cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hladni rat
Svemirska utrka
Kao što je već rečeno, Hladni rat nije bio samo ideološko-političko-vojni sukob - bio je to sukob za prevlast u svim aspektima života, sukob dvaju velesila oko toga čiji će modus vivendi postati dominantan. Osim utrke u nuklearnom naoružanju, dvije sile su se u početnoj fazi natjecale i u tzv. svemirskoj utrci, koja je zapravo bila demonstracija sile dvaju blokova po pitanju letova u i istraživanja svemira.
Svemirska utrka formalno je započela 2. kolovoza 1955. godine, kada je Sovjetski Savez reagirao na američku objavu o slanju umjetnog satelita u svemir, koja je stigla četiri dana ranije, vlastitom objavom kako i oni namjeravaju lansirati umjetni satelit "u bliskoj budućnosti". Kako se ispostavilo, Sovjeti su bili brži u realizaciji svojih planova te su 4. listopada 1957. godine s kozmodroma Bajkonur lansirali u svemir umjetni satelit Sputnjik 1, što je bio šok za Sjedinjene Države i doveo je do naglog ubrzanja svemirske utrke; ovaj događaj izazvao je i svojevrsnu krizu i paniku u Sjedinjenim Državama zbog činjenice da su Sovjeti uspjeli u lansiranju umjetnog satelita, dok Amerikanci nisu (jedna od posljedica krize bilo je i osnivanje NASA-e). Sovjeti su, doduše, bili generalno uspješniji u inicijalnoj fazi ove utrke. Nakon uspješnog slanja životinja u svemir, među kojima su naznačaniji psi Lajka te Belka i Strelka, Sovjetski Savez je 12. travnja 1961. godine u letjelici Vostok 1 u svemir poslao Jurija Gagarina, koji je tako postao prvi čovjek u svemiru, što je bio novi šok za Amerikance. Amerikanci su u međuvremenu uspjeli poslati Alana Sheparda i Gusa Grissoma u prvi suborbitalni let, međutim taj događaj nije imao velikog odjeka; već u kolovozu iste godine, German Titov je postao drugi Sovjet u svemiru. Tokom 1963., Sovjetski Savez je u svemir poslao i prvu ženu, Valentinu Terješkovu, a početkom 1965. godine i Alekseja Leonova, koji je napustio kapsulu letjelice Voshod 2 i 12 minuta šetao svemirom.
Misija Apolla 11, koju je astronaut Frank Borman kasnije nazvao "samo još jednom bitkom Hladnog rata", bila je uspjeh, međutim, kako se ispostavilo, i vrhunac svemirske utrke. S jedne strane, Amerikanci su odnijeli pobjedu u ovoj utrci i ostvarili svoj cilj, što je praktički dokinulo potrebu za daljnjim, revolucionarnim potezima, čega je NASA bila itekako svjesna; s druge strane, Sovjeti su bili svjesni svog poraza te su se odlučili koncentrirati na svemirske postaje. No, unatoč daljnjim napretcima u istraživanju svemira, sama svemirska utrka je nakon američkog slijetana na Mjesec da facto završila.
Kubanska revolucija i Zaljev svinja
Uz braću Castro, pokret su predvodili ugledni revolucionar Che Guevara te Camilo Cienfuegos; nakon reorganizacije, pokret se odlučio za gerilsko ratovanje, što se, na koncu, pokazalo uspješnim. Nakon nekoliko godina gerilskog ratovanja, tokom kojih je Eisenhowerova administracija odbijala slati oružje Kubi, Batistina vlast postepeno je slabila i nakon kraha njegove velike ofenzive, Castro i revolucionari su krenuli u direktni napad i tokom 1959. godine uspješno oborili Batistu s vlasti, uspostavivši tako komunistički režim vrlo blizu američkog teritorija. Iako su Amerikanci još neko vrijeme održavali diplomatske odnose s Castrovom Kubom, Eisenhower je namjerno napustio Washington kako bi izbjegao susret s Castrom u travnju, tako da se ovaj sastao s potpredsjednikom Nixonom. Već u ožujku 1960. godine, Castro je započeo pregovore o kupnji oružja sa zemljama Istočnog bloka.
Castrovi potezi zabrinuli su Eisenhowera, koji je ubrzo, preko CIA-je, započeo s izradom plana za njegovo svrgavanje; netom prije napuštanja Bijele kuće u siječnju 1961. godine, Eisenhower je prekinuo diplomatske odnose s Kubom. CIA je nastavila s izradom plana, a u travnju iste godine, novoizabrani predsjednik, John F. Kennedy, odobrio je realizaciju plana, koji se zapravo sastojao od vojne invazije u Zaljevu svinja, koja je za cilj imala svrgavanje Castra, uz dodatnu pomoć kubanskih antirevolucionara. Unatoč inicijalnom uspjehu, jer invazija je iznenadila Kubance, američke snage su ubrzo ostale bez planirane podrške jer je Kennedy odustao od zračne potpore kada je svijet saznao za invaziju; pod Castrovim vodstvom, kubanske snage su bez većih problema odbile invaziju, što je bio veliki neuspjeh za Amerikance. Ova pobjeda dodatno je učvrstila Castrovu poziciju i od njega učinila narodnog heroja, ali je bila i veliki udarac i nova javna sramota za Sjedinjene Države. Nakon ovoga, Castro je osjetno ojačao odnose sa Sovjetskim Savezom, koji se obvezao na dodatnu pomoć njegovu režimu, na što Amerikanci nisu gledali blagonaklono. Iako se tako činilo, Kuba nije prestala biti krizno žrtište i ubrzo će upravo ona biti okosnica jedne od najvećih hladnoratovskih kriza.
Berlinska kriza iz 1961.
Kao što je rečeno, Berlinska blokada i podjela Njemačke na Zapadnu i Istočnu te Berlinski ultimatum iz 1958. godine bili su tek uvod u u veliku krizu koja je taj grad i tu podijeljenu državu zahvatila tokom 1961. godine; ipak, to je bila posljednja velika politička kriza koja je zadesila to područje i koja se, generalno, ticala poslijeratne sudbine podijeljene Njemačke. Nova kriza bila je vezana uz emigraciju, a bila je direktna posljedica proširenja restriktivne sovjetske emigracijske politike na ostale zemlje Istočnog bloka tokom ranih 50-ih godina. Kako je Istočna Njemačka bila pod izrazito snažnim sovjetskim utjecajem zbog svoje specifične pozicije i situacije, ta se politika posebno odrazila na kontrolu kretanja ljudi iz Istočnog u Zapadni Berlin, odnosno iz Istočne u Zapadnu Njemačku. Ipak, upravo je Berlin bio krizna točka, odnosno "rupa" kroz koju je stotine tisuća stanovnika Istočne Njemačke godišnje bježalo s Istoka na Zapad, a sve zbog činjenice da su čak četiri strane vojske nadzirale kretanja u gradu.
