cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teorija pravednog rata
Dobrohotna karantena za ratne zarobljenike
Ako se zarobi neprijateljski zatvorenik, on prestaje biti smrtnosna opasnost za osnovna ljudska prava. Tako da nije pravedno te zarobljenike ubijati, silovati, mučiti, izlagati ih gladi i žeđi, vršiti na njima medicinske eksperimente i dr. Mora im se kako i nalaže Ženevska konvencija, osigurati siguran smještaj daleko od bojne zone, i tako dugo dok rat ne završi, kada ih se treba pustiti ili razmijeniti za vlastite ratne zarobljenike. Danas je aktualno pitanje kako postupati sa terorističkim zarobljenicima. Velike kontraverze okružuju agresivno ispitivanje, a vjerojatno i tajna mučenja terorističkih neoptuženih zarobljenika u zatvorima u Kubi, Iraku i Pakistanu od strane Sjedinjenih Američkih Država, a sve u ime rata protiv terora.
Nikakva upotreba sredstava koja su Mala in Se
Vojnici ne smiju koristiti sredstva ili oružje koje je zlo po sebi. To uključuje masovne kampanje silovanja, genocid ili etničko čišćenje, korištenje otrova ili prevara (maskiranje vojnika u uniforme Crvenog Križa), forsiranje zarobljenih vojnika da se bore protiv vlastite strane i korištenje oružja čiji se efekti ne mogu kontrolirati, poput raznih bioloških agenasa.
Bez odmazde
Odmazda je kada država A povrijedi pravila jus in bello u ratu sa državom B. Država B se zatim osvećuje kršeći vlastita pravila jus in bello, tražeći da se država A pridržava pravila. Postoji jaki moralni i jasni razlozi koji pokazuju da odmazda ne funkcionira, nego da služi samo eskalaciji sukoba i povećanju žrtava. Pobijediti dobro je najbolja osveta.
Unutarnji jus in bello nalaže da se poštivaju ljudska prava vlastitih građana, na najbolji mogući način tijekom ratne krize. Javljaju se pitanja: da li je pravedno provoditi konskripciju ili cenzuru, trebaju li se održavati izbori ili trebaju biti odgođeni, smiju li vojnici odbijati naredbe u ratu koji smatraju da je nepravedan?
Komprehenzivna teorija pravde u ratno vrijeme mora uključiti sva ta razmatranja, a ne samo na ono što se može učini neprijatelju. Jer, neki od najgorih zločina desili su se unutar granica, a ne preko njih, s neprijateljske strane. Neke države su koristile rat sa stranim silama kao priliku da masovno krše unutarnja ljudska prava, obično protiv nepodobnih skupina. Druge države pak zna uhvatiti panika i kriza, te donose hitne zakone koji se pokažu potpuno nepoćudnima, kasnije žaleći njihovo donošenje, a sve zbog pomanjkanja razuma, rukovodeći se strahom.
Jus post bellum
Jus post bellum se odnosi na pravednost tijekom finalne faze rata: završetka rata. Trudi se regulirati kraj rata i olakšati prijelaz iz ratnog stanja u mirno razdoblje. Ovdje je na snazi jako malo međunarodnih zakona, tako da se moramo okrenuti moralnim izvorima teorije pravednog rata. Ali, čak ni ovdje teorija ne tretira jus post bellum onako kako bi trebalo. Ovo je novo područje, puno kontroverza. Pokušaj fokusiranja naših misli možemo prikazati u ovim principima jus post bellum:
Razmjernost i publicitet
Mirovni dogovor mora biti razuman i dobro odmjeren, te također javno obznanjen. Ako mirovni dogovor služi kao instrument osvete, to se kasnije može pokazati kao loš pokušaj i stvoriti temelje nekog budućeg sukoba. Ovo pravilo oduzima legitimnost svakoj bezuvjetnoj predaji.
Razlikovanje
Razlika se treba napraviti među vođama, vojnicima i civilima pobijeđene zemlje sa kojom se pregovara. Civili imaju pravu na određeni imunitet od kaznenih post bellum mjera. Ova mjera isključuje sociološko-ekonomske sankcije kao poslijeratnu kaznu.
Kompenzacija
Zahtjev za financijskom kompenzacijom može biti zatražen, ali tako da ostane dovoljno sredstava i resursa da pobijeđena zemlja može započeti sa vlastitom rekonstrukcijom. Pohlepa pobjednika nakon Prvog svjetskog rata dovela je do drugog velikog svjetskog sukoba.
Rehabilitacija
Poslijeratno okruženje osigurava obećavajuću priliku da se reformiraju institucije kod agresorske vlade. Takve reforme mogu uključivati: demilitarizaciju i razoružavanje, obnovu policijskog i sudskog aparata, edukaciju glede ljudskih prava, čak i duboku strukturalnu transformaciju prema minimalnom pravednom društvu vođenom legitimnom državom. Ovo je, možemo reći, najkontraverzniji aspekt jus post bellum.
Termini pravednog mira trebaju sadržavati sve prije navedene propozicije. Mora postojati etička izlazna strategija iz ratnog stanja i zaslužuje isto tako trud i promišljanje kao i svaka ratna strategija obrane ili preventivnog napada. Bilo kakvo nepridržavanje tih principa treba smatrati kao nasilan prekršaj pravednog rata i kao takav treba biti kažnjen. Kršenje tih principa u najmanju ruku zahtijeva novi krug diplomatskih pregovora, čak i uz vodstvo međunarodne arbitraže, između suprotstavljenih strana. U nekim slučajevima takvo nasilno kršenje propozicija rata može dati jednoj strani pravedan razlog za određeno neprijateljstvo. Ako se ne ispune svi tradicionalni kriteriji jus ad bellum, može doći do ponovnog izbijanja rata. Postavlja se pitanje može li akt nasilne promjene vlade neke države biti pravedan, kao što imamo primjere u Afganistanu i Iraku? Ako se držimo nekih pravila takve promjene mogu biti legitimne: ako je sam rat pravedan i vođen pravilno, ako je ciljani režim nezakonit, ako je cilj rekonstrukcije minimalno pravedna vlada, i poštovanje jus in bello i ljudskih prava je integralno za transformaciju samoga procesa. Dozvola za promjenu može se dobiti jer ne šteti ni državnim ni ljudskim pravima; očekivane posljedice su veoma poželjne za lokalnu populaciju i povećani međunarodni mir i sigurnost za sve; poslijeratno vrijeme je posebno obećavajuće za mogućnost promjene. Sama promjena odigrat će se uspješno ako se uspostavi novi stabilan režim, ako je u potpunosti vođen od lokalnih ljudi, te da je barem minimalno pravedan. Postoje mnogi primjeri da za takvu promjenu treba otprilike 8 do 12 godina. Takve promjene odigrale su se u Njemačkoj i Japanu od 1945. do 1955. tako da su konceptulano moguće. Naravno, to je vrlo teško u nekim slučajevima, ali svakako nije nemoguće. Postoje neke smjernice koje mogu pomoći transformaciji pobijeđene države u državu sa minimalnom pravdom.
