cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prosvjetiteljstvo
Socijalna i kulturalna interpretacija
U opreci s intelektualnim historiografskim pristupom prosvjetiteljstvu, koji proučava različite struje ili diskurse intelektualne misli unutar evropskog konteksta u 17. i 18. vijeku, kulturalni (socijalni) pristup proučava promjene koje su se zbile u evropskoj kulturi i društvu. Prema tom pristupu, prosvjetiteljstvo je manje koherentan skup ideja, a više proces promjene u društvu i u kulturi - i "sadržaj" i proces kojim se taj sadržaj prenosio su važni u jednakoj mjeri. Roger Chartier to objašnjava na slijedeći način:
"Ovo kretanje [s intelektualnog na kulturni/socijalni pristup] implicira bacanje sumnja na dvije ideje: prvo, da se prakse mogu deducirati iz diskursâ koji ih autorizira ili opravdava; drugo, da je moguće latentno značenje socijalnih mehanizama prevesti u termine eksplicitne ideologije."
Jedan od primarnih elemenata kulturalne interpretacije prosvjetiteljstva ja uspon javne sfere u Evropi. Jürgen Habermas je utjecao na promišljanje o javnoj sferi više od bilo koga drugoga, iako se njegov model sve više dovodi u pitanje. Ključni problem na kojeg je Habermas pokušao odgovoriti tiče se uvjeta za "racionalnu, kritičku i iskreno otvorenu diskusiju o javnim stvarima". Ili, još jednostavnije, društvene uvjete potrebne da bi se ideje prosvjetiteljstva širile i raspravljale. Njegov odgovor bilo je formiranje tokom kasnog 17. vijeka i 18. vijeka "buržoaske javne sfere", a "kraljevstvo komunikacije obiljženo novim poprištima debate, otvoreniji i pristupačniji oblici urbanog javnog prostora i socijalizacije i eksplozija štampanog sadržaja". Habermas naglašava tri ključna elementa javne sfere:
thumb|200px|Njemački istraživač [[Alexander von Humboldt izražavao je gađenje prema robovlasništvu i često kritizirao kolonijalnu politiku. Uvijek je djelovao u duboko humanističkom uvjerenju, rođenom iz ideja prosvjetiteljstva. ]] James Van Horn Melton daje dobar pregled vrijednosti buržoaske javne sfere: njegovi članovi su slavili razum kao vrhunac, sve je bilo podložno kritici (javna sfera je kritička) i njeni su se sudionici protivili bilo kojoj vrsti tajnosti. To olakšava objasniti što je Habermas mislio pod domenom "zajedničke brige". Habermas koristi ovaj termin za opis onih područja političkog/društvenog znanja i rasprave koja je prije bila ekskluzivni teritorij države i religijskog autoriteta, a sada se otvara kritičkom ispitivanju od strane javne sfere.
Habermas smatra da su dva dugoročna historijska trenda zaslužna za razvoj javne sfere: pojava moderne nacionalne države i pojava kapitalizma. Moderna nacionalna država i njeno konsolidiranje javne moći stvorio je kao protutežu jedan privatni krug društva neovisan o državi, omogučivši tako nastanak javne sfere. Kapitalizam je pak povećao autonomiju i samosvijest društva i povećanu potrebu za razmjenom informacija. Kako se nastajuća javna sfera širila, uključivala je razne institucije. Najcitiranije su kavane, debatni saloni i literarna javna sfera, svi figurativno smješteni u Res publica letteraria.
Dorinda Outram dalje opisuje jačanje javne sfere. Kontekst njenog jačanja bile su ekonomske i društvene promjene vezane za industrijsku revoluciju: "ekonomska ekspanzija, povećana urbanizacija, povećanje broja stanovnika, i poboljšanje komunikacija u usporedbi sa stagnacijom u prethodnom vijeku"." Povećana efikasnost tehnika proizvodnje smanjilo je cijenu proizvoda široke potrošnje istovremeno s povećanjem raznolikosti dostupnih proizvoda potrošačima (uključujući i literaturu, nužnu za razvoj javne sfere). Istovremeno je interakcija s kolonijama (većina evropskih država u 18. vijeku imala je kolonijalna carstva) izložila evropsko društvo ekstremno heterogenim kulturama. Outram piše da da je krajnji rezultat bio rušenje "barijera između kulturalnih sistema, religioznih podjela, rodnih razlika i geografskih područja".
Colline, Pescara
Colline je naselje u Italiji u provinciji Pescara, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 34 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 169 m.
Prosvjetiteljstvo
Ekskluzivnost javne sfere
Riječ "javno" implicira najviši nivo inkluzivnosti - javna sfera bi po definiciji trebala biti otvorena svima. Međutim, analiza mnogih "javnih" institucija prosvjetiteljstva pokazati će da je javna sfera bila javna samo do određene mjere. Kao što to ističe Roger Chartier, mislioci prosvjetiteljstva su vrlo često suprotstavljali svoju koncepciju "javnog" s koncepcijom običnih ljudi: Chartier citira Condorceta, koji suprotstavlja "mišljenje" s populace; Marmontel suprotstavlja "mišljenje učenih ljudi" nasuprot "mišljenja mnoštva", a d'Alembert, suproststavlja "istinski prosvijećenu javnost" nasuprot "slijepog i bučnog mnoštva". Aristokracija je u Francuskoj odigrala ključnu ulogu u javnoj sferi otkad se prebacila iz Versaillesa u sam Pariz 1720. Njihovo trošenje novca stimuliralo je trgovinu skupim i raskošnim proizvodima i umjetničkim djelima, posebno likovnim djelima visoke umjetnosti.
Kao što ističe Mona Ozouf, javno mišljenje se definiralo u opoziciji s širokom populacijom. Iako je prirodu javnog mnijenja u prosvjetiteljstvu teško definirati kao što je ona danas, jasno je da su nositelji javne sfere tog doba ekskluzivni više nego inkluzivni. Ovo opažanje postaje još više izraženo kod opisa institucija javne sfere, većina kojih isključuje žene i nižu klasu.