Nakon što je Hruščov dao i povukao ultimatum, a kriza s avionom U-2 otkazala sastanak svjetskih vođa u Parizu, Hruščov je u lipnju 1961. godine na samitu u Beču dao novi ultimatum Kennedyju, koji se, za razliku od svoga prethodnika, ipak ogradio od bilo kakvog konflikta; istovremeno, Istočna Njemačka prolazila je kroz masivni "odljev mozgova" i do 1961. godine, gotovo je 20% stanovnika Istočne Njemačke emigriralo na Zapad. Nakon što je ultimatum odbijen, vlasti Istočne Njemačke, na čijem je čelu bio Walter Ulbricht, započele su s postavljanjem visoke bodljikave žice duž granice Istočnog i Zapadnog Berlina, što je bio samo preludij za izgradnju zida. Iako su se radovi, kao i sakupljanje građevinskog materijala, odvijali u relativnoj tajnosti, većina tamošnjih stanovnika bila je svjesna tih zbivanja. Tokom lipnja 1961. godine, Ulbricht je na međunarodnoj novinskoj konferenciji izjavio: "Niemand hat die Absicht, eine Mauer zu errichten!" (srpskohrvatski: "Nitko nema namjeru graditi nikakav zid!"); bio je to prvi put da se termin "zid" koristio u kontekstu ograđivanja i izoliranja Istočnog Berlina od ostatka grada. Nekoliko mjeseci kasnije, točnije 12. kolovoza 1961. godine, na vrtnoj zabavi čelnika Istočne Njemačke, Ulbricht je potpisao dokument kojim je odobrio izgradnju zida; do sljedećeg jutra, granica za Zapadni Berlin je zatvorena, a započela je izgradnja Berlinskog zida. Zid je u potpunosti ogradio Istočni Berlin i onemogućio normalan tranzit prema Zapadu, a između zida i stambenih kuća je ostavljen visoko osigurani "pojas smrti", gdje su istočnonjemački stražari strogo pazili na moguće dezertere.
Kako je ova odluka direktno kršila ranije dogovore između velikih sila, Zapad nije blagonaklono gledao na ovaj potez, posebice jer je onemogućio slobodan tranzit kroz grada. Situacija je umalo eskalirala u listipadu 1961. godine, kada su istočnonjemački granični časnici zaustavili američkog generala, koji je išao u teatar, na slavnom Checkpoint Charlieju te su mu onemogućili prolazak. Amerikanci su tada uperili svoje tenkove prema Istočnom Berlinu, na što su Sovjeti uzvratili istom mjerom. Ipak, do izmjene vatre nije došlo i tenkovi su se ubrzo povukli.
Kubanska raketna kriza i Hruščovljev pad
Nakon neuspjeha u Zaljevu svinja, Sjedinjene Države su nastavile svoje pokušaje da svrgnu Castra s vlasti na Kubi. Kennedyjeva administracija je koristila različite metode, ovoga puta mahom subverzivne, kako bi ostvarila svoj cilj, a najviše nade se polagalo u tajni vladin plan, nazvan Kubanski projekt (ili Operacija Mongoose), kojeg je uz odobrenje predsjednika od 1961. godine vodila i organizirala CIA. Ultimativni cilj ove operacije bilo je, dakle, svrgavanje Castra, međutim preko serije tajnih operacija i poticanja Castrovih protivnika na pobunu, za razliku od ranijeg pokušaja vojne invazije; američka vojna intervencija nije, doduše, bila isključena, ali samo u slučaju realne potrebe - ona više nije bila u primarnom fokusu. U veljači 1962., Nikita Hruščov, koji je u međuvremenu učvrstio odnose s Castrom, saznao je za ovaj američki plan kao i za još jedan od strane Kennedyja organizirani pokušaj atentata na Castra (navodno ih je bilo ukupno 638).
Svjesni rastućeg američkog utjecaja, kao i pretpostavljene američke prednosti u utrci u nuklearnom naoružanju, Sovjeti su izradili tajni plan, Operaciju Anadir, kako bi uspostavili balans. Cilj plana bilo je slanje sovjetskih nuklearnih raketa na Kubu bez američkog znanja, međutim Sovjeti su bili informirani da Castro neće tako lako pristati na takav rasplet. Nakon sastanka sa sovjetskim nuklearnim stručnjacima, Castro je na koncu ipak pristao na primanje nuklearnog oružja i konkretan plan s Hruščovim dogovoren je u svibnju 1962. godine.
Iako su sovjeti uspjeli transportirati dio oružja do Kube, Amerikanci su ubrzo saznali za taj plan te su hitro obavijestili Kennedyja, koji je razmatrao nekoliko mogućih solucija - od potpune pasivnosti, preko vojne invazije, do blokade otoka; na kraju se odlučio za potonju, uz slanje ultimatuma Sovjetima.
Kubanska raketna kriza postala je tako, do tada, najveća kriza Hladnoga rata i prvi otvoreni sukob s prijetnjom vojne eskalacije između Sjedinjenih Država i Sovjetskog Saveza. S obzirom da su u pitanju bile nuklearne sile, prijetnja je bila itekako velika, a svijet je bio bliže nuklearnom ratu nego ikada u svojoj povijesti. Iako nitko nije povlačio konkretne poteze, obje strane bile su spremne na rat do uništenja, a Castro je čak, kasnije, priznao: "Ja bih pristao na korištenje nuklearnog oružja... ionako smo uzeli zdravo za gotovo da će se ovo pretvoriti u nuklearni rat i da ćemo mi potpuno nestati."
Ipak, ni Hruščov ni Kennedy nisu bili apsolutno voljni pokrenuti takav sukob tako da su se, u jeku napetosti i neizvjesnosti, odvijali tajni pregovori u kojima je Hruščov Kennedyju ponudio potpuno povlačenje sovjetskih brodova, uz uvjet da se Amerikanci obvežu da neće izvršiti vojnu invaziju na Kubu, niti će podržati ikakvu invaziju od strane druge zemlje; uz to, tajno je dogovoreno da će Amerikanci ukloniti svoje oružje iz Italije i Turske, ako Sovjeti uklone svoje iz Kube. Svjesni kako je to jedini način da izbjegnu potpunu katastrofu, vođe su pristali na ovaj dogovor i kriza je, tako, prekinuta, uz potpuno poštivanje javnih i tajnih stipulacija samog dogovora.
Kubanska raketna kriza ostavila je velikog traga na buduća zbivanja. U kontekstu utrke u nuklearom naoružanju, kriza je izrodila prve napore za ograničavanje nuklearnog naoružanja i poboljšanje međunarodnih odnosa, iako je prvi takav sporazum, Antarktički sporazum, stupio na snagu još 1961. godine. Uz to, raketna kriza je dovela do uspostave direktne telefonske linije između Moskve i Washingtona (tzv. "crveni telefon"), s ciljem bržeg rješavanja eventualnih sporova kroz direktnu komunikaciju dvaju svjetskih vođa.