Vidimo da teorija pravednog rata daje pravila i uputstva kojih se treba držati prije početka rata, tijekom rata i tijekom završne ili izlazne faze konflikta. Pomoću njih pokušava se osigurati uski set pravila, da kada rat izbije, možemo razumno kontrolirati borbe i napade, da pokušamo dovesti rat kraju, a da se cijelo vrijeme trajanja osigura nužan zahtjev za pravdu.
Realizam
Realizam je najutjecajnija teorija kod političkih znastvenika, kao i kod diplomata i stručnjaka koji se bave međunarodnim poslovima. Iako je realizam kompleksna i sofisticirana teorija, njezine temeljne propozicije izražavaju veliku sumnju prema primjeni moralnih koncepta, poput pravde, na područje međunarodnih razmirica. Realisti smatraju da se moralni koncepti ne bi trebali upotrebljavati ni kao preskripcija ni kao deskripcija za ponašanje države na međunarodnom planu. Realisti naglašavaju moć i sigurnost države, potrebu da se maksimaliziraju vlastiti interesi, a za njih je međunarodna scena anarhistička u kojoj moć ima primat nad svime.
Realisti smatraju da je rat neizbježan dio anarhističkog svjetskog sistema, da se njime treba pozabaviti samo ako su u pitanju nacionalni interesi, i ako država započne rat mora učiniti sve što je u njezinoj moći da taj rat i dobije. Za njih tijekom ratovanja rata “anything goes.” Sve prijašnje teorije pravednog rata za njih ne vrijede, oni smatraju da se treba čvrsto držati interesa poput dobivanja i rasta vlastite moći, sigurnosti i ekonomskog napretka. Neki od realista bili su Tukidit, Machiavelli i Hobbes. Moderni realisti su Hans Morgenthau, George Kennan, Reinhold Niebuhr i Henry Kissinger, kao i moderni neo-realisti poput Kennetha Waltza.
Krimski Tatari
Populacija
Krimskih Tatara ima u gotovo svim istočnoeuropskim zemljama, uključujući Finsku, Njemačku, Litvu, Bjelorusiju, Poljsku, Mađarsku; zatim u posljednje vrijeme Italiju, Portugal, Španjolsku, SAD i druge zemlje, ali se većina njih kao relativno malobrojna zajednica asimilirala sa većinskom sredinom tih zemalja te se izjašnjava kao većinski stanovnik svake pojedine zemlje.
Dolazak i politička uloga
Prvi stanovnici poluotoka Krima imali su slavensko, germansko i romansko porijeklo. Gotovo svi prethodni stanovnici asimilirani su u malobrojnu ali snažnu tatarsku zajednicu, a naposljetku prihvaćaju i islamsku vjeru čime gube svoj prvotni kršćanski identitet. S tom činjenicom, Krimski Tatari s vremenom postaju specifičan i rasno vrlo raznolik narod sa mnogo europskog elementa, a Krim postaje jedan od centara napredne islamske civilizacije gotovo u samom središtu Europe. Tijekom postojanja Krimskog kanata i saveza sa Turcima, Krimski Tatari poglavito se bave pljačkom susjednih ukrajinskih i ruskih područja koju je sprovodila njihova vješta konjica. Tim su pljačakam donekle već u 16. stoljeću na kraj stali Zaporoški kozaci koji su počeli predstavljati opasnost iz za njihovo središte na Krimu. U međuvremenu Mengli I Geraj (Менґлі I Ґерай, ۱مڭلى گراى‎; 1445.—1515.) nadvladao je 1502. ostatak Velike Horde, nakon čega ovladaše golemim područjem danas južne i središnje Rusije koji je istodobno držala Zlatna Horda. Ti kolonizirani prostori posebno se odnose Astrahanskim i Kazanskim kanatom, a 1571. Tatari su stigli i do Moskve te je tom prilikom zapalili.
Zlatno doba Krimskih Tatara završit će rusko-turskim ratom (1676.–1681.) odnosno vojnim pohodima na krimsko središte 1687. i 1689. godine. Ujedinjene ruske i ukrajinske snage predvodio je jedan od ruskih generala Hristofor Antonovič Minih, a veći sukobi završavaju 1783. godine kada su Krim okupirali Ukrajinski kozaci, svladavši posljednjeg krimskog kana Şahin Giraya. Giray bježi na otomansko područje kao i stotine tisuća krimskih Tatara, no veliki broj njih pritom je svejedno stradao. Neki članovi Girayove obitelji preživjeli su do danas.
Raseljavanje i povratak 1991.
Povratak Krimskih Tatara na Krim uslijedit će tek uspostavom nezavisne Ukrajine. Na Krim se vratilo manje od 248,000 Krimskih Tatara, a njihov politički predstavnik bio je Mustafa Džemilev.
Grand Theft Auto V
Grand Theft Auto V, skraćeno GTA V, akciono-avanturistička je video igra smeštena u otvoren svet koju je razvio razvojni tim Rokstar Nort-a, u Velikoj Britaniji, a izdaje Rokstar gejms. Igra je prvi „veliki“ naslov od Grand Theft Auto IV (2008) te je njome započeta peta „era“ serijala Grand Theft Auto Petnaesta igra sveukupno u franšizi, smeštena je u izmišljeni grad Los Santos, u državi San Andreas, i njegovom okruženju, baziranim na savremenom Los Anđelesu i Južnoj Kaliforniji. Los Santos je bio jedan od tri grada u igri Grand Theft Auto: San Andreas, iz treće ere serijala, objavljen 2004.
Prema Rokstaru, Grand Theft Auto V je bila njihova najveća simulacija u otvorenom svetu do tada. Kao što se vidi po dizajnu broja V na logotipu igre, igra je koncetrisana na „težnju prema dolaru“ i „svemoć dolara“.
Kao igra visokih očekivanja, Grand Theft Auto V zvanično je objavljena 25. oktobra 2011. Debitujući trejler za Grand Theft Auto V, objavljen je 2. novembra 2011. Prva demo verzija igre otkrivena je za štampu 11. oktobra 2012. Drugi trejler za GTA V objavljen je 5. novembra 2012, a otpušten 14. novembra 2012.
GTA V je izašla 17. septembra 2013. za PlayStation 3 i Xbox 360, 18. novembra 2014. za PlayStation 4 i Xbox One, 14. aprila 2015. za Microsoft Windows (v. 7 nadalje) te 15. marta 2022. za PlayStation 5 i Xbox Series X/S. Nakon izdanja za potonje dvije platforme, novinari su istaknuli činjenicu da su mnogi fanovi GTA serijala razočarani nedostatkom očitih novih značajki te Rokstarovim kontinuiranim fokusom na ovu igru umesto na druge projekte, poput sledećeg velikog nastavka u serijalu videoigara.