Socijalne i kulturalne implikacije u muzici
Pošto je davalo poseban naglasak na razum a ne na praznovjerje, prosvjetiteljstvo je gajilo umjetnost. Naglasak na učenju, umjetnosti i muzici počeo je se sve više širiti, posebno u sve brojnijoj srednjoj klasi. Područja učenja Areas of study such as literature, philosophy, science, and the fine arts increasingly explored subject matter that the general public in addition to the previously more segregated professionals and patrons could relate to.
thumb|left|200px|[[Georg Friedrich Händel]] Kako su muzičari sve više postajali ovisni o općoj publici, javni su koncerti postajali sve popularniji i donosili su dodatne prihode izvođačima i kompozitorima. Koncerti su im olakšavali doprijeti do šire publike. Händel je, na primjer, to sažeo u svojoj javnoj muzičkoj aktivnosti u Londonu. Tamo se značajno proslavio sa svojim operama i oratorijima. Haydnova i Mozartova muzika, sa svojim bečkim klasičnim stilom, obično se smatrala kao najviše u skladu s idealima prosvjetiteljstva.
Jedno važno djelo koje je nastalo kao posljedica vrijednosti prosvjetiteljstva bilo je "Opća historija muzike: od najranijeg doba do današnjice" (A General History of Music: From the Earliest Ages to the Present Period) Charlesa Burneya originalno objavljeno 1776. Ovo je djelo historijski pregled muzike i pokušaj sistematske racionalizacije elemenata muzike kroz vrijeme.
S povećanjem bogatstva srednje klase, povećavao se i broj muzičara amatera. Jedna od tih manifestacija je obuhvaćala i žene, koje su se uklučile u svijet glazbe na javnoj razini. Žene su i prije bile angažirane u ulozi profesionalnih pjevačica, ali sad su povećale svoju prisutnost na amaterskoj izvođačkoj sceni, pogotovo u izvođenju na klaviaturama.
Želja za istraživanjem, bilježenjem i sistematizacijom znanja imalo je značajan efekt na objavljivanje muzičkih djela. Rousseauov Dictionnaire de musique (objavljen 1767. u Ženevi i 1768. u Parizu) bio je vodeće djelo iz tog područja u kasnom 18. vijeku. Ovaj široko dostupan rječnik dao je kratke definicije riječi kao genije ili ukus, i jasno je na njega utjecao pokret prosvjetiteljstva. Osim toga, muzički izdavači počeli su pružati usluge i muzičarima amaterima, tako što su izdavali muziku koju su amateri mogli razumjeti i svirati. Većina objavljenih radova bila je za klavijature, pjevanje i klavijature ili komorni orkestar.
Nakon što su se od sredine 18. vijeka na dalje ovi početni žanrovi popularizirali, amaterske skupine počinju pjevati u zborovima, što dovodi do novog trenda na kojima su izdavači mogli zaraditi. Povećano proučavanje lijepe umjetnosti, kao i olakšani pristup amaterima muzičkom izdavaštvu, dovelo je do povećanog broja ljudi koji su se počeli zanimati za muziku i raspravljati o njoj. Počeli su se objavljivati muzički časopisi, recenzije i djela muzičke kritike prilagođene i amaterima i poznavaocima.
Odvajanje crkve od države
Prema Jonathanu Israelu, ovaj je period doživio oblikovanje "radikalnog prosvjetiteljstva", koji je promovirao koncept odvajanja crkve od države. Ovaj je koncept često pripisivan radovima engleskog filozofa Johna Lockea (1632–1704). Prema svom principu društvenog ugovora, Locke objašnjava da vlada nema autoriteta u području individualne savjesti i to je nešto što razumna osoba ne smije prepustiti vladi ili drugome u kontrolu. Za Lockea, to generira prirodno pravo na temelju slobode savjesti, koje prema njegovom mišljenju mora ostati zaštićeno od autoriteta vlasti.
Ovi pogledi na religijsku toleranciju i važnost savjesti pojedinca, zajedno s društvenim ugovorom, postaju posebno utjecajni u Američkim kolonijama i kod pisanja Ustava SAD-a. U njemu Thomas Jefferson poziva na zid razdvajanja između crkve i države na federalnom nivou. On je prethodno podržavao uspješna nastojanja da odvoji Anglikansku crkvu od vlasti u Virginiji, i napisao je "Virginijski statut religijskih sloboda". Na Jeffersonove političke ideale uvelike je utjecao rad Johna Lockea, Francisa Bacona, i Isaaca Newtona koje je smatrao trojicom najznačajnijih ljudi koji su ikad postojali.
Širenje ideja
Mislioci prosvjetiteljstva (philosophes) ulagali su veliku energiju u širenje svojih ideja među obrazovanim muškarcima i ženama u kozmopolitnim urbanim sredinama. Koristili su se mnogim sastajalištima, nekima od njih prilično novima.
Res publica literaria
thumb|left|upright|200px|Francuski filozof [[Pierre Bayle]]
Pojam "Res publica literaria" osmislio je francuski filozof Pierre Bayle 1664., u svom časopisu Nouvelles de la République des Lettres. Oko kraja 18. vijeka, izdavač književnog časopisa Histoire de la République des Lettres en Franceopisao je pojam Res publica literaria kao:
Usred svih tih vlada koje odlučuju čovjekovu sudbinu; u naručju tolikih država, većina kojih su despotske ... postoji jedno carstvo koje vlada jedino nad razumom‏ ... kojeg mi slavimo pod imenom Republika, pošto ono čuva mjeru nezavisnosti, i pošto je sloboda gotovo njegova bit. To je carstvo talenta i znanja.
Ideal Res publicae literariae je zbroj većeg broja ideala prosvjetiteljstva: egalitarno carstvo vođeno znanjem, koje može djelovati preko granica suparničke moći države. Ono je bilo mjesto razmjene ideja koji je podržavalo "slobodno javno preispitivanje pitanja religije i zakonodavstva". Immanuel Kant je smatrao pisanu komunikaciju osnovnom za njegovu koncepciju javne sfere. Jednom kad svatko bude dio "čitajuće publike", društvo će se moći nazivati prosvijećenim. Osobe koje su sudjelovale u pokretu Res publica literaria, kao Diderot i Voltaire, danas su najčešće poznati kao važne ličnosti prosvjetiteljstva. Ličnosti koje su pisale Diderotovu Encyclopédie, nedvojbeno su činili mikrokozmos šire "republike".