Kriza je, također, imala snažnog utjecaja i na sudbinu Kennedyja i Hruščova, čija je "humanost" ultimativno dovela do mirnog rješavanja krize. I dok je Kennedyju popularnost rekordno porasla, uz mišljenje kako su se Sjedinjene Države postavile čvrsto i hrabro riješile situaciju, Hruščov je bio na izlaznim vratima. Naime, Sjedinjene Države su bile "pobjednice" u ovoj krizi, pokazavši čvrstu volju i nespremnost na popuštanje zahtjevima s Istoka, što je bio ideološki boost koji je Zapadu bio itekako koristan; s druge strane, novi Hruščovljev "poraz" je od strane Politbiroa i službene Moskve gledan kao međunarodna sramota neviđenih razmjera i situacija u kojoj su se Sovjeti kukavički povukli iz problema kojeg su sami zakuhali (naravno, treba istaknuti kako je uklanjanje raketa iz Turske i Italije, pri čemu je Hruščov pokazao veliku smjelost, ostalo tajno čak i za Politbiro). Uz to, Castro je na ovakav rasplet gledao kao na sovjetsku izdaju, što je dovelo do osjetnog pogoršanja sovjetsko-kubanskih odnosa u narednom periodu, unatoč činjenici da je Hruščov isposlovao i osigurao zaštitu Kube od invazije Zapada. Kada se ovomu doda i sramota kojoj je Hruščov bio izložen nakon odobrenja izgradnje Berlinskog zida (kojeg se smatralo javnom sramotom cijelog komunizma), bilo je jasno da je njegovoj karijeri na čelu Sovjetskog Saveza došao kraj. Optužen za oholost i nesposobnost, uništavanje sovjetske poljoprivrede i dovođenje svijeta na rub nuklearnog rata, Hruščov je smijenjen u listopadu 1964. godine u mirnom puču kojega je organizirao njegov nasljednik, Leonid Brežnjev. Nakon što se vratio u Moskvu s putovanja, Hruščov je informiran o smjeni te je zamoljen da se ne opire, što je ovaj i prihvatio, osiguravši si tako, barem, mirno umirovljenje dok su pučisti na čelu s Brežnjevom preuzeli vlast.
Sukobi u periodu detanta (1962–79)
Tokom 60-ih i 70-ih, sudionici Hladnoga rata nastojali su izgraditi novi, kompliciraniji sustav međunarodnih odnosa u kojem svijet više ne bi bio podijeljen na dva očito suprostavljena bloka. Od kraja Drugog svjetskog rata, Zapadna Europa i Japan su se brzo oporavili od ratne destrukcije te su tokom 50-ih i 60-ih godina ostvarili značajan ekonomski rast (BDP per capita im se čak približio onom američkom), dok su gospodarstva zemalja Istočnog Bloka stagnirala.
Zbog naftne krize iz 1973. godine, ali i rastućeg utjecaja različitih organizacija Trećeg svijeta poput OPEC-a i Pokreta nesvrstanih, slabije zemlje uspjele su se izboriti za svoju nezavisnost te su se u velikom broju slučajeva pokazale potpuno otpore na pritiske s obaju strana. U međuvremenu, službena Moskva morala se okrenuti prema domaćoj politici, mahom zbog duboko ukorijenjenih problema u sovjetskom gospodarstvu. U ovom su periodu sovjetski vođe, poput Leonida Brežnjeva i Alekseja Kosigina, prihvatili ideju detanta.
Francuska napušta NATO
Iako se tako nije činilo, NATO je vrlo rano u svojoj historiji suočio s ozbiljnom krizom, čiji je uzrok bila Francuska. Naime, Charles de Gaulle se, otkako je 1958. godine bio na čelu Francuske (prvo kao premijer, a onda i kao predsjednik), oštro protivio američkoj dominaciji u sklopu saveza, ali i onome što je on percipirao kao poseban odnos između Sjedinjenih Država i Ujedinjenog Kraljevstva; uz to, de Gaulle se oštro protivio da francusku vojsku i nuklearno oružje prepusti na upravljanje NATO-u.
Dana 17. rujna 1958., de Gaulle je poslao memorandum američkom predsjedniku Eisenhoweru i britanskom premijeru Macmillanu, tražeći osnivanje tripartitnog direktorija u kojem bi Francuska bila jednaka sa Sjedinjenim Državama i Ujedinjenim Kraljevstvom, ali i širenje NATO-va djelovanja na geografske zone od francuskog interesa, primarno Francuski Alžir, gdje je Francuska još od 1954. godine bila suočena sa sukobom protiv alžirskih pobunjenika, koji su se borili za nezavisnost. Nezadovoljan odgovorom, de Gaulle je započeo na formiranju obrambenih snaga bez sudjelovanja NATO-a; naime, francuski predsjednik je želio, u slučaju da Istočna Njemačka napadne Zapadnu, imati prostor da sklopi samostalni mirovni sporazum s Istočnim blokom i izbjegne sudjelovanje u velikom ratu između NATO-a i Varšavskog pakta. U veljači 1959., de Gaulle je povukao francusku mediteransku flotu iz NATO-ve komande, a kasnije je zabranio stacioniranje stranog nuklearnog oružja na francuskom tlu.
Iako je Francuska pokazala solidarnost tokom raketne krize 1962. godine, de Gaulle je nastavio s izgradnjom nezavisne vojske tako što je i atlantsku te kanalsku flotu povukao iz NATO-ve kontrole. Cijela situacija svoj je vrhunac dosegla 1966. godine, kada je de Gaulle u potpunosti povukao francuske trupe iz NATO-a i potjerao sve strane trupe s francuskog teritorija. Francuska je, doduše, ostala članica NATO-a i ostala je pri odluci o zajedničkoj obrani u slučaju napada Varšavskog pakta, međutim povlačenje francuskih trupa bio je velik udarac za Zapad i za NATO te jedna od većih kriza u odnosima među zemljama Zapadnog bloka; Francuska je u potpunosti obnovila svoje članstvo tek 2009. godine.
Invazija Čehoslovačke
Nakon Mađarske 1956. godine, Čehoslovačka je tokom 1968. godine postala novo krizno žarište unutar Varšavskog pakta. Sve je započelo u siječnju te godine, kada je na čelo Čehoslovačke došao Alexander Dubček, slovački komunist koji je, uz podršku predsjednika Ludvíka Svobode, za cilj imao provesti brojne reforme s ciljem liberalizacije komunističkog sustava u Čehoslovačkoj i davanja većih prava njezinim građanima; cijela ideja postala je poznata kao "socijalizam s ljudskim licem". Njegov paket reformi, "Akcijski plan", bio je početak događaja znanog kao Praško proljeće, a koji je snažno utjecao na čehoslovačku svakodnevnicu. Dubček je uvelike ojačao slobodu medija, slobodu govora i slobodu kretanja. Uz to, provedene su i brojne upravne i gospodarske reforme, razgovaralo se o uvođenju višestranačja, ograničavanju djelovanja tajne policije, a čak i o mogućem povlačenju iz Varšavskog pakta.