Rosston, Arkansas
Roston je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 261, što je 4 (-1,5 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Moliben heksakarbonil
Moliben heksakarbonil je organsko jedinjenje, koje sadrži 6 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 264,001 Da.
Villapiana-Ronchena, Belluno
Villapiana-Ronchena je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Javni gradski promet u Zagrebu
Javni gradski promet u Zagrebu čini mreža tramvajskih i autobusnih linija, prigradski vlakovi te taksi vozila. Glavninu javnog gradskog prometa u Zagrebu obavlja Zagrebački električni tramvaj (ZET), koje je operator tramvajskog i autobusnog prometa, a brine se i o uspinjači i žičari, koja je trenutno izvan funkcije (očekuje se izgradnja nove). ZET je podružnica gradskog trgovačkog društva Zagrebački holding d.o.o.
Tramvajski promet
Konjski tramvaj uveden je 5. rujna 1891. godine. Imao je vozni park od 10 otvorenih i 6 zatvorenih kola, a do 1910. godine povećao se na ukupno 38 kola. Prvi električni tramvaj pušten je u promet 18. kolovoza 1910. godine. Danas, tramvajska mreža ima ukupnu dužinu od 116 km (širina tramvajskog kolosjeka je 1000 mm). Promet je organiziran u 15 dnevnih i 4 noćne linije.
Tramvajske linije
Mreža tramvajskih linija sastoji se od 15 dnevnih i 4 noćne linije. Dnevne linije prometuju od 4 do 24 sata, a noćne od 0 do 4 sata.
Dnevne linije u tramvajskom prometu:
Noćne linije u tramvajskom prometu:
Vozni park
Vozni park je vrlo raznolik. Trenutno uključuje oko 240 motornih kola (preko 400 uključivši i prikolice) i 8 različitih tipova tramvaja.
Tri prototipa tramvaja TMK 101 izgrađeni su ranih 1950-ih u ZET-ovoj radionici, dok je preostalih 68 izgrađeno u tvornici Đuro Đaković u periodu do 1965. godine, zajedno s 110 prikolica. Nekoliko ovih tramvaja zamjenjeno je s GT6, međutim bili su u redovitoj uporabi sve do ulaska serije tramvaja NT 2200. Od ljeta 2007. samo je oko 15 tramvaja ovog tipa bilo u uporabi, a posljednji su povučeni krajem 2008. godine.
Sličnog dizajna kao tip 101, ali tehnički značajno napredniji je tip TMK 201. ZET je imao u svom voznom parku ukupno 30 motornih kola ovog tipa te 32 prikolice, izgrađenih 1973. i 1974. u tvornici Đuro Đaković. Dvanaest tramvajskih vozila ovog tipa izrezano je kako bi se njihovo podvozje moglo iskoristiti za gradnju TMK 2100.
U periodu od 1977. do 1983. u vozni park ulaze 95 češka (ČSSR) tramvaja ČKD Tatra T4 (tip 401) zajedno s 85 odgovarajućim B4YU (tip 801) prikolicama. Oko 1985. također je kupljeno 51 tramvaja tipa ČKD Tatra KT4 (tip 301).
ZET također ima jedan prototip tramvaja koji je izgrađen u tvornici Đuro Đaković 1990. godine (tip TMK 900).
Od 1994. do 1998. ZET je kupio 35 rabljenih Düwag GT6 tramvaja - tip 901 (5 od njih je Düwag GT-6 Mannheimer - tip 941) iz Mannheima (Njemačka), i počeo povlačiti stare tramvaje tipa 101. Ovi tramvaji kupljeni su kao privremeno rješenja, budući da nije bilo dovoljno novca za kupnju novih vozila koja su nedostajala. Većina ih je zamijenjena tipom NT 2200, dok će ostatak tramvaja koji još prometuju biti zamijenjeni novom serijom niskopodnih tramvaja.
1994. Končar je napravio prototip tramvaja TMK 2100, a proizvodio se od 1997 do 2003. Ukupno je napravljeno 16 tramvaja ovog tipa (uključujući i prototip).
2003. godine ZET je naručio 70 novih niskopodnih tramvaja od konzorcija Crotram. Prvi prototip je isporučen svibnju 2005. godine. Tramvaj je klimatiziran i opremljen je unutarnjim i vanjskim videonadzorom (umjesto retrovizora). Maksimalna brzina ovog tramvaja je 70 km/h. Ovaj tramvaj ima oznaku TMK 2200 (TMK od tramvajska motorna kola), iako ga često nazivaju i NT 2200 (od niskopodni tramvaj). Posljednji, sedamdeseti tramvaj iz prve serije isporučen je u svibnju 2007, a u lipnju iste godine potpisan je novi ugovor za još 70 tramvaja istog tipa.
ZET također ima i nekoliko radnih vozila (tramvaj brusilica, teretni tramvaj).
Spremišta tramvaja su na Trešnjevci (Ljubljanica) i Dubravi.
Autobusni promet
Autobusni promet ZET-a trenutno se sastoji od 134 autobusnih linija, od toga 78 gradskih i 56 prigradskih. Autobusni promet u Zagrebu je počeo funkcionirati 11. kolovoza 1927. godine na prve dvije linije, pod nazivom "Autobusni promet". 1931. godine ZET je preuzeo gradski autobusni promet od dotadašnjih vlasnika Mihovila i Viktora Barešića, koji su koncesiju za prijevoz dobili godinu dana ranije.
Vozni park
Vozni park sastoji se od preko 300 autobusa marke MAN, Mercedes-Benz i Iveco Irisbus.
Većinom su u uporabi niskopodni autobusi, dok visokopodni uglavnom prometuju pretežno na linijama prigradskog prometa.
U srpnju 2007. ZET je počeo korisititi biodiezel gorivo u 10 autobusa, te plin u 2 autobusa. ZET ima namjeru povećati potrošnju biodizela i plina u svojim vozilima u omjeru 50:50%.
Za smještaj autobusa, ZET ima tri garaže - Dubrava, Podsused i Velika Gorica.
Prigradske linije
Od 55 prigradskih linija, 23 prometuju na širem gradskom području (administraivno područje Grada Zagreba): linije broj 159-164, 166, 168, 261-263, 269-280. Sve linije koje prometuju na području Grada Zagreba su od 1. 1. 2006. u prvoj tarifnoj zoni.
Prigradske linije koje prometuju izvan administrativnih granica Grada Zagreba (odnosno na području Zagrebačke županije), prometu u zonama 1. do 4. Većina tih linija započinje na tramvajskim terminalima u prvoj zoni (Zagreb), povezujući grad s okolnim gradovima i naseljima, dok neke od tih linija započinju na terminalima u Zaprešiću i Velikoj Gorici. Te 35 linije prometuju na sljedećim područjima Zagrebačke županije: Velika Gorica (268, 302-305, 307-311, 313, 315, 319-325, 330, 335), Zaprešić (170, 172, 180-182); općine Luka (174), Bistra (175-177), Jakovlje (178), Klinča Sela (165, 169), Stupnik (111, 164) i Pokupsko (311, 322).