Robert Darntonovo djelo The Literary Underground of the Old Regime bilo je prvo važnije historisko djelo koje je iznijelo kritiku tog idealnog modela. On tumači da su učeni ljudi (gens de lettres) sredine 18. vijeka bili fokusirani na elitu (les grands) francuskog društva. To je vidljivo kod definicije pojma "Goût" (ukus), kako ga je prenio Voltaire u Dictionnaire philosophique (definiciju je posudio od Darntona): "Ukus je kao filozofija. Ona pripada vrlo malom broju privilegiranih duša ... Nepoznata je u buržujskim familijama, u kojima su članovi neprestano obuzeti pažnjom za vlastito bogatstvo". U riječima Darntona, Voltaire "je našao ideju da bi prosvjetiteljstvo trebalo početi s elitom ("grands"). Historičari nalaze slične stavove i kod d'Alemberta i Louisa Sébastiena Merciera.
Grub Street
thumb|200px|Naslovnica časopisa [[The Gentleman's Magazine, januar 1731.]] Darnton objašnjava da je rezultat "fuzije gens de lettres i grands" bio nastanak opozicijske literarne sfere: Grub Street, domena "mnoštva stihotvoraca i nadripisaca". Ovi ljudi, privučeni slavom Res publice literarie, dolaze u London kako bi postali pisci, samo da bi otkrili da su njihovi snovi književne slave tek nešto više od iluzija. Tržište književnosti jednostavno nije moglo podnijeti velik broj pisaca, njih su u svakom slučaju gilde izdavača i prodavača knjiga loše plaćale. Pisci iz Grub Street, tzv. Grub Street Hacks, osjećali su krajnju gorčinu u prema relativnom uspjehu njihovih literarnih rođaka, učenih ljudi (men of letteres).
Ova gorčina i mržnja ispoljila se u literaturi proizvedenoj u Grub Streetu, obilježenoj kao libelle. Pisani uglavnom kao pamfleti, libelle su "klevetale dvor, crkvu, aristokraciju, akademije, salone, i sve uzvišeno i ugledno, uključujući i samu monarhiju". Darnton imenuje Le Gazetier cuirassé Charleasa Théveneau de Morandea kao prototip ovog žanra.
Literaturu iz Grub Streeta su najviše čitale pismene mase u vrijeme prosvjetiteljstva. Još važnije, Darnton objašnjava da su pisci Grub Streeta naslijedili "revolucionarni duh" kojeg su nekad pokazivali philosophes, te su otvorili put Francuskoj revoluciji time što su desakralizirali figure političkog, moralnog i religijskog autoriteta u Francuskoj.
Proizvodnja knjiga
thumb|240px|[[English Short Title Catalogue|ESTC podaci od 1477. do 1799. po dekadi, diferencirani po regiji.]] Jedna od ključnih karakteristika "društvenog" prosvjetiteljstva bila je povećana potražnja za pisanim materijalom svih vrsta. Tehnološki razvoj u industrijskoj revoluciji omogućio je proizvodnju robe široke potrošnje u većim količinama i po manjoj cijeni, što je potaknulo veću dostupnost knjiga, pamfleta, novina i časopisa - "medija za prijenos ideja i stavova". Razvoj trgovine je pak povećao potražnju za informacijama, zajedno s povećanjem populacije i pojačanom urbanizacijom. Potražnja za pisanim materijalom se, međutim, širila izvan domene same trgovine i izvan visoke i srednje klase, kao što je evidentno s Bibliothèque Bleue. Teško je odrediti stupanj pismenosti, ali Robert Darnton piše da se, bar u Francuskoj, stopa pismenosti udvostručila tokom 18. vijeka.
Tokom 18. vijeka čitanje je prošlo temeljite promjene. Posebno je Rolf Engelsing naglašavao postojanje prave revolucije čitanja. Do 1750., čitanje je bilo "intentenzivno", čitatelji su uglavnom posjedovali mali broj knjiga koje su više puta čitali, često i na glas pred manjom publikom. Nakon 1750., ljudi su počeli čitati "ekstenzivno", nalazili su što više knjiga, i sve više ih čitali sami. To je bilo potaknuto povećanom stopom pismenosti, posebno među ženama.
Pomičući se prema višim klasama, veliki je broj institucija nudio čitateljima pristup knjigama bez potrebe plaćanja. Započela je pojava biblioteka koje su iznajmljivale pisani materijal za nisku cijenu, a ponekad su trgovine knjigama nudile klijentima u najam cijele male biblioteke. Kavane su često nudile svojim mušterijama knjige, novine i ponekad čak i popularne novele. The Tatler i The Spectator, dva utjecajna časopisa u prodaji od 1709. do 1714., bili su tijesno vezani za kulturu kavana u Londonu, i bili su čitani i proizvedeni u različitim ustanovima u gradu. To je doista bio primjer trostruke ili čak četverostruke funkcije kavana onog doba: pisani materijal se često nabavljao, čitao, diskutirao ili čak štampao sve u istim prostorijama.
thumb|200px|[[Denis Diderot je najpoznatiji kao urednik Encyclopédie.]] Kao što Darnton opisuje u svom djelu The Literary Underground of the Old Regime, izuzetno je teško odrediti što su u stvari ljudi u doba prosvjetiteljstva čitali. Proučavajući, na primjer, kataloge privatnih biblioteka onog doba ne samo da bi se dobila iskrivljena slika u korist onoga što su čitali dovoljno bogati društveni slojevi koji su si mogli priuštiti biblioteku, već se zanemaruju cenzurirana djela. Zbog toga Darnton objašnjava da bi proučavanje izdavaštva trebalo biti puno plodnije u spoznavanju čitalačkih navika.
Diljem kontinentalne Evrope, posebno u Francuskoj, trgovci knjiga i izdavači morali su pregovarati o strogoći zakona o cenzuri. Encyclopédie je, na primjer, tijesno izbjegla cenzuru. Spasio ju je Malesherbes, čelni čovjek francuske cenzure. Mnoge izdavačke kuće su oportuno premjestile svoja sjedišta izvan Francuske u pokušaju da izbjegnu prerevne francuske cenzore. Oni su švercali svoju robu, piratske kopije i cenzurirana djela, preko granice, gdje su ih prodavali u ilegalnim trgovinama knjigama ili kod sitnih uličnih kriminalaca.
