge jezike. U ljetu 1946. prokrstario je Patagoniju s tri sudruga: Zechner, Meri i dr. Rosa Scolnik. U slijedećim godinama pohađao je sveučilište u Buenos Airesu, slušajući predavanja o antropologiji, etnologiji i arheologiji. Nije mu bio cilj diplomirati, nego steći znanje potrebno za njegove buduće ekspedicije.
1948. – 1949. : Bolivija, Xivaro
U 1948. nova ekspedicija s planiranim ciljem susresti se s plemenom Xivaro (što se nije ostvarilo) dovela ga je u Boliviju, gdje ga se upoznao s predsjednikom Enriqueom Hertzogom. Hertzog mu je predložio istražiti još neistraženi predjel rijeke Iteneza koji se proteže do Brazila. Na tom putu naišli su na pleme Tupari, koji su pet godina prije toga bili ljudožderi. S njima je živio četiri mjeseca. Vrativši se u travnju 1949., Sekelj je od predsjednika Hertzoga dobio prijedlog da preuzme područje 100 000 hektara (od planiranih 4 milijuna hektara) za naseljavanje milijun izbjeglica iz Europe. Sekelj nije htio čekati šest mjeseci da parlament odobri predsjednikov prijedlog, pa je odbio tu ponudu. Poslije je žalio što nije iskoristio priliku stvoriti područje gdje bi esperanto bio zajednički jezik stanovništva.
1949. — 1951. : Venezuela
Došavši u Britaniju na Svjetski kongres esperanta u ljetu 1949., poslije šestomjesečnog boravka u Europi Sekelj se vraća u Južnu Ameriku, u Venezuelu, gdje je godinu i pol dana vodio prodavaonicu glazbala u gradu Maracaibu. Pisao je puno i objavljivao u novinama. U Karakasu je u novootvorenoj kavani napravio niz murala o životu u Venezueli. Rastavio se od Meri nakon pet godina zajedničkog života. Od tada živi nomadskim životom i istraživački putuje po srednjoameričkim zemljama.
1951. – 1954. : Srednja Amerika
Između njegovih posjeta Srednjoj Americi spominje posjet otocima San Blas (kod Paname), gdje žive Indijanci Kuna. Zbog erupcije, pokušaj penjanja na vulkan Izalko u Salvadoru nije mu uspio. U Hondurasu je otkrio ostatke antičkog grada o kojem su kružile legende, a nitko ga nije vidio, a koji su gradili  Indijanci na nižem stupnju civilizacije.
Usporedo s istraživanjima, Sekelj se bavio antropologijom i arheologijom. U Gvatemali i Hondurasu proučavao je civilizaciju Maja i posjetio je gotovo sva njihova nalazišta. Po njegovom dolasku Meksiko 1953. alpinistički klubovi su ga pozvali sudjelovati u njihovim ekspedicijama jer su ga smatrali stručnjakom za alpinizam zbog njegove knjige Oluja nad Aconcaguom. Knjiga se prodavala kao priručnik o alpinizmu. Tako se s njima popeo na Popocatepetl, Iztaccihuatl (Ixtaccihuatl) i na mnogo drugih vulkana i planina, tada već kao iskusan planinar.
Zanimljivo istraživanje obavio je prolazeći kroz podzemni tok rijeke San Jeronimo koja se probija 14 km ispod planine.
Više svjetskih putovanja po Europi 1954. - 1988.
Godine 1954, po povratku u Jugoslaviju, nastanio se u Beogradu. Toplo su ga prihvatili zbog njegovih zanimljivih doživljaja i humanih poruka. Njegovi brojni novinski članci i knjige tada su bili prevedeni na hrvatski, srpski, slovenski, mađarski, albanski i na esperanto.