Najduža autobusna linija duga je oko 40 km (linija 311 Zagreb Gl. kolodvor-Lijevi Štefanki), dok su druge prigradske linije u prosjeku duge 20-ak km.
Uspinjača
Uspinjača ZET-a spaja zagrebački Gornji i Donji grad. Donja stanica nalazi se u Tomićevoj ulici, a gornja stanica nalazi se na Strossmayerovom šetalištu, podno kule Lotrščak. S prugom dugom 66 metara, poznata je i kao najkraća žičana željeznica na svijetu namjenjena javnom prometu. Službeno je puštena u pogon 8. listopada 1890. godine, a s radom je počela 23. travnja 1893. godine. Isprva je bila na parni pogon koji je 1934. godine zamjenjen električnim. Budući da je do danas u cijelosti zadržala prvobitni vanjski izgled i građevnu konstrukciju, a i većinu tehničkih svojstava koja su joj dali graditelji, zagrebačka je uspinjača zakonski zaštićena kao spomenik kulture. Zagrebačka uspinjača je jedna od turističkih atrakcija u Zagrebu.
Žičara
Žičara "Sljeme" puštena je u promet 27. srpnja 1963. godine, a za promet je zatvorena sredinom 2007. godine (službeno je zatvorena 1. srpnja), nakon kvara na elektromotoru (5. lipnja) za koji je procijenjeno da je neisplativ za saniranje. U tijeku su pripreme za izgradnju nove moderne sljemenske žičare.
Žičara je bila u funkciji prijevoza izletnika na vrh Medvednice. Žičara je imala prometnu dužinu od 4017 m, a visinska razlika perona donje i gornje stanice bila je 670 m (donja postaja na 330 metara, a gornja na 1000 metara nadmorske visine). Pogon se nalazio na gornjoj postaji i imao je snagu od 2x92 kW. Po dužini trase od 4 km s jednim pogonom sljemenska je žičara bila najduže postrojenje svoje vrste u Europi. Imala je 13 stupova, visine od 7 do 40 m. Najveći raspon bio je 606 m, a najveća visina kabine žičare od tla bila je 65 m. Na stupovima je bilo ovješeno nosivo uže promjera 36 mm, te vučno uže promjera 26 mm. Žičara je imala 90 kabina za četiri osobe. Brzina vožnje bila je 3 m/s, a vožnja je trajala 23 minute.
Taksi
U Zagrebu danas ima preko 1000 taksi vozila, a vožnja taksijem dostupna je 24 sata dnevno. Do 2011. godine jedini ovlašteni koncesionar bio je Radio taksi Zagreb - udruženje autotaksi prijevoznika Grada Zagreba. Udruženje je stručno poslovna organizacija obrtnika koji obavljaju djelatnost autotaksi prijevoza osoba u javnom gradskom prometu na području Grada Zagreba. Autotaksi vozila koristi se sa više od stotinu taksi stajališta smještenih na području Grada, uključujući Veliku Goricu, Zaprešić, Samobor i Sesvete.
Potkraj listopada 2010. godine Gradska skupština Grada Zagreba, uz veliko negodovanje i prosvjede taksista okupljenih u Udruženje Radio taksi Zagreb, donijela je odluku kojom se omogućava liberalizacija autotaksi prijevoza. Ta odluka omogućila je dolazak novih koncesionara. Tako je 22. travnja 2011. godine započelo prometovati Taxi Cammeo Zagreb, s preko 70 novih taksi vozila. Također u gradu taksi prijevoz obavlja i Ekotaxi.
Prvi autotaksi u Zagrebu pojavio se na Trgu Bana Jelačića 11. lipnja 1901. godine zaslugom fijakerista Tadije Bartolovića. Nakon uspješne pokusne vožnje, otvorio je i stajalište prvog autofijakera na Trgu Bana Jelačića. Udruženje autotaksi prijevoznika grada Zagreba osnovano je 1924. godine.
Gradsko - prigradska željeznica
Gradsko-prigradskim željezničkim prijevozom koristi se radnim danom u prosjeku oko 70.000 putnika. U 2006. godini prevezeno je 27.325.000 putnika. Glavna željeznička linija prometuje na relaciji Savski Marof - Zagreb Glavni kolodvor - Dugo Selo. Hrvatske željeznice uvele su ovu liniju 1992. godine, a uvođenje željeznice u sustav javnog gradskog i prigradskog prometa Zagreba rezultiralo je njezinom potpunom afirmacijom koja se ogleda u konstantnom povećanju broja vlakova i prevezenih putnika. U gradsko-prigradskom željezničkom prijevozu u Zagrebu koristi se 10 elektromotornih garnitura, dok je u suradnji s Gradom Zagrebom izvedena je rekonstrukcija šest garnitura. Dionica Savski Marof - Dugo Selo najfrekventnija je željeznička pruga u Hrvatskoj, s najvišom prosječnom putnom brzinom i najvećim brojem prevezenih putnika. Uz ovu liniju, drugi važni prigradski smjerovi su prema Velikoj Gorici te Jastrebarskom, a zajedno s lokalnim vlakovima iz smjera Zaboka, Novske, Karlovca i Koprivnice, HŽ ukupno nudi 350 vlakova dnevno (stanje: 2007. )
HŽ uz financijsku potporu grada Zagreba, u srednjoročnom razdoblju od 2009. do 2012. godine planira nabaviti 18 novih elektromotornih vlakova. U planu je izgradnja novih stajališta: Avenija Vukovar, Savski most, Trokut i Buzin, rekonstrukcija stajališta Remetinec i Odra i izgradnja perona u kolodvorima Velika Gorica, Zagreb Klara i Hrvatski Leskovac. ZET je u suradnji sa HŽ-om uveo zajedničku mjesečnu i godišnju kartu ("pokaz"), koja vrijedi i u prigradskom željezničkom prometu, kao i na tramvajskim i autobusnim linijama ZET-a.
Frida Kahlo
Magdalena Carmen Frida Kahlo y Calderon (6.7. 1907. - 13.7. 1954.) je meksička slikarica poznata po privatnom životu koji je bio jednako nekonvencionalan kao i njena umjetnost.
Rođena je u familiji židovskog porijekla. Godine 1925. doživjela je prometnu nesreću koja ju je obogaljila i čije posljedice će trpjeti do smrti. Ista nesreća je imala bitan uticaj na njenu umjetnost, odnosno slike kojima dominiraju teme boli, patnje i razaranja. Ta ista umjetnost je bila razlogom zašto ju je zapazio poznati slikar Diego Rivera, s kojim će se vjenčati. Njihov brak je bio primjerom otvorene veze, jer je Kahlo imala brojne ljubavne veze s muškarcima i ženama. Kahlo je, poput Rivere, bila gorljivi komunist a 1930-ih je postala pristašom Lava Trockog, s kojim je imala ljubavnu vezu. Nakon smrti Trockog je postala staljinist, da bi pred kraj života bila sljedbenik Mao Tse-tunga.