Pred kraj kolovoza 1968. godine, kao odgovor na Praško proljeće, Sovjetski Savez i druge zemlje Varšavskog pakta izvršavaju vojnu invaziju Čehoslovačke; oko 250,000 trupa je inicijalno krenulo prema Čehoslovačkoj. Sovjete su podržale Poljska, Bugarska i Mađarska, dok se Istočna Njemačka povukla u posljednji trenutak; s druge strane, Čehoslovačkoj su podršku pružile SFR Jugoslavija, Rumunjska (vidi Ceaușescuov govor iz 1968.) te Albanija, koja je u znak protesta čak i napustila Varšavski pakt te godine. Invaziju su osudile i zapadne komunističke partije te Kina. Vojno nadmoćniji, Varšavski pakt je bio očiti pobjednik u ovom konfliktu, međutim vojna invazija je imala mnogo dalekosežnije posljedice kako u Čehoslovačkoj, tako i izvan nje.
S jedne strane, u Čehoslovačkoj je potaknut val emigracije koji je na svom vrhuncu obuhvatio gotovo 300,000 ljudi, među kojima je bio i slavni pisac, Milan Kundera, čije je djelo Nepodnošljiva lakoća postojanja inspirirano ovim događanjima. Uz to, došlo je i do enormnog vala nenasilnih protesta u Čehoslovačkoj, koji se ogledao kroz različite diverzantske aktivnosti (poput prebojavanja ili mijenjanja prometnih znakova) i kršenja pravila; nasilje je bilo tek sporadično i iznimno rijetko, a bilo je i nekoliko istaknutih slučajeva protestnog samospaljivanja, među kojima je najpoznatiji primjer Jana Palacha iz 1969. godine. Invazija je formalno okončana tek u travnju 1969. godine, što je bilo osjetno više nego što su Sovjeti planirali. Dubček je smijenjen, a zemlja je ušla u tzv. period "normalizacije", a što je zapravo bilo poništavanje svih Dubčekovih reformi i ponovna uspostava komunističke stege u Čehoslovačkoj; njegov nasljednik, Gustáv Husák, osobno je predvodio postupak poništavanja reformi svog prethodnika. Unatoč neuspjelom pokušaju liberalizacije i činjenici da je Čehoslovačka sve do 1989. godine ostala pod sovjetskom kontrolom, Praško proljeće je imalo velik utjecaj na daljnji rasplet događaja u komunističkom svijetu.
Brežnjevljeva doktrina
Dana 26. rujna 1968. godine, u sovjetskom časopisu Pravda izašao je članak naslova "Suverenitet i međunarodne obveze socijalističkih zemalja", u kojem je javnosti prvi puta prezentirana politika koja će ubrzo dobiti naziv Brežnjevljeva doktrina. U svom govoru na 5. kongresu Poljske ujedinjene radničke partije u studenom iste godine, Brežnjev je osobno prezentirao svoju doktrinu, kazavši:
Doktrina se suštinski sastojala od načela da Sovjetski Savez (formalno Varšavski pakt) ima pravo ugroziti suverenitet bilo koje socijalističke zemlje u kojoj je socijalizam ugrožen. Svoje korijene imala je u neuspjehu socijalističkih zemalja poput Poljske, Mađarske i Istočne Njemačke, koje su se suočavale s ozbiljnim siromaštvom i padom životnog standarda u odnosu na Zapad, međutim glavni okidač njezinog donošenja bila je invazija Čehoslovačke nekoliko mjeseci ranije, koju je ova doktrina retroaktivno opravdavala. Poučen mađarskim incidentom i Praškim proljećem, Brežnjev je shvatio da je nužna promjena u odnosu na politiku njegova prethodnika, a uz to si je i, barem fiktivno i nominalno, dao legitimitet za već provedenu, nelegitimnu vojnu invaziju suverene zemlje.
Unatoč načelnoj snazi, Brežnjevljeva doktrina nije pretjerano zaživjela u praksi i njezina najdirektnija primjena ostala je upravo invazija Čehoslovačke, zbog koje je i donesena. Kasnije je korištena i kao opravdavanje za uplitanje u politiku Afganistana tokom 70-ih godina, ali i za indirektne pritiske prema Poljskoj početkom 80-ih godina. Politika je službeno napuštena 1989. godine, kada je Mihail Gorbačov odbio upotrijebiti vojsku kako bi spriječio slobodne izbore u Poljskoj, a naslijedila ju je tzv. "Sinatrina doktrina" (aluzija na pjesmu "My Way"), koja je socijalističkim zemljama omogućavala da same izaberu svoj put.
Eskalacije u Trećem svijetu
Istovremeno, u Indoneziji, ranijem kriznom žarištu, situacija je ponovno eskalirala kada je Sukarnova vođena demokracija naišla na ozbiljne probleme, posebice zbog Sukarovnih navodnih simpatija prema komunizmu. Nakon što je Pokret 30. rujna tokom 1965. godine izveo bijedno neuspješni pokušaj puča, general Suharto je, pod izlikom obračuna s pučistima, započeo masovnu kampanju progona komunista i komunističkih simpatizera tokom 1965. i 1966. godine, tokom koje je pobijeno između nekoliko stotina tisuća i par milijuna ljudi. Suharto je iskoristio trenutak i tokom 1967. godine uspio ukloniti Sukarna s vlasti, samo da bi tokom sljedeće godine formalno prisegnuo kao njegov nasljednik. Indonezija je tako ušla u tranzicijski period prema "Novom poretku", koji će biti obilježen Suhartovom tridesetjednogodišnjom vladavinom.
Val dekolonizacije u Africi nastavio se i u ovom periodu, s tim da se u zemljama koje su već ranije stekle nezavisnost političke turbulencije bile česte. Posebice u Zapadnoj Africi, gdje je korupcija već bila poharala državne institucije, došlo je do serije uzastopnih vojnih udara u Gani i Burkini Faso, dok su brojne druge afričke zemlje bile zahvaćene krvavim građanskim ratovima. Tako se od 1967. do 1970. godine u Nigeriji vodio građanski rat između države i samoproglašene, nepriznate Republike Biafre, koju je vodio vojni časnik C. Odumegwu Ojukwu. Istovremeno, britanska uprava u Rodeziji se raspadala u jeku vala dekolonizacije, međutim, dok je Sjeverna Rodezija bez većih poteškoća izvršila tranziciju prema nezavisnoj Zambiji, situacija u Južnoj Rodeziji bila je uvelike problematičnija, mahom zbog internog vojnog sukoba između kontroverznog premijera Iana Smitha i nacionalističkih pobunjenika predvođenih Robertom Mugabeom i Joshuom Nkomom; rat se uz desetke tisuća mrtvih protezao sve do 1979., nakon čega je ukinuta nikad priznata vladavina bjelačke manjine u Rodeziji, koja je ubrzo nakon toga izvršila tranziciju prema nezavisnom Zimbabveu. Šezdesete godine dovele su i do uspješnog zaključenja borbe za nezavisnost u Alžiru (1962.), ali i nezavisnost Tanganjike i Zanzibara, koje će se 1964. godine ujediniti u Tanzaniju, čiji će prvi predsjednik postati Julius Nyerere. Krajem 60-ih godina, vojska u Somaliji, predvođena bivšim policajcem Siadom Barreom, izvela je državni udar i preuzela vlast u zemlji, koja je nakon toga reformirana kao Demokratska Republika Somalija, socijalistička diktatura kojoj je bezuvjetnu podršku obećao Sovjetski Savez.