1956. – 1957. : Indija, Kina, Nepal
Godine 1957. kreće automobilom na put u Aziju radi sudjelovanja u radu Konferencije UNESCO-a u New Delhiju kao promatrač Svjetskog esperantskog saveza. Svoj neispravni auto ostavio je u Teheranu i nastavio put autobusom i vlakom. Tijekom putovanja imao je razgovor s predsjednikom vlade Nehruom i njegovom kćeri Indirom Gandhi te se sprijateljio s doktorom Radhakrishnanom (kasnije predsjednikom). U jugoslavenskom veleposlanstvu susreo se s Ljubomirom Vukotićem koji je u to vrijeme bio predsjednik Svjetskog saveza gluhih i sudjelovao na konferenciji s indijskim i kineskim predstavnikom u namjeri da uspostave ured za gluhe u Aziji. Sekelj je prevođenjem pomagao Vukotiću u toj teškoj komunikacijskoj situaciji različitih jezika među osobama bez sluha. Tokom siječnja 1957. pratio je Vukotića u Kinu, kamo tada nisu odlazili turisti. Slijedi šestomjesečni boravak u Nepalu, drugoj zemlji koja do tada nije primala posjetitelje. Nepalski kralj Mahendra pozvao ga je da mu zahvali za osnivanje prvog narodnog sveučilišta u toj zemlji i za podučavanje esperanta. To je tema njegove knjige Nepal otvara vrata iz 1959. koja je izvorno napisana na esperantu za vrijeme njegova boravka u Madrasu u južnoj Indiji, kada je dijelio svoje vrijeme između pisanja knjige i proučavanja filozofije joge. Ta knjiga je prevedena na mnoge jezike, između ostalih i na engleski, španjolski, srpski i slovenski. Po završetku knjige pošao je na put Indijom pješačeći ili putujući autobusom od sela do sela, od hrama do hrama. Mjesec dana je ostao u špilji s još tri jogija.
1958. – 1960. : Vinoba Bhave, Japan, Šri Lanka
Poslije šestomjesečnog boravka u Europi ponovo je letio u Indiju da podučava Esperanto uglednog Indijca Vinobe-a Bhave. On je ovladao esperantom za mjesec dana. Sekelj je mnogo putovao Indijom, punih pet mjeseci. U ožujku 1960. leti u Japan. Došao je bez novca i ostao četiri mjeseca predavajući u trideset gradova po cijelom Japanu i gostujući u domovima esperantista. Predavanjima i novinskim člancima zaradio je dovoljno da kupi avionsku kartu za Šri Lanku. Odande je otišao u Izrael i vratio se u Jugoslaviju.
Ciklobendazol
Ciklobendazol je organsko jedinjenje, koje sadrži 13 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 259,261 Da.
Tibor Sekelj
1961. – 1963. : Maroko „Karavana prijateljstva“ u Africi
Godine 1961. na poziv marokanskih esperantista posjetio je Maroko i pridružio se karavani Tuarega u Sahari. Između dva putovanja ostao je u Beogradu.
U ožujku 1962.g. Karavana prijateljstva sastavljena od osam ljudi iz četiri zemlje otputovala je u Afriku dvama terenskim automobilima. Putovanje je trajalo godinu dana i obuhvatilo je Egipat, Sudan, Etiopiju, Somaliju, Keniju i Tanzaniju. Druga planirana karavana u druge afričke zemlje nije ostvarena. Cilj putovanja bili su direktni kontakti među ljudima. Za to vrijeme Sekelj se popeo na Kilimandžaro, najviši vrh Afrike. To putovanje tema je djela „Ĝambo rafiki“. Naslov označava riječ pozdrava na afričkom jeziku Suahiliju „Dobar dan, prijatelju“. Iako napisano na esperantu, prvo izvorno izdanje knjige bilo je u slovenskom prijevodu.
1965. - 1966. : Rusija, Japan, Mongolija, Europa
1965.g. na putu prema Svjetskom kongresu koji se održavao u Tokiju, putovao je avionom preko Rusije (Moskva, te Irkutsk i Habarovsk u Sibiru), vlakom do Nahodke, brodom je dospio u Jokohamu. Ostao je mjesec dana u Japanu i krenuo natrag vlakom preko Sibira, ali tada se neplanirano odlučio zaustaviti u Mongoliji na tri mjeseca. U to vrijeme to nije bilo lako, čak ni s vizom i dopuštenjima.