Njen život je poslužio kao inspiracija za bezbrojna umjetnička djela.
Život
Po posljednjem povratku u Meksiko 1935, Rivera se upušta u aferu sa Fridinom mlađom sestrom Kristinom. Ubrzo se i Kahlo upušta u avanture, kako sa muškarcima, tako i sa ženama. Jedna od njenih najozbiljnijih avantura, bila je sa ruskim revolucionarem, Lavom Trockim.
Zahvaljujući inicijativi Andre Bretona ponuđena joj je izložba na modnom Julian Levy Gallery 1938. u Njujorku. Izložba je bila pravi trijumf, a pola slika je i prodano. 1939. Breton joj predlaže da joj organizira izložbu u Parizu, ali po dolasku u Francusku, Frida koja nije govorila francuski jezik, shvaća da Breton nije čak ni slike podigao sa carine. Izložba je bila otvorena, sa šest nedelja zakašnjenja, ali ipak financijski uspješna. Kahlo dobija mnogobrojne odzive i pohvale, uključujući Picassa i Kandinskog.
Frida Kahlo je umrla 13. jula 1954. u Coyoacán (Casa Azul), 7 dana poslije njenog 47-og rođendana.
Umjetnost Fride Kahlo
Iz svega je jasno da je Frida razmatrala mogućnost samoubistva: bila je mučenica ljubavi i nadala se uskrsnuću poput Isusova, na što upućuju leptiri iznad njene glave. Životna priča Fride Kahlo kao i snažni autobiografski element njene umjetnosti donijeli su joj status feminističke ikone. Važna je i njena upotreba narodnih izvora. Slike Fride Kahlo, iako malih dimenzija, imaju u sebi više eksperimentalnog i bile su od veće važnosti za neposrednu budućnost umjetnosti od velikih površina koje je oslikao njen suprug.
Mauna Loa
Mauna Loa najveći je vulkan na Zemlji s obzirom na obujam i jedan od pet vulkana koji sačinjavaju otok Hawaiʻi u američkoj saveznoj državi Havaji. Tipično za područje sjevernog Pacifika, Mauna Loa je aktivni vulkan u obliku štita, čija se zapremina procjenjuje na 75.000 km3. Visina mu iznosi 4169,40 m, a od podmorskog podnožja 10.099 m. Ipak, susjedni vulkan Mauna Kea viši je za 37 metara.
Havajsko ime Mauna Loa znači "duga planina". Lava koju vulkan eruptira siromašna je silicijevim dioksidom te se stoga sporo kruti pa Mauna Loa ima blage padine. To također znači da erupcije nisu eksplozivnog karaktera. Premda se procjenjuje da vulkan eruptira preko 700.000 godina i da se uzdigao iznad morske razine prije 400.000 godina, starost stijena na planini iznosi oko 200.000 godina. Magma mu dolazi iz havajske vruće točke, koja je tijekom desetaka milijuna godina stvorila Havajsko otočje. Tektonika ploča predviđa da će se pomicanjem Pacifičke ploče vremenom i Mauna Loa udaljiti od vruće točke te da će za 500.000 do milijun godina postati ugasli vulkan.
Posljednja erupcija vulkana dogodila se 1984. godine. Premda u zadnjih dvjestotinjak godina nisu zabilježene ljudske žrtve, erupcije iz 1926. i 1950. godine uništile su neka sela na obroncima, a grad Hilo je dijelom izgrađen na okamenjenoj lavi nastaloj nakon erupcije s kraja 19. stoljeća. S obzirom na potencijalnu opasnost koju predstavlja za okolna urbana područja, Mauna Loa je dijelom programa Decade Volcanoes, koji proučava najopasnije svjetske vulkane, a prati se od 1912. iz Havajskog vulkanskog opservatorija. Blizu vrha vulkana su još dva opservatorija, od kojih jedan proučava atmosferu, a drugi Sunce. Područje nacionalnog parka Havajski vulkani obuhvaća vrh te jugoistočni obronak Mauna Loe, kao i susjedni vulkan Kīlaueu.
Opis
thumb|300px|Mauna Loa gledana iz zraka
Kako je istaknuto, Mauna Loa je najveći svjetski vulkan prema zapremini. Gledano iz daljine vulkan ima oblik štita, odnosno duge i blage padine zbog niskog viskoziteta lave. Erupcije su rijetko eksplozivne, što znači da lava teče uz vrlo malo eruptivnog dima i kamenja. Takve se erupcije nazivaju "havajskim". Uobičajeno erupcija počinje otvaranjem procijepa dugog i po nekoliko kilometara kroz koji se pomalja lava. Ova se pojava naziva "vatrenom zavjesom". Nakon nekoliko dana istjecanja lave, vulkanska se aktivnost obično svodi na samo jedan dio pukotine.
Erupcije su se dosad događale u tri područja planine: pri vrhu te u dvije pukotine koje se od vrha protežu u smjeru sjeveroistoka, odnosno jugozapada. Oko 38% erupcija u posljednjih dvjesta godina izbilo je na vrhu vulkana, 31% u području sjeveroistočne pukotine i 25% u području jugozapadne pukotine. Ostalih 6% zbilo se sjeverozapadno od vrha.
Kaldera vrh Mauna Loe naziva se Mokuʻāweoweo. Promjer mu je od 3 do 5 km. Procjenjuje se da je kaldera nastala prije 1000 do 1500 godina, kada je velika erupcija u području sjeveroistočne pukotine ispraznila svu magmu ispod vrha, koji se zatim urušio.
Seizmološki podaci mogu otkriti položaj aktivnih komora magme ispod vulkana. Neke vrste seizmičkih valova (S-valovi) ne mogu putovati kroz tekuće stijenje pa komore magme stvaraju sjene na dobivenim podacima. Poznato je da postoji velika komora s magmom oko 3 km ispod vrha, kao i manje količine magme duž dviju pukotina.
Mokuʻāweoweo
thumb|250px|lijevo|Mokuʻāweoweo prekriven snijegom Mokuʻāweoweo je krater (kaldera) na vrhu Mauna Loe, čija se posljednja erupcija dogodila 1984. godine. Iako put do vrha postoji od pamtivijeka, uspon nije lagan te je predstavljao problem za sve koji su podcijenili njegovu težinu. Primjerice, američki je uspon iz 1840., isprva zamišljen kao kraći izlet, potrajao punih mjesec dana. Masa Mauna Loe lako zavara, jer su padine vrlo blage (nigdje ne prelaze 12° ), zbog čega je jako teško predvidjeti stvarno vrijeme potrebno za uspon.
Krater je dug 4800, a širok 2400 metara. Dva pokrajna kratera, nazvana North Pit ("Sjeverna jama") i South Pit ("Južna jama"), djelomice su spojena s Mokuʻāweoweom, dok se jugozapadno nalaze manji krateri Lua Hou ("Nova jama") te Lua Hohonu ("Duboka jama").