Darnton iznosi detaljnu evidenciju aktivnosti ilegalnih prodavača knjiga (jedan od njih je de Mauvelain) u gradu Troyesu. U to vrijeme je broj stanovnika grada bio oko 22 000. Imao je jednu masonsku ložu i jednu "važnu" biblioteku, iako je stopa pismenosti bila manja od 50%. Mauvelainova evidencija daje nam dobar prikaz što su pismeni Francuzi tog doba uistinu čitali, pošto je tajna priroda njegovog posla omogućavala manje restriktivan izbor. Najpopularnija kategorija knjiga bila je ona politička (naručeno 319 kopija).
Evidencija je uključivala i pet kopija D'Holbachovog "Društvenog sistema" (Système social), ali i oko 300 tužbi i pamfleta. Čitatelji su puno više bili zainteresirani za kriminalce i političku korupciju nego za samu političku teoriju. Druga najpopularnija kategorija, "opći radovi" (ove knjige "nisu imale dominantni motiv, već su sadržavale nešto što vrijeđa gotovo svakoga na vlasti"), također odaje visoku potražnju za općenito subverzivnom literaturom niske razine. Ovi radovi, kao i velika većina radova proizvedenih od Darntonovih "grub street hacks", nikad nisu postali dijelom literarnog kanona i su danas uglavnom zaboravljeni.
Prosvjetiteljstvo nije bilo ekskluzivna domena ilegalne literature, što je vidljivo po zdravoj i većim dijelom legalnoj izdavačkoj djelatnosti koja je postojala u cijeloj Evropi. "Većim dijelom legalnoj" pošto su se čak i afirmirani izdavači i prodavači knjiga povremeno upuštali u protuzakonite aktivnosti. Encyclopédie koju je, na primjer, osuđivao ne samo kralj već i papa Klement XII., ipak je pronašla svoj put do štampe uz pomoć gore spomenutog Malesherbes i kreativne interpretacije francuskog zakona o cenzuri.
Mnogi radovi su pak prodavani bez ikakvih problema sa zakonom. Evidencije posuđivanja iz biblioteka u Londonu, Njemačkoj i Sjevernoj Americi pokazali su da su više od 70% posuđenih knjiga bili romani, a manje od 16% knjiga bilo je religizone tematike, što je reflektiralo generalni trend pada religioznosti.
Prirodoslovlje
thumb|upright|200px|[[Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon|Georges Buffon se najviše pamti kao autor djela Histoire naturelle, enciklopedije u 44 sveska koja opisuje svo znanje prirodnog svijeta.]] Žanr kojiemu je značajno povećana važnost je naučna literatura. Posebno je prirodoslovlje postajalo sve više popularno među pripadnicima visoke klase. Neki od važnijih radova iz prirodoslovlja su Histoire naturelle des insectes Renéa-Antoinea Ferchaulta de Réaumur i La Myologie complète, ou description de tous les muscles du corps humain (1746) Jacques Gautier d'Agotya. Međutim, kako to tumači François-Alexandre Aubert de La Chesnaye u Boisovu Dictionnaire de la Noblesse (1770), prirodoslovlje je vrlo često bilo i političko pitanje. E. C. Spary piše da klasifikacija koju su naturalisti koristili "klizi između prirodnog svijeta i društvenog ... kako bi uspostavila ne samo stručnost prirodoslovaca nad prirodnim, već i prevlast prirodnog nad društvenim". Iz tih temelja, prirodoslovci mogu izgraditi svoje vlastite društvene ideale bazirane na svojim naučnim djelima.
Ciljana publika prirodoslovlja bilo je francusko otmjeno društvo, što dokazuje više specifičan diskurs žanra nego općenito visoke cijene djela o njemu. Prirodoslovci su svojim radovima služili želju visokog društva za erudicijom, mnogi su, naime, tekstovi imali eksplicitno edukativnu namjenu. Ali je ideja ukusa (le goût) bila pravi društveni indikator: za biti istinski sposoban kategorizirati prirodu, mora se imati pravi ukus, sposobnost diskrecije koju su dijelili svi pripadnici visokog društva. Na taj način prirodoslovlje je proširilo mnoge od naučnih dostignuća tog doba, ali je omogućilo novi izvor legitimiteta dominantnoj klasi.
Izvan francuskog ancien régime, prirodoslovlje je činilo važan dio medicine i industrije obuhvaćajući područja botanike, zoologije, meteorologije, hidrologije i mineralogije. Studenti na univerzitetima i akademijama prosvjetiteljstva učili su te predmete kako bi se obrazovali za širok spektar karijera od medicine do teologije. Kako je ukazao M. D. Eddy, prirodoslovlje je u tom kontekstu bilo prava težnja srednje klase i funkcionirala je kao plodno interdisciplinarno područje razmjene različitih naučnih ideja.
Naučni i književni časopisi
Mnogi naučni i književni časopisi (uglavnom recenzije knjiga) objavljeni u ovom periodu također predstavljaju dokaz intelektualnog duha prosvjetiteljstva. Jonathan Israel objašnjava da su stručni časopisi od 1680-ih nadalje, utjecali na evropsku intelektualnu kulturu u većoj mjeri od bilo koje druge "kulturalne inovacije".
Prvi se časopis pojavljuje 1665., to je pariški Journal des Sçavans, ali se revije nisu počele značajnije proizvoditi sve do 1682. Dominanti jezici u revijama bili su francuski i latinski jezik, no bilo je i stalne potražnje za materialom na njemačkom i holadskom jeziku. Potražnja za tekstovima na engleskom jeziku bila je vrlo mala u kontinentalnoj Evropi, kao što su posljedično u Engleskoj bili malo traženi časopisi na francuskom. Za širenje časopisa bila je važnija međunarodna trgovina od samog jezika, tako da su publikacije na npr. danskom, španskom ili portugalskom imali manji uspjeh, dok su se u pravilu koristili više rašireni jezici korišteni u trgovini. Iako su na njemačkom jeziku izlazile brojne kvalitetne publikacije, francuski je jezik polako zamjenjivao status latinskog kao lingua franca intelektualnih krugova. To je potaknulo razvoj industrije publikacija u Nizozemskoj, gdje se štampala velika većina tih revija na francuskom jeziku.