Uz još uvijek aktivne ratove u Vijetnamu i Laosu, Azija se krajem 60-ih i kroz dobar dio 70-ih suočila s dvama novim konfliktima, koji su imali značajnijeg odjeka i u svijetu. Prvi od njih bio je u Kambodži, gdje se od 1967. godine vodio žestoki građanski rat, između državnih vlasti i pobunjeničke, komunističke gerile, Crvenih Kmera. Situacija je eskalirala kada je u ožujku 1970. godine parlament s vlasti uklonio Norodoma Sihanouka, nakon čega si je proamerički premijer Lon Nol dao izvanredne ovlasti i uveo diktaturu. Državnim udarom je ukinuta dotadađnja monarhija, a formirana je Kmerska Republika, koja je nastavila voditi građanski rat protiv komunističke gerile. Tokom iste godine, snage Sjevernog Vijetnama okupirale su dio vojnih baza u Kambodži, što je doprinijelo eskalaciji nasilja; dokumenti otkriveni u sovjetskim arhivima otkrili su kako je okupacija zapravo bila posljedica dogovora između Sjevernog Vijetnama i Crvenih Kmera, kojeg je ispregovarao Nuon Chea. Amerikanci i Južni Vijetnam su odgovorili bombardiranjem kopnenom invazijom, međutim ostaje upitno koliki je bio doseg tih napada. Sve u svemu, Crveni Kmeri su postepeno napredovali te su, nakon pada Phnom Penha u travnju 1975. godine, u siječnju 1976. godine proglasili osnivanje Demokratske Kampučije, komunističke diktature na čijem je čelu bio Pol Pot. Nakon dolaska na vlast, Pol Pot je započeo brutalnu kampanju tokom koje je na tzv. poljima smrti pobijeno između jednog i tri milijuna stanovnika zemlje, koja je imala otprilike 8,000,000 ljudi;  velik broj stanovnika je, također, pobjegao ili je bio protjeran. Radilo se tu o zvjerskom genocidu nad vlastitim narodom, kojega je sociolog Martin Shaw nazvao "najjasnijim genocidom Hladnoga rata". Otpor Pol Potovom režimu je rastao i već je tokom 1977. godine došlo do vijetnamske invazije zemlje, koja je ubrzo prerasla u novi rat; Vijetnam je imao podršku prebjega Crvenih Kmera, ali i prosovjetskog Ujedinjenog narodnog fronta za spas Kampučije, što ga je predvodio Heng Samrin. Iako je rat doveo do svrgavanja Pol Pota i njegovog režima, novoformirana zemlja će se boriti s međunarodnim priznanjem izvan sovjetske sfere utjecaja, unatoč činjenici da se Zapad oštro bunio protiv Pol Pota i njegovog zvjerskog režima, te će biti opstruirana od strane gerilaca smještenih uz granicu s Tajlandom. Nakon uklanjanja Crvenih Kmera, nacionalna obnova Kambodže bit će iznimno teška, a Vijetnam će ubrzo biti izložen kineskom napadu, koji će biti zaključen tokom nekoliko mjeseci 1979. godine. Drugi veći incident zbio se 1975. godine, kada je Suhartova Indonezija izvršila invaziju na Istočni Timor. Službeno pravdajući invaziju antikolonijalizmom, radilo se zapravo o vojnoj intervenciji protiv ljevičarske stranke FRETILIN-a, koja je pobijedila na izborima i čiji je čelnik, Francisco Xavier do Amaral, postao predsjednik. Brojčano jača indonezijska vojska nije imala značajnijih problema i ubrzo je okupirala Istočni Timor, pripojivši ga svom teritoriju.
Zbližavanje Kine i Sjedinjenih Država
Vrhunac kinesko-sovjetskog raskola zbio se tokom 1969. godine, kada je došlo do sedmomjesečnog oružanog sukoba na granici dvaju zemalja; sukob, doduše, nije bio velikih razmjera i završio je bez ikakvih teritorijalnih promjena, s tim da je formalno zaključen tek 2004. godine, kada su Kina i Rusija sklopile granični sporazum. Međutim, američki predsjednik Richard Nixon je odlučio iskoristiti zategnute odnose i sukob među komunističkim silama kako bi balans moći okrenuo u korist Zapada; Kinezi su, s druge strane, također željeli poboljšati odnose sa Sjedinjenim Državama kako bi ostvarili premoć nad Sovjetskim Savezom.
U srpnju 1971., Kissinger je, tokom puta u Pakistan, tajno posjetio Peking i dogovorio posjet američkog predsjednika Nixona, koji se službeno dogodio u veljači 1972. godine. Nixon je tokom sedam dana posjetio nekoliko kineskih gradova i Kineski zid, a sastao se i s Mao Zedongom i Zhou Enlaijem. U vrijeme kada je Nixon posjetio Kinu, Sovjeti su bili izjednačeni sa Sjedinjenim Državama u nuklearnoj utrci, a Vijetnamski rat je bio toliki problem da je uvelike umanjio američki utjecaj u Trećem svijetu i pogoršao odnose sa zapadnim saveznicima, što ilustrira koliko je ovaj posjet bio značajan za američku vanjsku politiku. Mao i Nixon su raspravljali o brojnim pitanjima, među kojima će biti i status Tajvana (Amerikanci će do 1979. godine nastaviti priznavati Tajvan, međutim po uspostavi punih diplomatskih odnosa s NR Kinom, Tajvan je izgubio američku podršku), a jedna od najvažnijih posljedica susreta bio je šangajski communiqué, koji će služiti kao temelj svih kasnijih vanjskopolitičkih odnosa Kine i Sjedinjenih Država.
Nixon, Brežnjev i detant
Ovi događaji su se savršeno poklopili s kancelarskim mandatom Willyja Brandta u Zapadnoj Njemačkoj, čija je "Ostpolitik" dovela do normalizacije odonsa u podijeljenoj Njemačkoj; Brandt se 1970. godine u Erfurtu bio susreo s istočnonjemačkim kolegom, Willijem Stophom, što je bio prvi službeni susret čelnika Zapadne i Istočne Njemačke. Europa je, prativši razvoj događanja u svijetu, također radila na vlastitoj stabilizaciji, tako da je u ovom periodu postignut Helsinški dogovor (1975.), koji je za posljedicu imao formiranje OSCE-ja.