Sljedećih godina ciljevi njegovih putovanja bili su europske zemlje, koje je skoro sve posjetio osim Albanije i Islanda. Posebnu pažnju dobile su Španjolska i Skandinavija.
1970. : Australija, Novi Zeland, Nova Gvineja
1970. godine jugoslavenske TV-postaje uputile su ga u Australiju, Novi Zeland i Novu Gvineju gdje je ostao šest mjeseci. Tamo se popeo na planinu Kosciuszko. Na Novoj Gvineji sastao se s plemenima koja su do tada imala vrlo malo kontakata sa civiliziranim svijetom i doživio nekoliko napetih situacija. Sekeljev talent bila je, bez sumnje, njegova sposobnost da se spasi iz mnogih opasnih situacija (ponekad je pomogla samo sreća). Prilagođavao se vrlo različitim običajima i navikama (naročito prehrambenim običajima). Mogao je komunicirati s ljudima na  različitim jezicima. Činjenica da je bio sposoban naučiti više od dvadeset jezika posebno mu je pomogla.
1972. – 1980. : Sjeverna Amerika, Rusija, Uzbekistan, Nigerija, Ekvador
1972.g. prigodom međunarodnog kongresa etnologa u Čikagu posjetio je istočne dijelove Kanade i SAD. 1977.g. prigodom kongresa etnologa u Lenjingradu otputovao je u Uzbekistan i središnju Aziju. Iste godine sudjelovao je na festivalu Crnačkih i Afričkih kultura u Lagosu (Nigerija). 1978.g. ponovno je posjetio nekoliko zemalja Južne Amerike radi reportaža za jugoslavenske TV-postaje, a jedanput je bio u Ekvadoru te posjetio Galapagos.
Taj neumorni putnik koji je putovao cijeli život pojasnio je da je svojim radom uspijevao ostvariti sredstva za svoja putovanja jer je sam ispunjavao zadatke sedmorice ljudi: pisac članaka, filmski redatelj, snimatelj, filmski pomoćnik, fotograf, kupac i pošiljatelj etnografskih predmeta. Te zadatke uobičajeno su radili posebni stručnjaci. Sekelj je za vrijeme svojih putovanja sam radio sve te zadatke. Osim toga, da bi dobio karte uz popust dogovorio je reklamiranje zrakoplovne kompanije u Australiji.
Rad za esperanto
Nastojao je sudjelovati na mnogim svjetskim kongresima kao predstavnik Međunarodnog saveza etnografskih muzeja. Sudjelovao je na mnogo međunarodnih konferencija gdje je često bio jedini koji je dobro razumio sva izlaganja na više od deset jezika bez prevoditelja.
1972. – 1988. : Direktor muzeja u Subotici
Godine 1972. postao je direktor gradskog muzeja u Subotici (Srbija, Vojvodina) i profesionalno ga vodio četiri godine. Već u kasnoj životnoj dobi, 1970-ih godina, počeo je postdiplomski studij muzeologije na zagrebačkom Sveučilištu, gdje je doktorirao 1976. Nakon toga je napustio službu. Sudjelovao je na svjetskom kongresu etnografa u Chicagu u Americi i svjetskom kongresu muzeologa u Kopenhagenu, gdje je izabran za tajnika Međunarodnog udruženja muzeologa.
Erzsébet Sekelj, bibliotekarku rođenu 1958. Tibor je upoznao godine1985. Iste godine ona je postala esperantistica. Tibor i Erzsébet živjeli su zajedno tri godine te se vjenčali 1987. u Osijeku. Zajedno su posjetili tri svjetska kongresa. Erzsébet je radila u uredništvu esperantskog časopisa Velo. Zajedno su planirali izradu esperantsko-srpskog rječnika, ali ga nisu uspjeli dovršiti.
Od početka 1972. živi u Subotici sve do svoje smrti u rujnu 1988. godine. Pokopan je 23. rujna na Bajskom groblju u Subotici s najvećim počastima toga grada. Na njegovom grobu na brončanom reljefu može se pročitati sljedeći natpis na esperantu : » Tibor Sekelj – verkisto, mondvojaĝanto «.
Ciklonicat
Ciklonicat je organsko jedinjenje, koje sadrži 15 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 247,333 Da.