Israel dijeli intelektualnu važnost tih časopisa na četiri elementa. Prvi je njihova uloga u skretanju pažnje "kultivirane publike" daleko od "zvaničnih autoriteta" prema "onome što je novo, inovativno, i izazovno." Drugo, oni su mnogo učinili u promicanju "'prosvjetiteljskih' ideala tolerancije i intelektualne objektivnosti." Treće, časopisi su bili implicitna kritika postojećih ideja o univerzalnoj istini monopoliziranoj od strane monarhija, parlamenata, i religijskih autoriteta. Ovi su časopisi promicali novi izvor znanja kroz nauku i razum, koji je potkopavao stare izvore autoriteta. I najzad, oni su predstavili kršćansko prosvjetiteljstvo koje potvrđuje "legitimitet od Boga proizašlog autoriteta" — Biblije — prema kojemu mora postojati slaganje između biblijskih i prirodnih teorija.
Škole i univerziteti
Većina djela prosvjetiteljstva imalo je tendenciju naglašavati što intelektualci misle o tome kako bi obrazovanje trebalo biti, a ne kako je obrazovanje bilo u vrijeme 17. i 18. vijeka. Vodeći teoretičari obrazovanja, kao John Locke u Engleskoj i Jean Jacques Rousseau u Švajcarskoj naglašavali su važnost ranog oblikovanja mladih umova. U kasnom prosvjetiteljstvu povećala se potražnja za univerzalnijim pristupom obrazovanju, posebno nakon Američke i Francuske revolucije.
Djecu su u prosvjetiteljstvu učili da memoriziraju činjenice putem oralnih i grafičkih metoda utvrđenih tokom renesanse. Dominantna obrazovna psihologija od 1750-ih nadalje, pogotovo u zemljama Sjeverne Evrope bila je asocijacionizam, misao da um asocira i disocira ideje putem rutine ponavljanja. Osim što je uvodio prosvjetiteljske ideologije slobode, samoodređenja, i lične odgovornosti, nudio je i praktičnu teoriju uma koja je omogućavala učiteljima da transformiraju oblike kulture štampe i rukopisa u efikasne grafičke alate učenja za nižu i srednju klasu.
Međutim, univerziteti i škole u Francuskoj i većini Evrope općenito su bile bastioni tradicionalizma i nisu bile naklonjene prosvjetiteljstvu. Jedina veća iznimka u Francuskoj bio je medicinski univerzitet u Montpellieru.
Akademije
thumb|[[Louis XIV u posjeti Akademiji nauka 1671. "Široko je prihvaćeno da se 'moderna nauka' pojavila u Evropi 17. vijeka, i donijela novo razumijevanje prirodnog svijeta." —Peter Barrett ]]
Historija akademija u Francuskoj započinje s osnivanjem akademije nauka, 1635. godine u Parizu. Bila je čvrsto vezana za francusku državu i djelovala je kao vladin produžetak u nedostatku vladinih naučnika. Pomagala je u promicanju i organiziranju novih disciplina i obrazovala je nove naučnike. Sudjelovala je u jačanju društvenog statusa naučnika i smatrala ih je "najkorisnijima od svih građana". Akademija je pokazivala povećani interes za nauku zajedno s povećanom sekularizacijom, što je vidljivo iz malog broja članova svećenika (oko 13%).
Prisutnost francuskih akademija u javnoj sferi ne može se objasniti društvenim porijeklom njihovih članova; premda je većina članstva pripadala buržoaziji, ove ekskluzivne institucije bile su otvorene samo elitnim pariškim naučnicima. Oni su sami sebe percipirali kao "tumači nauke za stanovništvo". Doista su s tim na umu akademije krenule u pobijanje popularne pseudonaučne teorije mesmerizma.
Međutim najvažniji oblik sudjelovanja akademija u javnoj sferi bili su concours académiques ("akademski natječaji") koje su one sponzorirale diljem Francuske. Kao što Jeremy L. Caradonna objašnjava u članku objavljenom u Annales, "Prendre part au siècle des Lumières: Le concours académique et la culture intellectuelle au XVIIIe siècle", ovi akademski natječaji bili su možda najjavnija od svih institucija tokom prosvjetiteljstva.
L'Académie française je oživjela ovu praksu koja datira još iz srednjeg vijeka kad je raspisala javne natječaje sredinom 17. vijeka. Predmet natječaja je u početku uglavnom bi religijske ili monarhijske tematike i obuhvaćao je eseje, poeziju i slikarstvo. Otprilike oko 1725., međutim, teme natječaja su se radikalno proširile i postale raznolike, a uključivale su i "kraljevsku propagandu, filozofske bitke i kritičke diskusije o društvenim i političkim institucijama Starog režima." Nisu se izbjegavale kontroverzne teme: Caradonna citira kao primjer teorije Newtona i Descartesa, trgovine robljem, obrazovanje žena i pravdu u Francuskoj.
thumb|[[Antoine Lavoisier izvodi eksperiment sagorijevanja uzrokovanog pajačanjem sunčeve svijetlosti.]] Još važnije, natječaji su bli otvoreni svima, a prisilna anonimnost svakog doprinosa garantirala je da spol ili društveni status ne mogu utjecati na suđenje. Mada je "velika većina" sudionika doista pripadala dobrostojećim društvenim slojevima ("slobodnim umjetnicima, svećenstvu, pripadnicima sudstva i medicinskih profesijama"), bilo je pojedinačnih slučajeva objavljivanja radova od strane nižih klasa, ponekad i pobjeda.
U natjecanjima je sudjelovao i pobijeđivao značajan broj žena. Od ukupno 2300 nagradnih natječaja održanih u Francuskoj, žene su pobijedile u njih 49. To je možda mali broj prema modernim standardima, ali vrlo značajan u doba kad velika većina žena nije imala akademsko obrazovanje. Većina žena pobjednica bila je u kategoriji poezije, pošto se to područje stimuliralo kod obrazovanja žena.