Pogoršanje odnosa krajem 70-ih
Iako se činilo da je detant doveo do značajnog poboljšanja u odnosima između Sjedinjenih Država i Sovjetskog Saveza, situacija je bila daleko od idealne. Tokom 70-ih godina, KGB je pod vodstvom Jurija Andropova nastavljao s progonom istaknutih sovjetskih intelektualaca koji su bili kritični prema režimu, a među kojima su bili i nobelovci Aleksandar Solženjicin i Andrej Saharov. Također, a sve unatoč detantu, dvije velesile nastavile su međusobnu konfrontaciju kroz konflikte u Trećem svijetu, kao što je ranije rečeno, a što je najevidentnije bilo na primjerima Bliskog Istoka, Čilea, Etiopije i Angole.
"Drugi Hladni rat" (1979–85)
Termin "Drugi Hladni rat" odnosi se na nagli rast hladnoratovskih tenzija i sukoba koji je zabilježen krajem 70-ih i početkom 80-ih godina. Tenzije između dvaju velesila naglo su porasle, a obje su strane postale naglašeno militarističke. Profesor historije John Patrick Diggins rekao je: "Reagan je učinio sve kako bi vodio drugi Hladni rat, podržavajući pritom kontraustanke u Trećem svijetu."; akademik Michael Cox je također rekao: "Intenzitet ovog 'drugog' Hladnog rata bio je toliko jak, koliko je njegovo trajanje bilo kratko."
Sovjetski rat u Afganistanu
Ono što je za Sjedinjene Države bio Vijetnam, to će krajem 70-ih i tokom 80-ih godina Afganistan biti za Sovjetski Savez. Za razliku od susjednih zemalja, Afganistan sve do kraja 70-ih nije bio toliko značajan u hladnoratovskim odnosima snaga, međutim, kada je 1978. godine u Saur revoluciji, Narodna demokratska stranka Afganistana preuzela vlast u toj zemlji i uspostavila sovjetski satelitski režim, situacija se drastično pogoršala. Samo nekoliko mjeseci nakon revolucije, protivnici komunističkog režima podigli su ustanak na istoku zemlje, koji se ubrzo pretvorio u iscrpljujući građanski rat kojeg su pobunjeni mudžahedini vodili protiv vladinih snaga diljem Afganistana. Afganistan se tako, u samo nekoliko mjeseci, pretvorio u bojno polje koje je neplanski poslužilo kao još jedan surogat rat između dvaju velesila; Sovjeti su poslali tisuće vojnih savjetnika članovima vlade DR Afganistana, dok su mudžahedini dobili vojnu obuku i oružje iz Pakistana i Kine, ali i milijarde dolara te oružje od Sjedinjenih Država, Ujedinejnog Kraljevstva i Saudijske Arabije. Problem je bio dodatno pogoršan internim sukobom u vladi DR Afganistana između dominantnog Halka i umjerenog Parčama, koji je rezultirao smjenom Parčamovih ministara i hapešnjem stranci lojalnih časnika pod izgovorom o postojanju lažnog plana za državni udar. Do sredine 1979. godine, Sjedinjene Države su aktivirale tajni plan pružanja pomoći mudžahedinima. U rujnu 1979. godine, halkist Nur Muhammad Taraki, tadašnji čelnik DR Afganistana, ubijen je u atentatu organiziranom od strane stranačkog kolege Hafizullaha Amina, koji je preuzeo vlast u zemlji. Međutim, nakon što nije uspio pridobiti povjerenje Moskve, sam Amin je ubijen u atentatu već u prosincu iste godine, nakon čega je uspostavljena parčamistička vlada na čelu s Babrakom Karmalom; od strane Sovjeta formirana vlada uključivala je članove obavju sukobljenih frakcija. Sovjeti su ubrzo poslali i svoje trupe u državu kako bi pomogli u stabilizaciji Karmalovog režima, međutim bili su uvjereni kako će oni morati odraživati tek manjinu vojnih operacija. Međutim, direktna posljedica toga bila je da se Sovjetski Savez direktno umiješao u sukob koji je dotad bio nacionalnog karaktera.
I dok su Sovjeti neuspješno ratovali u Afganistanu, gdje će na koncu doživjeti sramotu ravnoj onoj američkoj u Vijetnamu, Sjedinjene Države su odlučile reagirati. Jimmy Carter je na sovjetsku intervenciju reagirao povlačenjem sporazuma SALT II iz Senata, nametanjem embarga na izvoz žita i tehnologije u Sovjetski Savez te traženjem osjetnog povećanja vojnog budžeta; sovjetsku intervenciju opisao je kao "najozbiljniju prijetnju miru nakon Drugog svjetskog rata". Ovakva politika imala je za posljedicu i bojkot Olimpijskih igara 1980. u Moskvi od strane velikog broja zapadnih zemalja, a što je, zauzvrat, dovelo bojkota Olimpijskih igara 1984. u Los Angelesu od strane većine zemalja Varšavskog pakta.
Poljska Solidarnost i izvanredno stanje
U listopadu 1978. godine, kardinali su nakon preuranjene smrti Albina Lucianija, za novog papu izabrali Poljaka Karola Wojtyłu, koji je uzeo ime Ivan Pavao II.; bio je to prvi ikad izabrani slavenski papa, a njegova će moralna doktrina poslužiti kao temelj za antikomunistički, religiozni i nacionalistički pokret u Poljskoj, koji će značajan zamah dobiti nakon papina posjeta rodnoj zemlji u lipnju 1979. godine. Narodna Republika Poljska je u tom periodu prolazila kroz značajnu krizu, čiji su uzroci osim političke bili i ekonomske prirode - krah nacionalnog gospodarstva, stagniranje plaća i povećanje cijena hrane. Najveći bunt zbog ovakve situacije dolazio je, interesantno, iz redova radničkog pokreta i ilegalnih sindikata. Nakon serije prosvjeda 1976. godine, situacija se donekle smirila do 1980., kada je sindikalna aktivistica Anna Walentynowicz dobila otkaz u Lenjinovom brodogradilištu u Gdańsku zbog sudjelovanja u radu ilegalnog sindikata, samo pet mjeseci prije umirovljenja. Takva odluka potaknula je reakciju radnika, koji su ubrzo organizirali štrajk. Nakon pregovora i potpisivanja dogovora s vlastima, štrajk je prekinut, a u Poljskoj se pojavio novi, veliki sindikat Solidarnost, koji je formalno registriran u studenom iste godine. Na čelu pokreta bio je inženjer Lech Wałęsa, a svoje ideološke osnove, a ujedno i naziv, isti je izvlačio iz papine enciklike Sollicitudo rei socialis, koja se bavila solidarnošću kao teološkim konceptom.
Djelovanje Solidarnosti nastavilo se i izvan radničke sfere, tako da je sindikat ubrzo organizirao snažan antisovjetski pokret koji je prijetio stabilnosti tadašnjeg komunističkog režima. General Wojciech Jaruzelski i Vojno vijeće narodnog spasa uveli su izvanredno stanje kako bi pokušali ugušiti političku opoziciju, tokom koje je tisuće ljudi uhapšeno, a oko stotinjak i ubijeno. CIA je pružala podršku sindikalistima, dok je Reagan Poljskoj nametnuo sankcije nakon uvođenja izvanrednog stanja.