Padimat A
Padimat A je organsko jedinjenje, koje sadrži 14 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 235,322 Da.
Esnes (Sever)
En je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Sever-Pa d Kale, u departmanu Sever koja pripada prefekturi Kambre.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 653 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 45 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 14,44 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od | metara (maksimalnoj 139 m, a minimalnoj 71 m m).
Pienza
Pienza je talijanski grad i općina od 2082 stanovnika u Sienskoj provinciji u Toskani. Prepoznata je kao "vrhunac renesansnog urbanizma" Pienza je zajedno sa dolinom Val d'Orcia 2004. uvrštena na UNESCO-vu listu mjesta svjetske baštine u Evropi.
Wei Guan
Wei Guan (220–291), stilsko ime Boyu (伯玉), formalno Vojvoda Cheng od Lanlinga (蘭陵成公), bio je kineski velikodostojnik koji je služio državi Cao Wei, a potom dinastiji Jin. Godine 263. ga je Sima Zhao, tadašnji regent države Cao Wei, poslao da kao zamjenik Deng Aija napadne državu Shu Han. Nakon uspješnog pohoda je suzbio zavjeru Deng Aija i Zhong Huija. Nastavio je napredovanje u službi nakon što je Sima Yan uspostavio dinastiju Jin. Bio je jedan od rijetkih koji je cara kritizirao zbog odluke da nasljednikom proglasi svog sina Sima Zhonga, koga se držalo mentalno retardiranim. Zbog toga je došao u sukob sa prijestonasljednikovom suprugom Jia Nanfeng. Godine 291. je nakratko postao regent, ali je u ljeto iste godine ubijen.
Pienza
Historija
mini|lijevo|200px| Palača Picolomini mini|lijevo|200px| Palača Borgia na glavnom trgu Pienza je nastala obnovom sela Corsignana u kom se 1405. godine rodio Enea Silvio Piccolomini (latinski: Aeneas Silvius Piccolomini), renesansni humanist, pripadnik Sienske porodice u egzilu, kasnije poznatiji kao papa Pio II. Odmah nakon što je postao papom, Piccolomini je obnovio selo kao idealni renesansni grad s namjerom da mu bude odmaralište od užurbanog Rima. Grad predstavlja prvu primjenu koncepta humanističkog urbanističkog planiranja koji će se primijeniti u izgradnji brojnih drugih talijanskih gradova, a kasnije i širom Europe.
Obnovu je izveo firentinski arhitekt Bernardo Gambarelli (poznatiji kao Bernardo Rossellino) koji je najvjerojatnije surađivao s arhitektom L. B. Albertijem, iako za to ne postoje pisani dokazi. Alberti je u to vrijeme bio u službi papinskog dvora (Curia) i bio je savjetnik Pija II. Izgradnja je započela 1459. godine, a papa Pio II. je posvetio katedralu 29. augusta 1462. godine, tokom svog ljetnjeg posjeta. Taj posjet je detaljno opisao u svom djelu Komentari (Commentaries), koje je napisao tokom posljednje dvije godine svog života.
Znamenitosti
mini|225px| Fasada katedrale u Pienzi Trapezoidni trg (piazza) čine četiri građevine: Palača Piccolomini (Palazzo Piccolomini), katedrala (Duomo), palača Borgia (Palazzo Borgia) i općinska palača (Palazzo Comunale).
Palača Piccolomini
Papina glavna rezidencija, Palazzo Piccolomini, se nalazi na zapadnoj strani trga. Ima tri kata podijeljena pilastrima i tablama s prozorima u svakom odijeljku, tako da podsjeća na Albertijvu Palazzo Rucellai u Firenci i dr. slične kasnije građevine. Najznamenitiji dio palače je unutarnje otvoreno dvorište (atrij), dok se sa zadnje strane zgrada otvara terasama (loggia) na sva tri kata koje gledaju na zatvoreni talijanski vrt (Giardino all'Italiana) i veličanstveni pejzaž Val d'Orcije.