Londonska Royal Society je također odigrala značajnu ulogu u širenju ideja prosvjetiteljstva u javnoj sferi Engleske. Ovo društvo osnovala je grupa nezavisnih naučnika, a engleski kralj im je dodijelio povelju 1662. Royal Society je igrala važnu ulogu u širenju eksperimentalne filozofije Roberta Boylea Evropom i djelovala je kao centar za distribuciju intelektualne korespondencije kao i za razmjenu informacija. Kao što Steven Shapin i Simon Schaffer tumače, Robert Boyle je bio "osnivač svijeta eksperimentiranja unutar kojeg naučnici sada žive i djeluju". Boyleovo sistematizirano znanje utemeljeno je na eksperimentiranju, pri kojem su prisutni svjedoci rezultata eksperimenta što omogućava odgovarajući empirijski legitimitet. Ovdje Royal Society igra važnu ulogu: eksperimentiranje pred svjedocima je morao biti "kolektivni čin", a prostorije vijeća Royal Society bile su idealno mjesto za donekle javna prikazivanja.
Međutim, nije se bilo koji svjedok smatrao pouzdanim: "oksfordski profesori su se smatrali pouzdanijim svjedocima od seljaka iz Oxfordshirea." Dva su se faktora uzimala u obzir: prethodno znanje svjedoka iz tog područja i svjedokov "moralni integritet". Drugim riječima, samo se civilno društvo uzimalo u obzir kao publika za eksperimente.
Kavane
thumb|U [[Café Procope|Caféu Procope: u pozadini, s lijeva na desno: Condorcet, La Harpe, Voltaire (s podignutom rukom) i Diderot.]]
Kavane su bile poesbno važne u širenju znanja u doba prosvjetiteljstva, jer su stvarale jedinstveni ambijent u kojem su se vrlo različiti ljudi mogli sastajati i razmjenjivati ideje. Kultura kavana je nailazila na kritiku plemstva, koje se bojalo i gnušalo ambijenta u kojem se stalež i titula s pratećim privilegijama zanemaruje. Ovakav ambijent posebno je plašio kraljeve čija vlast dobrim dijelom proizlazi iz razlika među društvenim klasama. Ako se klase udruže pod utjecajem prosvjetiteljskog načina razmišljanja, mogle bi prepoznati sveobuhvaćajuće ugnjetavanje i zlouporabu od strane vlastitih kraljeva i, zahvaljujući svojoj brojnosti, mogli bi pokrenuti uspješne pobune. Kraljevi su također odbijali ideju da njihovi podanici nastupaju kao jedan kako bi raspravljali politička pitanja, pogotovo pitanja vanjske politike. Monarsi su, naime, smatrali da su politička pitanja isključivo njihova stvar, kao posljedica njihovog navodnog Božjeg prava na vlast.
Prva engleska kavana otvorena je u Oxfordu 1650. godine. Historičar Brian Cowan objašnjava da su se oksfordske kavane razvile u "penny univerzitete", nudeći mjesto stjecanja znanja koje je bilo manje formalno od strukturiranih institucija. Ovi penny univerziteti zauzimali su značajnu poziciju u oksfordskom akademskom životu, pošto su ih posjećivali virtuozi. Prema Cowanu, "kavane su bile mjesta sastajališta slično mislećih učenjaka, gdje su mogli čitati i učiti od međusobnih debata". One, međutim, nisu bile univerzitetske institucije i tamošnji diskurs je uvelike bio na drugačijoj razini od univerzitetskog učenja."
Ova jedinstvena kultura poslužila je kao katalizator za žurnalizam kada su Joseph Addison i Richard Steele prepoznali potencijal koju je ona kao čitalačka publika imala. Steele i Addison su zajedno objavili The Spectator, dnevno izdanje koje je imalo cilj, preko fikcijskog karaktera Mr. Spectatora, da zabavi i da izazove diskusiju o ozbiljnim filozofskim pitanjima. Steele je samostalno objavio The Tatler, britanski časopis o književnosti i društvu, koji je obuhvaćao u prvom licu novosti i tračeve iz popularnih kavana.
Francesco Procopio dei Coltelli – François Procope – osnovao je prvu kavanu u Parizu, Café Procope, 1686. godine, a do 1720-ih bilo je oko 400 kavana u gradu. Posebno je Café Procope postao centar prosvjetiteljstva, u kojemu su bile dobrodošle ličnosti kao Voltaire i Rousseau. Café Procope je mjesto gdje su Diderot i Jean D'Alembert odlučili stvoriti Encyclopédie. Posebno je Robert Darnton do u detalje proučavao razgovore u pariškim kavanama. On opisuje kako su kavane bile jedni od mnogih "nervnih centara" za publiku glasina, javna šuškanja ili govorkanja. Ova publika glasina je navodno bila puno bolji izvor informacija od novina onog doba.
Povrh toga, kavane su predstavljale historijsku prekretnicu tijekom koje su ljudi otkrili da mogu imati ugodni društveni život unutar svojih zajednica. Kavane su po prvi put postajale domovi izvan domova za mnoge koji su tražili sudjelovanje u raspravi sa svojim susjedima i diskutirali o intrigantnim i misaonim temama, posebno onim iz područja filozofije i politike. One su bile ključne za prosvjetiteljstvo, pošto su bile centri slobodoumlja i samootkrivenja.
Debatna društva
Debatna društva koja su se pojavila oko 1780. u Londonu predstavljaju gotovo savršen primjer javne sfere iz doba prosvjetiteljstva. Donna T. Andrew tvrdi da oni proizlaze iz četiri različite realnosti:
thumb|300px|Primjer francuskog salona U svakom slučaju popularna debatna društva u kasnim su 1770-ima počela ulaziti u "gospodske" ili respektabilne prostorije‏, što je bila promjena koja je pomogla uspostaviti novi standard društvenosti: "red, decentnost, liberalnost", po riječima Religijskog društva Staroportugalske ulice. Respektabilnost je također bila poticana visokim cijenama prijema (u rasponu od 6 denara do 3 šilinga‏), što je doprinijelo uzdržavanju novih ustanova. Negativnost ovog razvoja događaja je ono što Andrew naziva "eksplozija interesa o teoriji i praksi javnog govorništva". Debatna društva su bila trgovačka poduzeća koja su odgovorila na tu potražnju, ponekad i vrlo uspješno. Neka društva su, doista, znala ugostiti od 800 do 1200 gledatelja u jednoj večeri.