Dok se Poljska borila s opozicijom unutar zemlje, u Moskvi je formirana posebna komisija s ciljem donošenja odluke o reakciji na poljsku krizu; komisiju su sačinjavali ideolog Mihail Suslov, šef KGB-a, Jurij Andropov, ministar vanjskih poslova, Andrej Gromiko, i ministar obrane, Dmitrij Ustinov. Prisjetivši se krize iz 1970. godine u istoj zemlji, ali i razmatrajući potencijalne sankcije koje bi uništile sovjetsko gospodarstvo, komisija je, a posebno Suslov, bila nevoljka intervenirati u Poljskoj; s druge strane, istočnonjemački i čehoslovački čelnici, Erich Honecker i Gustáv Husák, bili su proponenti vojne intervencije, pri čemu su imali podršku već ostarjelog Brežnjeva, tako da je za prosinac 1980. godine organizirana zajednička vojna akcija, Sojuz-80, koja je trebala u Poljskoj učiniti isto što su Sovjeti ranije učinili u Mađarskoj i Čehoslovačkoj. Akcija, ipak, nikada nije aktivirana jer su Sovjeti odlučili podržati Jaruzelskog u uvođenju izvanrednog stanja, što je bio prvi put u historiji Hladnog rata da Sovjetski Savez nije vojno intervenirao pri direktnoj ugrozi jednog od svojih satelitskih režima; bio je to efektivni kraj Brežnjevljeve doktrine. I dok je Brežnjevljev nasljednik, Jurij Andropov, pružio podršku Jaruzelskom, izvanredno stanje u Poljskoj ukinuto je već 1983. godine, mada dobar dio političkih zatvorenika nije bio pušten sve do opće amnestije tri godine kasnije.
Vojni i ekonomski problemi u Sovjetskom Savezu i Sjedinjenim Državama
Tokom godina Hladnoga rata, Moskva je izgradila vojsku koja je crpila gotovo 25% sovjetskog BDP-a i to nauštrb konzumerističkih dobara i investicija u civilnim sektorima. Sovjetsko trošenje na utrku u naoružanju i ostale hladnoratovske obveze je i uzrokovalo i pogoršalo duboko ukorijenjene strukturalne probleme u sovjetskom sustavu, koji su doveli do najmanje jednog desetljeća ekonomske stagnacije tokom kasnih Brežnjevljevih godina. Sovjetska ulaganja u obrambeni sektor nisu bila uvjetovana vojnom nužnošću, već interesima masivne državne i partijske birokracije, koja je ovisila o tom sektoru zbog vlastitih ciljeva i privilegija. Oružane snage Sovjetskog Saveza su postale vodeće u svijetu u po broju i tipovima oružja koje su posjedovale, broju trupa i po čistoj veličini svoje vojno-industrijske infrastrukture. Ipak, te su kvantitativne prednosti često bile samo krinka koja je skrivala ona područja u kojima su vojske Istočnog bloka osjetno zaostajale za Zapadom.
Do početka 80-ih godina, Sovjetski Savez je izgradio vojsku i arsenal koji je nadmašivao onaj Sjedinjenih Država. Ubrzo nakon sovjetske invazije Afganistana, predsjednik Carter je započeo na masivno jačanje američke vojske. Taj se proces dodatno pojačao tokom Reaganove administracije, kada je su vojni troškovi sa 5.3% BDP-a iz 1981. godine skočili na 6.5% tokom 1986. godine, što je bilo najveće mirnodopsko jačanje vojske u američkoj historiji.
Tenzije su ponovno narasle početkom 80-ih, kada je Reagan obnovio od strane Cartera otkazani B-1 Lancer program, proizveo LGM-118 Peacekeeper rakete, postavio američke projektile u Europi i najavio eksperimentalnu strateško obrambenu inicijativu, koju su mediji nazvali "Star Wars", obrambeni program koji je za cilj imao uništavanje projektila usred leta.
Potaknut pozadinskim poratsom tenzija na relaciji Sjedinjene Države-Sovjetski Savez, ali i postavljanjem sovjetskih RSD-10 balističkih projektila usmjerenih prema Zapadnoj Europi, NATO je na Carterov poticaj odlučio rasporediti MGM-31 Pershing rakete po Europi, ponajviše Zapadnoj Njemačkoj. Taj čin bi značio da je NATO imao rakete koje su u manje od 10 minuta mogle pogoditi Moskvu.
Dana 1. rujna 1983. godine, Sovjetski Savez je srušio Korean Air Lines let 007, Boeing 747 s 269 ljudi, među kojima je bio i kongresnik Larry McDonald, nakon što je ovaj ušao u sovjetski zračni prostor nedaleko od zapadne obale Sahalina, u blizini otoka Monerona; Reagan je ovaj čin opisao kao "masakr", a uzrokovao je novo pogoršavanje odnosa i još jednu veliku hladnoratovsku krizu. Incident je za posljedicu imao i porast antisovjetskog sentimenta, što je Reaganu omogućilo sticanje velike podrške za jačanje vojske, što je politika koja je ostala na snazi sve do kasnijih sporazuma između Reagana i Gorbačova. U studenom 1983. godine, NATO je organizirao vojnu vježbu Able Archer 83, realnu situaciju koordiniranog nuklearnog napada, koja je bila gotovo jednako opasna kao i Kubanska raketna kriza, a sovjetsko se vodstvo bojalo kako bi nuklearni napad mogao biti neizbježan.
S druge strane, Reagan je imao problem pridobiti podršku javnosti za strane intervencije, s obzirom na skepsu koja je vladala još od Vijetnama. Kako bi ipak djelovali, Reagan i njegova administracija su naglašeno koristili brze i jeftine operacije kako bi intervenirale u stranim zemljama. Tokom 80-ih godina, Reaganova administracija je intervenirala u Libanonskom građanskom ratu, izvršila invaziju Grenade (u kojoj je svrgnula od strane Kube podržavanog Hudsona Austina, koji je formirao vojnu vlast nakon ubojstva premijera Mauricea Bishopa), bombardirala Libiju (pri čemu je došlo do ozbiljnih problema s Gaddafijem) i pružila podršku centralnoameričkim kontrašima, antikomunističkim revolucionarima koji su htjeli svrhnuti prosovjetsku sandinističku vlast u Nikaragvi. I dok je javnost podržala intervencije na Grenadi i u Libiji, pružanje podrške kontrašima bilo je izrazito kontroverzno.
Sovjeti su, istovremeno, trpjeli velike troškove zbog vlastitih intervencija. Iako je Brežnjev bio uvjeren da će intervencija u Afganistanu biti kratka, muslimanski gerilci, koji su uživali veliku stranu podršku, pružali su žestoki otpor invaziji. Moskva je u Afganistan poslala gotovo 100,000 trupa kako bi podržale satelitski režim u Kabulu, što je dovelo do toga da je sukob u medijima prozvan "sovjetskim Vijetnamom".