Ime kratera dolazi od naziva crvene havajske ribe ʻāweoweo (Priacanthus meeki), na čiju je crvenu boju lokalno stanovništvo asocirala boja eruptivne lave.
Mokuʻāweoweo je danas u području Havajske vulkanske divljine (Hawaii Volcanoes Wilderness area), dijelu nacionalnog parka Havajski vulkani.
Podrijetlo
thumb|300px|Satelitska snimka otoka Hawaiʻi (Mauna Loa je veliki procjep u sredini otoka) Smatra se da je Mauna Loa počela eruptirati prije 700.000 do milijun godina. Od tada je konstantno rasla zbog okamenjene lave. Kao i svi otoci u sklopu Havajskog otočja, i Mauna Loa potječe iz Havajske vruće točke, izvora magme koji se uzdiže iz dubina Zemljina plašta. Vruća točka je nepomična, dok se Pacifička ploča iznad nje pomiče oko 10 cm godišnje. Uzdizanje vrele magme stvara vulkane, koji onda eruptiraju nekoliko milijuna godina prije nego ih pomicanje Pacifičke ploče udalji od najintenzivnije vulkanske aktivnosti.
Havajska vruća točka postoji barem 80 milijuna godina, a od nje se proteže lanac starih vulkana dug gotovo 5800 km. Vruća točka danas lavom napaja pet vulkana: Mauna Lou, Kīlaueu i Hualālai na otoku Hawaiʻi, Haleakalu na otoku Maui te Loʻihi, podmorski vulkan južno od otoka Hawaiʻi, ujedno i najmlađi havajski vulkan. Mauna Loa je najveća od navedenih, a Kīlauea ima najintenzivniju vulkansku aktivnost.
Pretpovijesne erupcije
Pretpovijesne erupcije Mauna Loe pomno su istražene metodom 14C datiranja (pomoću radioaktivnog izotopa ugljika 14C) tako da su se analizirali fragmenti ugljena pronađenog u lavi. Pretpovijesna je aktivnost planine među najbolje istraženim uopće. Studije su pokazale da se u početku (nekoliko stotina godina) događa aktivnost u vrhu, nakon čega su aktivne bočne pukotine, da bi se nakon toga aktivnost ponovo vratila na vrh vulkana. Prepoznata su dva ciklusa, svaki po 1500-2000 godina, što je jedinstveno za Mauna Lou u okviru havajskih vulkana.
Prije 6000-7000 godina Mauna Loa bila je uglavnom neaktivna, čemu je uzrok još nepoznat - sličan slučaj nije pronađen kod drugih havajskih vulkana, osim kod onih danas ugaslih. Prije 8000-11000 godina vulkanska aktivnost Mauna Loe bila je žešća no danas. Procjenjuje se da se rast planine usporio u posljednjih 100.000 godina. Moguće je da se vulkan bliži kraju razdoblja formiranja svoje bazaltne baze.
Uspon na Mauna Lou
thumb|250px|Planinarski put ʻAinapō
Prapovijest
Planinarski put ʻAinapō utaban je u prapovijesti. Počinje u selu Kapāpala te se uzdiže 3400 metara do vrha. Put je dug 56 km. Domoroci su put koristili kako bi prinosili žrtve božici vatre Pele tijekom erupcija vulkana. Uspon bi obično potrajao nekoliko dana pa je usput osnovano nekoliko postaja u kojima bi se putnici snabdijevali hranom i vodom.
John Ledyard
Američki istraživač John Ledyard poveo je u siječnju 1779. ekspediciju na Mokuʻāweoweo tijekom trećeg putovanja kapetana Jamesa Cooka. Pokušali su teški uspon izravno iz zaljeva Kealakekua, no odustali su nakon prijeđenih 38 kilometara misleći kako do vrha imaju još 20-ak km. Zapravo je najkraći put iz zaljeva Kealakekua dug 33 kilometra.
Archibald Menzies
thumb|lijevo|200px|Archibald Menzies Škotski prirodoslovac Archibald Menzies, tada u službi britanskog pomorca i istraživača Georgea Vancouvera, predvodio je 1794. prvu skupinu za koju postoji pisani dokument o uspješnom usponu na Mokuʻāweoweo. Godinu prije pokušao je uspon sa zapada, ali je odustao, no sljedeće se godine uspješno popeo na vulkan Hualālai na sjeverozapadnom dijelu otoka. Bezuspješno je pokušao prijeći unutarnji plato između Hualālaija i Mauna Loe.
Menzies je za savjet upitao kralja Kamehamehu I., koji mu je objasnio da se čamcima može prebaciti do južne strane otoka i potom slijediti domorodački put ʻAinapō. To je Menzies i napravio te se na Mokuʻāweoweo uspeo 16. veljače. Na vrhu Mauna Loe barometrom je procijenio visinu na 4156 metara, što je odstupanje od svega 13 metara od danas izmjerene visine (4169 m). Iznenadio ga je snijeg na vrhu planine i temperature ispod nule. Također je ponovo krivo procijenio vrijeme potrebno za uspon tako da je iscrpio sve zalihe hrane ekspedicije.
Ostali značajni usponi
Isidor Löwenstern se u veljači 1839. uspeo na Mauna Lou, što je bio tek treći uspješan zabilježeni uspon u 60 godina.
Wilkesova ekspedicija
thumb|220px|Charles Wilkes
Američka ekspedicija koju je predvodio admiral (tada poručnik) Charles Wilkes imala je od 1838. za zadaću istražiti područje Tihog oceana. U rujnu 1840. pristigli su u Honolulu, gdje su brodski popravci potrajali dulje od planiranog te je Wilkes odlučio zimu provesti na Havajima i istražiti vulkane. Kralj Kamehameha III. dodijelio je ekspediciji kao prevoditelja liječnika Gerrita P. Judda.
Odlučivši da će se prvo penjati na Mauna Lou, što je izgledalo kao lakši uspon u odnosu na Mauna Keu, Wilkes je poveo ekspediciju u Hilo, gdje je 14. prosinca unajmio oko 200 nosača, što se ispostavilo nedovoljnim za količinu opreme i namirnica koje je ekspedicija nosila. Stoga je naknadno unajmljeno još nosača. Nakon što su dospjeli do Kīlauee, Wilkes je odbio ići ʻAinapō putem te je umjesto toga naredio da se počne krčiti put kroz gustu vegetaciju, što je naišlo na neodobravanje domorodaca koji su šumu smatrali svetom.
thumb|lijevo|250px|Wilkesov logor Na otprilike 1800 metara ekspedicija je na rubu šume podigla logor kojeg su nazvali Sunday Station ("Nedjeljna postaja"). Tu su im se pridružila još dva vodiča, koji su Wilkesu objasnili da je do vrha još jako daleko i da nisu prešli ni polovicu puta. Nosači su tada poslani 15 km natrag do početka ʻAinapō puta po vodu, pošto u samom Sunday Stationu vode nije bilo. Nakon što je obnovila zalihe, ekspedicija je nastavila uspon do sljedećeg logora (Recruiting Station) na oko 3000 metara visine. Sljedećeg su dana došli na ʻAinapō put i osnovali treći logor, Flag Station. Većinu je nosača Wilkes poslao po namirnice, a preostali su članovi ekspedicije sagradili sklonište od vulkanskog stijenja i prekrili ga šatorskim krilima, no ona su te noći popustila pod težinom snijega.