Ova su društva raspravljala o vrlo širokom rasponu tema. Jedno opširno područje bile su žene: društva su raspravljala o "muškim i ženskim kvalitetama", udvaranju, braku i ulozi žena u javnoj sferi. Raspravljalo se također o političkim pitanjima, od tekućih događaja do "prirode i ograničenja političkog autoriteta", do prirode prava glasa. Rasprave o religiji zaokružile su tematiku. Važno je naglasiti da se kritičnost tema u tim debatama nije nužno reflektirala u opoziciji vlasti. Drugim riječima, rezultati ovih debata vrlo su često potvrđivali status quo.
Iz historijske perspektive, jedna od najvažnijih značajki debatnih društava bila je otvorenost javnosti. Žene su prisustvovale i čak sudjelovale u gotovo svakom debatnom društvu, koji su također bili otvoreni svim društvenim slojevima pod uvjetom da su u stanju platiti ulaznicu. Gledatelji su mogli sudjelovati u vrlo egalitarističkom obliku društvenosti što je pomoglo širenju "prosvjetiteljskih ideja".
Masonske lože
thumb|300px|Ceremonija masonske inicijacije
Historičari su dugo raspravljali do koje je mjere tajna mreža masonstva igrala ulogu u prosvjetiteljstvu. Oni se slažu da su poznati lideri prosvjetiteljstva, kao na primjer, Diderot, Montesquieu, Voltaire, Pope, Horace Walpole, Sir Robert Walpole, Mozart, Goethe, Fridrik II. Veliki, Benjamin Franklin, i George Washington. pripadali masonima. Prema dugoročnoj historijskoj perspektivi, historičar Norman Davies objašnjava da je masonstvo bilo moćna sila u korist liberalizma u Evropi, od 1700-ih do 20. vijeka. U doba prosvjetiteljstva se brzo širilo, te je doprlo do svih zemalja Evrope. Masonstvo je posebno bilo privlačno moćnim aristokratima i političarima, kao i intelektualcima, umjetnicima i političkim aktivistima.
Američka historičarka Margaret Jacob objašnjava da je masonstvo u doba prosvjetiteljstva obuhvaćalo internacionalnu mrežu istomislećih ljudi, koji su se često nalazili u tajnosti u svojim ložama i slijedili ritualne programe. Promicali su ideale prosvjetiteljstva i olakšavali širenje istih duž cijele Britanije i Francuske prema drugim zemljama. Masonstvo, kao sustavni kredo s vlastitim mitovima, vrijednostima i sistemom rituala, rođeno je u Škotskoj oko 1600., te se najprije počelo širiti Engleskom i, potom, tokom 18. vijeka duž cijelog kontinenta. Masoni su poticali nova pravila ponašanja, uključujući i javno razumijevanje ideala slobode i jednakosti naslijeđenih iz solidarnosti među gildama: "sloboda, bratstvo i jednakost" Škotski vojnici i škotski jakobiti proširili su ideal bratstva u Evropu, koji nije reflektirao lokalni sistem škotskih običaja, već institucije i ideale rođene u Engleskoj revoluciji protiv kraljevog apsolutizma. Masonstvo je posebno bilo zastupljeno u Francuskoj. Godine 1789. bilo je više od 100 000 francuskih masona, što je masoneriju činilo najpopularnijom od svih udruženja prosvjetiteljstva. Masoni su pokazivali svoju sklonost tajnovitosti i stvorili su niz novih obreda i činova. Slična društva, koja su djelomično oponašala masonstvo, osnovana su u Francuskoj, Njemačkoj, Švedskoj i Rusiji. Jedan od primjera bili su "Illuminati" osnovani u Bavarskoj 1776. Oni su preuzeli mnoge karakteristike od masona, ali nikad nisu bili dijelom njihove mreže. Illuminati su bili otvorena politička grupa, dok većina masonskih loža nisu to bile.
Jacob dodatno pojašnjava da su masonske lože stvorile privatni model za javne poslove. Oni su "rekonstruirali politiku i uspostavili ustavni oblik samouprave, potpuno s ustavima i zakonima, izborima i predstavnicima‏”. Drugim riječima, mikrodruštvo izgrađeno unutar loža činilo je normativni model za društvo u cjelini. To je posebno bilo istaknuto na evropskom tlu: kad su naime 1730-ih osnovane prve lože, njihovo ostvarenje britanskih ideala bilo je viđeno kao prijetnja državnom autoritetu. Parišku su ložu, na primjer, 1720-ih činili engleski jakobiti u egzilu. Štoviše, masoni diljem cijele Evrope otvoreno su se priklanjali prosvjetiteljstvu u cjelini. U francuskim je ložama, na primjer, rečenica “da budem prosvijećen, tražim prosvijećene‏” bila je dijelom njihovih inicijacijskih obreda. Britanske lože dodijelile su si zadaću da “iniciraju neprosvjetljene”. To nužno ne veže lože za ireligioznost, ali isto tako ih ne isključuje od povremenih epizoda hereze. Mnoge su lože, uistinu, slavile Velikog arhitekta, što je masonski termin za deističko božanstvo koje je stvorilo i uredilo svemir po pravilima nauke.
Njemački filozof Reinhart Koselleck tvrdi da su "na Kontinentu postojale dvije društvene strukture koje su dale sudbonosni pečat dobu prosvjetiteljstva: Res publica letteraria i masonske lože". Škotski profesor Thomas Munck obrazlaže da "iako su masoni promicali međunarodne i međudruštvene kontakte koji su u suštini bili nereligiozni i u skladu s vrijednostima prosvjetiteljstva, oni se u svojoj biti teško mogu definirati kao značajna radikalna i reformistička mreža." Čini se da su se mnoge od masonskih vrijednosti vrlo svidjele prosvjetiteljskim misliocima. Diderot u D'Alembertovom snu razmatra vezu između masonskih ideala i prosvjetiteljstva, proučavajući masonstvo kao način širenja prosvjetiteljskih vjerovanja. Historičarka Margaret Jacob naglašava važnost masona u neizravnom inspiriranju prosvjetiteljske političke misli.
U negativnom smislu, Daniel Roche osporava tvrdnje da je masonstvo promicalo egalitarizam. On objašnjava da je “prava jednakost loža bila elitistička”, te je privlačila osobe sličnih društvenih statusa. Za prisustvo plemkinja u francuskim "adoptivnim ložama" koje su se formirale 1780-ih uvelike su bile zaslužne bliske veze koje su te lože dijelile s aristokratskim društvom.