Gorbačovljeve reforme
Nakon što je 1984., nakon samo dvije godine na vlasti, preminuo Jurij Andropov, a 1985. godine i Konstantin Černjenko, koji je vlast obnašao nešto više od godine dana, na čelo Sovjetskog Saveza došao ja, za njihove kriterije, prilično mladi Mihail Gorbačov, koji je u vrijeme preuzimanja čelne pozicije imao nešto više od 50 godina. Gorbačova je po dolasku na vlast dočekala stagnirajuća ekonomija i drastičan pad prihoda u stranim valutama, što je bila direktna posljedica kraha cijene nafte u svijetu. Shvativši težinu situacije koja je započela još za vrijeme Brežnjeva, Gorbačov je odlučio istražiti ju kako bi mogao provesti mjere koje bi oživjele propadajuće gospodarstvo Sovjetskog Saveza.
Inicijalne mjere, poput one o suzbijanju alkoholizma, pokazale su se prilično neefikasnima, dapače, gotovo devastirajućima, što je dovelo do zaključka da su potrebne dublje, strukturalne promjene kako bi se oživjelo sovjetsko gospodarstvo. U lipnju 1987. godine, Mihail Gorbačov je najavio perestrojku (sh. restrukturiranje), paket ekonomskih reformi koji je za cilj imao provođenje temeljitih promjena u sovjetskom gospodarstvu. Perestrojka je dovela do olakšica u sustavu proizvodnih kvota, omogućila je privatno vlasništvo nad gospodarskim subjektima te otvorila put stranim investicijama. Krajnji rezultat ovih mjera trebalo je biti preusmjeravanje državnih resursa s velikih hladnoratovskih vojnih troškova na produktivnija područja u civilnom sektoru.
Zatopljenje odnosa
Kao odgovor na političke i vojne koncesije što ih je Kremlj uradio nakon dolaska Gorbačova na vlast, Reagan je pristao ponovo pokrenuti razgovore o ekonomskim pitanjima, kao i o usporavanju utrke u naoružanju. Prvi sastanak dvojice čelnika održan je 1985. godine u Ženevi, u Švicarskoj. U jednoj fazi sastanka, njih su se dvojica, u pratnji prevoditelja, neformalno dogovorili kako će smanjiti svoje nuklearne arsenale za čak 50%. Drugi sastanak dogodio se u listopadu 1986. godine u Reykjavíku, na Islandu. Razgovori su tekli iznimno dobro sve dok se kao tema nije otvorila Reaganova strateška obrambena inicijativa, čije je ukidanje Gorbačov zahtijevao; Reagan je odbio. Sastanak je propao, međutim nova runda razgovora tokom 1987. dovela je do velikog napretka u vidu potpisivanja INF sporazuma. INF je propisivao uklanjanje svih zemljanih nuklearnih balističkih i krstarećih projektila s dometom između 500 i 5,500 kilometara, kao i njihove infrastrukture.
Tokom 1989., sovjetske trupe povukle su se iz Afganistana, a Gorbačov je ubrzo pristao i na reunifikaciju Njemačke, shvativši kako bi išta drugo dovelo do scenarija sličnog onom na trgu Tiananmen u Kini, gdje su studentski prosvjedi pretvoreni u masakr od strane države. Iako je reunifikacija Njemačke još i ranije postajala sve aktualnija tema, pritisak se u jeku poboljšanih odnosa dodatno povećao nakon Reaganovog govore u Berlinu tokom 1987. godine, gdje je pozvao Gorbačova da "sruši [ovaj] zid". Rušenje Berlinskog zida, koje je označilo simboličnu reunifikaciju, dogodilo se tokom 1989. godine, a nakon istoga je Gorbačovljeva ideja o "zajedničkom europskom domu" postala sve aktualnijom.
Dana 3. prosinca 1989., Gorbačov i Bush su na malteškom sastanku službeno objavili kako je Hladni rat završen, mada je njegov faktički kraj uslijedio par godina kasnije. Dvije sile su tokom naredne godine bili saveznice u Zaljevskom ratu.
Jesen naroda
Osim zemlje Varšavskog pakta, Jesen naroda zahvatila je i SFR Jugoslaviju te Albaniju. Raspad Jugoslavije pokazao se kao izrazito problematičan proces tokom kojeg je došlo do nekoliko žestokih oružanih sukoba, dok je u Albaniji tranzicija iz komunizma prema demokraciji izvršena uz poneke probleme; nakon smrti Envera Hohxe 1985. godine, njegov nasljednik Ramiz Alia postepeno je uvodio reforme te je u ožujku 1991. godine organizirao demokratske izbore, na kojima su komunisti pobijedili, samo da bi u ožujku 1992. godine bili smijenjeni na sljedećim izborima, kada je i kompletirana tranzicija prema demokraciji.
"Baltički put"
Kao što je bilo i za očekivati, Gorbačovljeve reforme imale su velik odjek na liberalizaciju komunističkih sustava i njihovo eventualno rušenje u zemljama Varšavskog pakta, međutim glasnost je snažno utjecala i na sovjetsku unutarnju politiku, oslabivši veze koje su držale sovjetske republike zajedno. Sloboda medija koja je došla s glasnosti omogućila je otvaranje "nacionalnih pitanja" diljem Sovjetskog Saveza, a ista su dovela, i tu u jeku kada je raspad Sovjetskog Saveza bio praktički izvjestan, toga da se Moskva morala odreći monopola na centraliziranu vlast kojega je držala više od sedamdeset godina.
"Nacionalna pitanja" najprije su se odrazila u baltičkim zemljama, koje su kroz tzv. "Raspjevanu revoliciju" isticale svoje zahtjeve. Termin je tokom 1988. godine skovao estonski umjetnik i aktivist Heinz Valk, koji ga je iskoristio kako bi opisao masovna, raspjevana okupljanja koja su se još od 1987. godine događala u Tallinnu. Fenomen se menifesitrao i u Latviji i Litvi, a na repertoaru bi mahom bile protesne i domoljubne pjesme. Radilo se, zapravo, o formi nenasilnog protesta, a koji će kulminirati 1989. godine sastavljanjem tzv. "Baltičkog puta" 23. kolovoza te godine. "Baltički put" bio je zapravo 675.5 kilometara dug ljudski lanac koji se protezao kroz sve tri baltičke zemlje, a bio je prvi direktni i jasni, ali i dalje nenasilni, oblik protesta za nezavisnost tih zemalja. Iako je službena Moskva reagirala snažnom retorikom, nikakvi konkretni potezi nisu poduzeti, iako se liberalnost "Sinatrine doktrine" nije direktno primjenjivala na same sovjetske republike (Moskva je i dalje željela zadržati cjelovitost Sovjetskog Saveza); iskoristivši ovaj prosvjed, nevoljkost Moskve da reagira i revolucionarni val koji je zahvatio cijelu Europu, baltičke zemlje će u samo nekoliko mjeseci nakon "Baltičkog puta" započeti s realizacijom svoje nezavisnosti, što će biti i formalni početak raspada Sovjetskog Saveza.