Konačni je uspon započeo 23. prosinca i sljedećeg je dana devetoročlana skupina dosegla rub kratera Mokuʻāweoweo. Na koordinatama 19.46639°N, -155.58167°W podigli su šator, osiguran blokovima vulkanskog stijenja. Sljedeće jutro nisu uspjeli upaliti vatru zbog manje količine kisika na toj nadmorskoj visini, a mnogi su oboljeli od visinske bolesti. Prošao je cijeli tjedan dok sva oprema nije donešena do vrha, uključujući i njihalo za mjerenje sitnih odstupanja u gravitaciji.
Do 31. prosinca 1840. izgrađena je baza za njihalo, a za tri dana su počeli i eksperimenti, koji su većinom bili neuspješni zbog buke jakih vjetrova i razlika u temperaturi koje su oni stvarali. Dana 11. siječnja 1841. Wilkes je obišao krater. Tada je golim okom procijenio da je Mauna Kea viša za 60 metara (moderna mjerenja kažu da je razlika 37 metara). Za dva dana je ekspedicija napustila vrh, a otok 5. ožujka. Unatoč velikim naporima, Wilkes nije dobio nikakve značajnije rezultate u mjerenju gravitacije. Ipak, uspon na Mauna Lou je od povijesnog značaja jer su ruševine logora danas jedini poznati fizički dokaz Wilkesove ekspedicije u Tihom oceanu.
Moderna povijest
Planinarska kućica na vrhu Mauna Loe izgrađena je 1934. godine od vulkanskog stijenja i žbuke, a u gradnji su korištena i neka kamenja iz Wilkesovog logora.
Godine 1916. Mokuʻāweoweo je uvršten u područje nacionalnog parka Havajski vulkani, a nova je staza spojila vrh sa sjedištem nacionalnog parka na Kīlauei, što je još izravnija ruta od one koju je probio Wilkes. Ovaj je put, koji do vrha stiže s istočne strane, postao glavni put uspona zbog lakšeg pristupa i blaže padine. Povijesni je put ʻAinapō obnovljen tijekom 1990-ih, a postoji i treći put do vrha, onaj koji vodi od Saddle Roada do opservatorijâ.
Poznate erupcije Mauna Loe
250px|thumb|Istjecanja lave u razdoblju 1926.-1950. Prva zabilježena erupcija datira od 1832. godine, a od tada se pamte 32 erupcije. Uobičajeno erupcije Mauna Loe počinju na Mokuʻāweoweou i kasnije se premjeste na jednu od pukotina na nižim nadmorskim visinama. Često većoj pukotinskoj erupciji godinu dana prije prethodi manja erupcija vrha, što se dogodilo 1880., 1940. i 1949., prije masivnih bočnih erupcija iz 1881., 1942. i 1950. godine. Ukupno su ove erupcije prekrile lavom preko 800 km2 padina, a obično su bile kratke, no intenzivne, s oko 0,25–0,5 km³ eruptirane lave tijekom par tjedana.
Najistaknutije povijesne erupcije Mauna Loe, s istjecanjem velikih količina lave u šume i u poljoprivredna područja zbile su se 1855., 1881., 1935., 1942. i 1950. na području sjeveroistočne pukotine, a 1887., 1907., 1916., 1919., 1926. i 1950. na području jugozapadne pukotine. Također je 1859. bila značajna erupcija u nižem području vulkana.
Godine 1935. kretanje lave prema Hilu pokušalo je spriječiti Ratno zrakoplovstvo SAD-a. Pet bombardera iz 23. i 72. bombarderske eskadrile bacilo je bombe na put lavi kako bi je skrenulo od Hila. Premda se taj potez isprva činio uspješnim, erupcija je prestala šest dana poslije pa je efekt bombardiranja ostao nepoznat.
thumb|250px|lijevo|Erupcija 1984. Erupcija iz 1950. izbacivala je lavu iz pukotine duge 20 km, u smjeru od kratera Lua Hou prema jugozapadu. Prvi je istjek bio dug 24 km, od pukotine na 2800 m visine do oceana, a zbio se u samo tri sata tijekom noći. Drugi je istjek slijedio neposredno za prvim i odrezao je odstupnicu stanovnicima sela Hoʻokena. Srećom se istjek lave nastavio južnije prema oceanu i zaobišao je selo.
Zasad posljednja erupcija Mauna Loe dogodila se 25. ožujka 1984. godine. Počela je manjom erupcijom Mokuʻāweowea, koju je slijedilo veliko istjecanje lave s manje nadmorske visine, koje je čak zaprijetilo i Hilu. Otvorile su se sjeverozapadna i jugoistočna pukotina od vrha do 2900 metara nadmorske visine. Istjek lave ipak se zaustavio 4 km od Hila, tri tjedna nakon početka erupcije.
Trenutačno je razdoblje neaktivnosti vulkana najduže otkad se bilježe njegove erupcije.
Nedavna aktivnost
thumb|250px|Lava istječe iz izvorâ prilikom erupcije 1984. Od 2002. seizmička se aktivnost vulkana povećava. Zidovi kratera razmiču se stopom od 5 cm godišnje, što se tumači kao znak da se magmom puni komora smještena oko 5 km ispod vrha. Ova se povećana aktivnost pažljivo promatra i bilježi se njeno povremeno usporavanje pa čak i prestanak, no uvijek počne iznova. Iz svega ovoga znanstvenici tumače da je povećana vjerojatnost nove erupcije Mauna Loe u narednih nekoliko godina.
Također su od srpnja do prosinca 2004. zabilježeni brojni dubinski potresi. Isprva samo jednom dnevno, potresi su vremenom narasli do petnaestak dnevno. Nakon što su u prosincu potresi prestali, ne bilježi se značajnije podrhtavanje tla.
Mauna Loa i Kīlauea
thumb|lijevo|250px|Grafički prikaz vulkanâ koji čine otok Hawaiʻi Vulkan Kīlauea leži jugoistočno od Mauna Loe. Isprva je smatran njenim dijelom, no istraživanja su pokazala da ima vlastitu komoru magme te je postalo jasno da se radi o zasebnom vulkanu. Ipak, postoji značajna povezanost među njima, kao što je bilo u razdobljima između 1934. i 1952. godine, kada je samo Mauna Loa bila aktivna te između 1952. i 1974. godine, kada je samo Kīlauea bila aktivna. Erupcija Mauna Loe iz 1984. zapravo je počela za vrijeme erupcije Kīlauee, ali nije imala primjetnog odjeka na erupciju manjeg vulkana, što se kroz povijest znalo događati.