Katedrala
Katedrala (Duomo) koja ima jednu od najranijih renesansnih fasada dominira središtem trga. Iako je trostruka podijela fasade tradicionalna, uporaba pilastara i stupova na visokim bazama (dado) i povezanih lukovima je bila novina. Unutra[njost pak ima njemačkog utjecaja jer prati plan tzv. Hallenkirche, tj. "trobrodni" tlocrt gdje su bočni brodovi gotovo jednake visine kao glavni. Pio je, prije no što je postao papa, nekoliko godina služio u Austriji i u svojoj knjizi je hvalio svjetlosne efekte u njemačkim dvoranskim crkvama. On ih je opisao riječima: "Kako se uđe kroz središnja vrata cijela crkva s oltarom i kapela biva vidljiva u svoj svojoj jasnoći i sjaju svjetla. Od tri prolaza (broda), središnji je najširi, a sva tri su jednake visine." Od umjetničkih djela u katedrali tu je pet oltarnih slika sienske škole, a krstionica, posvećena sv. Ivanu Krstitelju, nalazi se uz crkvenu apsidu.
Gradska vijećnica
mini|225px| [[Gradska vijećnica ]] Preko puta katedrale nalazi se gradska vijećnica (Palazzo Comunale). Kada je Corsigniano službeno postao gradom, javila se formalna potreba za izgradnjom gradske vijećnice, premda stvarne potrebe za to malo mjesto nije bilo. Palača, koju je također najvjerojatnije dizajnirao Rossellino, ima ložu u prizemlju iznad koje je soba vijećnice, a treći kat je dodan 1599. Ona također ima zvonik od opeke, koji je niži od onih sakralnih kako bi simbolizirao premoć Crkve. Travertinski bunar na trgu ima grb obitelji Piccolomini, i često je kopiran u Toskani slijedećih vijekova.
Ostale građevine
mini|225px| Crkva sv. Vita samostana Pieve od Corsignana, Modesto, okolica Pienze. Oko pedesetak metara zapadno od glavnog trga nalazi se crkva sv. Franje (San Francesco) s raščlanjenom fasadom i gotičkim portalom. Ona je jedna od rijetkih građevina koje su ostale od sela Corsignanao,izgrađena preko starije crkve iz 8. vijeka. Unutra se nalaze zidne freske s prikazom života sv. Franje, koje su naslikali Cristofano di Bindoccio i Meo di Pero iz Siene u 14. vijeku.
Ostale znamenite građevine u Pienzi su: palača Ammannati, palača Gonzaga Palace i palača kardinala Atrebatensea (Jean Jouffroy), sve tri iz 15. stoljeća.
Pieve od Corsignana, u okolici Pienze, je jedan od najvažnijih romaničkih spomenika. U njemu se nalazi samostan Sv. Ane (Sant'Anna della Camprena) koji je osnovao Bernardo Tolomei 1320–1334. za benediktinke monahe. Obnavljan je nekoliko puta krajem 15. i početkom 16. vijeka, te kasnije. U njegovom refektoriju se nalaze freske slikara il Sodoma (1502–1503)., a slavan je kao mjesto gdje je smještena radnja filma "Engleski pacijent".
Župa (frazione) Monticchiello ima brojne monaške špilje (Romitorio) isklesane u živoj stijeni u okolici samostana sv. Leonarda i sv. Kristofora (Santi Leonardo e Cristoforo), obnovljenog u 13. st. u gotičkom stilu. U njemu se nalaze freske sijenske škole iz 14. vijeka, ciborij u obliku malog gotičkog portala i oltar s raspelom iz 15. stoljeća. U crkvi San Pietro in Campo se nalaze ostaci negdašnje opatije.
Case Fardin, Padova
Case Fardin je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 60 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 15 m.
Hopewell, Tennessee
Houpvel je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Tenesi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.874, što je 59 (3,3 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Joža Vlahović
mini|desno|230px|Bista Jože Vlahovića na zagrebačkoj Trešnjevki
Joža Vlahović (Zagreb, 3. ožujka 1916. – Zagreb, rujan 1941.), jugoslavenski političar, sekretar Pokrajinskog komiteta SKOJ-a za Hrvatsku i član CK Hrvatske.