Zanimljivo je i da je širenje kratera Mokuʻāweoweo počelo isti dan 2002. kada se zbio veliki istjek lave iz kratera Kīlauee. Geolozi smatraju da je taj istjek izazvan pulsom magme Mauna Loe.
Žrtve i šteta
Kako erupcije havajskih vulkana u većini slučajeva nisu eksplozivnog karaktera, rijetke su i ljudske žrtve, od kojih je posljednja zabilježena prilikom erupcije Kīlauee 1924. godine. Puno su veće materijalne štete koje nastaju pri istjeku lave na poljoprivredne površine, ceste i sl. S obzirom da je otok Hawaiʻi najveći u saveznoj državi, na obroncima Mauna Loe je i najveći prostor za širenje ljudskih nastambi. Populacija tu raste stopom od 3% godišnje, čime se potencijalna opasnost neke nove erupcije za ljudske živote stalno povećava.
thumb|250px|Pāhoehoe, havajska "glatka" lava
Dvije zabilježene erupcije Mauna Loe uništile su naselja, 1926., kada je selo Hoʻōpūloa Makai u potpunosti prekrila lava te 1950., kada je stradalo selo Hoʻokena Mauka. Grad Hilo je dijelom izgrađen na lavi iz erupcije 1880.-1881. i na putu je budućim istjecima.
Havajska riječ Pāhoehoe označava "glatku" lavu, zapravo bazaltnu lavu s glatkom ili valovitom površinom. Takva površina nastaje zbog kretanja vrlo fluidne lave ispod same stvrdnute kore. Termin potječe od američkog geologa Clarencea Duttona.
Opasnost od urušavanja
Potencijalno veća opasnost od samih erupcija je moguće urušavanje bokova Mauna Loe. Duboki rasjedi omogućavaju bočnim dijelovima havajskih planina da skliznu u more, što bi, ukoliko se takvo urušavanje dogodi odjednom, moglo izazvati potres magnitude 9 na Richterovoj ljestvici, nakon čega bi slijedio katastrofalni cunami. Najpoznatiji je primjer područja Hilina na južnim obroncima vulkana Kīlauea, koje se pažljivo promatra od početka 1990-ih iz bojazni od urušavanja. Smatra se da je zaljev Kealakekua na zapadnom obronku Mauna Loe nastao jednim takvim urušavanjem. Podmorsko je istraživanje otkrilo brojna klizišta uzduž Havajskog lanca i dokaze o dva divovska cunamija: jedan se zbio prije 200 tisuća godina, s valovima visokim 75 m, a onaj od prije 100 tisuća godina, koji je pogodio otok Lānaʻi, imao je valove visoke čak 325 m.
Primjer opasnosti iz moderne povijesti dogodio se 1975. godine, kada se područje Hilina iznenada pomaknulo za nekoliko metara što je izazvalo potres magnitude 7,2 po Richteru, koji je za posljedicu imao manji cunami. Pritom je poginulo nekoliko izletnika.
Motrenje vulkana
Druga vrsta seizmičkih aktivnosti događa se nekoliko sati prije erupcije. Takozvano "harmonijsko podrhtavanje" zapravo je neprekidna trešnja koja ne nalikuje na uobičajenu seizmičku aktivnost, a vjeruje se da ju uzrokuje brzo podzemno kretanje magme. Trešnja vulkana obično znači neposrednu blizinu erupcije, premda može biti prouzročena i kretanjem magme na manjim dubinama, bez njenog izbijanja na provršinu.
Još jedan važan indikator događanja unutar vulkana je oblik planine. Uređaj nazvan tiltmetar mjeri veoma male promjene u obliku planine, a osjetljiva oprema mjeri udaljenosti između dvije točke. Kada magma počne puniti komore ispod vrha i pukotine, planina se poveća za 7-8 cm, što je zabilježeno prije erupcija 1975. i 1984. i smatra se gotovo sigurnim načinom predviđanja skore erupcije.
Opservatoriji
thumb|250px|lijevo|Solarni opservatorij na Mauna Loi (MLSO) Položaj Havaja unutar Tihog oceana i visina Mauna Loe pogodni su za promatranje atmosfere, nebeskih tijela i druga slična istraživanja. Solarni opservatorij (Mauna Loa Solar Observatory - MLSO), izgrađen na sjevernom obronku na 3440 metara, već je dugo vremena značajan u promatranju Sunca.
U blizini se nalazi Mauna Loa Observatory (MLO). S obzirom na njegov povoljan položaj iznad svjetlosnog zagađenja, znanstvenici iz MLO-a promatraju Zemljinu atmosferu, uključujući i kretanje stakleničkih plinova ugljikova(IV) oksida. Prilikom mjerenja u obzir se uzima utjecaj vulkana na koncentraciju CO2.
Havajski vulkanski opservatorij ima na Mokuʻāweoweu seizmičke senzore i web kameru.
Mauna Loa u mitologiji
thumb|200px|Suze božice Pele, prikupljene na području između Mauna Loe i Kīlauee. Radi se o komadićima magme koji su prilikom erupcije očvrsnuli u zraku i koji su tako nazvani prema božici vatre Pele iz havajske mitologije.
Havajska je mitologija bogata i kreativna i iz nje se može doznati mnogo o havajskoj domorodačkoj kulturi. Mnoge pripovijesti za temu imaju božanstva koja su, prema domorocima, nastanjivala otok Hawaiʻi i Mauna Lou.
Papahanaumoku i Wakea
Papahanaumoku, poznata i kao Papa, božica je zemlje i majka svih božanstava Mauna Loe dok je Wakea, bog neba, njihov otac. Neki od starosjedilaca još štuju ovaj par, posebice Papu, koja ima poseban status među domorodačkim ženama s područja Mauna Loe. Kao što je slučaj i u antičkim mitologijama, rodbinski povezana božanstva ponekad su međusobno sklapala brakove. Tako jedan mit navodi da su Papahanaumoku i Wakea imali kćer Hoʻohokukalani, s kojom je Wakea kasnije spavao. Njihova se kćer smatra majkom svih ljudi na Mauna Loi.
Kanaloa
Jedno od četiri glavna božanstva u havajskoj mitologiji, Kanaloa je bog mora. Obično ga se prikazuje u obliku hobotnice. Uz to što nadzire ocean, koji je oduvijek imao važno mjesto u havajskoj kulturi, Kanaloa je također uputio drevne duhove u vještinu magije. Jedan mit kaže da je Kanaloa bio predvodnik pobune protiv ostalih bogova, a predvodio je vojsku duhova. Neki ga mitovi navode kao gospodara podzemnog svijeta, po čemu je dosta sličan Hadu iz grčke mitologije. Doduše, postoji mogućnost da su mu ovu ulogu dodijelili rani europski misionari na Havajima.