Masoni i Francuska i Američka revolucija
Veliki neprijatelj masonstva bila je Rimokatolička crkva, tako da se u zemljama s velikom katoličkom većinom kao npr. Francuskoj, Italiji, Španiji i Meksiku, mnogo okrutnih političkih bitaka zbivalo između, kako ih Davies naziva, reakcionarne crkve i prosvijećenog masonstva.
U pojmovima njihovog utjecaja na revolucionarnu politiku, historičar Robert Roswell Palmer zaključuje da su čak i u Francuskoj masoni bili politički "bezazleni, ako ne i smiješni" i nisu djelovali kao skupina. Mada je poznato da su Benjamin Franklin i George Washington uistinu bili aktivni masoni, američki historičari umanjili su važnost masonstva kao uzroka Američke revolucije, pošto je masonski red bio apolitičan i obuhvaćao je i patriote i njihove neprijatelje lojaliste.
Važni intelektualci
|thumb||upright||[[Voltaire u sedamdesetoj godini života.]]
|thumb||upright||[[Montesquieu je poznat po artikuliranju teorije o podjeli vlasti.]]
|thumb||upright||[[Antoine Laurent de Lavoisier, poznat je kao otac moderne kemije.]]
|thumb||upright||[[John Locke, poznat kao "otac klasičnog liberalizma".]]
|thumb||upright||Jedna od najvećih figura [[naučna revolucija|naučne revolucije, Sir Isaac Newton, bio je član engleske Royal Society.]]
Manville, Wyoming
Manvil je grad u američkoj saveznoj državi Vajoming.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 95, što je 6 (-5,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Ciklotiazid
Ciklotiazid je organsko jedinjenje, koje sadrži 14 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 389,878 Da.
Sachsenheim
Zahsenhajm je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 39 opštinskih središta okruga Ludvigsburg. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 17.427 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8118076.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Ludvigsburg Zahsenhajm se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Ludvigsburg. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 246 metara. Površina opštine iznosi 57,9 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 17.427 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 301 stanovnika/km².
Sumi Shimamoto
Sumi Shimamoto (japanski 島本 須美; Shimamoto, Sumi, Kochi, 8. prosinca 1954.) je japanski seiyuu, tj. sinkronizacijska glumica koja posuđuje glasove u animeima. Najpoznatija je po animeima Nausikaja iz vjetrovite doline, Maison Ikkoku i Cagliostrin dvorac. Nakon što je završila konzervatorij Toho Gakuen, pridružila se Gekidan Seinenza, kazališnoj glumačkoj skupini. Trenutno je neovisna o bilo kojo agenciji za talente. Udala se za Daisukea Koshikawau, jednog od osnivača humoristične grupe „Chibikko Gang“.
Harvey, Louisiana
Harvi je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Luizijana.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 20.348, što je 1.878 (-8,4 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Pietrantuono, Frosinone
Pietrantuono je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 17 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 106 m.
Pahifilon
Pahifilon je organsko jedinjenje, koje sadrži 20 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 316,435 Da.
Sindelfingen
Zindelfingen je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 25 opštinskih središta okruga Beblingen. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 60.648 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8115045.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Beblingen Zindelfingen se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Beblingen. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 449 metara. Površina opštine iznosi 50,8 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 60.648 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 1.193 stanovnika/km².
Cinkhokain
Cinkhokain je organsko jedinjenje, koje sadrži 20 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 343,463 Da.
Petostruka veza
thumb|right|200px|Struktura [CrC6H3-2,6-(C6H3-2,6-(CHMe2)2)2]2 Petostruka veza u hemiji je neobičan tip hemijske veze, koja je prvi put opisana 2005. za jedno dihromno jedinjenje. Jednostruke, dvostruke, i trostruke veze su uobičajene u hemiji. Četvorostruke veze su ređe, mada su prisutne kod jedinjenja hroma, molibdena, volframa i renijuma, npr. [Mo2Cl8]4− i [Re2Cl8]2−. U petostrukoj vezi, deset elektrona učestvuje u vezivanju dva metalna centra. One su alocirane kao σ2π4δ4.
U nekim slučajevima veza visokog reda između atoma metala, metal-metal vezivanje je posredovano ligandima koji vezuju dva metalna centra i umanjuju interatomsko rastojanje. Nasuprot tome, hromni dimer sa petostrukom vezom je stabilizovan glomaznim terfenil (2,6-[(2,6-diizopropil)fenil]fenil) ligandima. Kompleks je stabilan do 200 °C. Hrom-hrom petostruka veza je bila analizovana putem multireferentnih ab-initio i DFT methoda, koji su takođe korišteni za određivanje uloge terfenilnih liganda. Pokazano da bočne aril grupe formiraju veoma slabe interakcije sa atomima hroma, što uzrokuje malo slabljenje petostruke veze. Jedna teoretska studija iz 2007. je identifikovala dva globalna minimuma kod petostruko vezanih RMMR jedinjenja.
Dasher, Georgia
Dašer (Džordžija) je gradić u američkoj saveznoj državi Džordžija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 912 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 912 stanovnika, što je 78 (9,4%) stanovnika više nego 2000. godine.
Nenad Puhovski
Nenad Puhovski (Zagreb, 29. travnja 1949.) hrvatski je filmski, televizijski i kazališni redatelj, producent i scenarist. Direktor je producentske kuće Factum.
Životopis
Puhovski je prvi film stvorio sa 16 godina. Studirao je filozofiju i sociologiju na Zagrebačkom sveučilištu te film i TV režiju na Akademiji dramske umjetnosti. Nakon diplome radio je u kazalištu, na filmu i na televiziji. Režirao je mnoštvo kazališnih komada te preko 250 TV produkcija svih vrsta - dramskih, dokumentarnih, glazbenih i obrazovnih. Puhovski je ipak najpoznatiji kao autor dokumentarnih filmova, koji su prikazivani širom svijeta, često nagrađivani, ali i žestoko osporavani.
Od 1978. predaje na Akademiji dramske umjetnosti u Zagrebu, a 1997. je osnovao producentsku kuću Factum. Predavač je na brojnim dramskim radionicama u Hrvatskoj i inozemstvu. Suosnivač je i direktor festivala ZagrebDox.
Molekularna orbitalna teorija
U hemiji, molekularna orbitalna (MO) teorija je metod za određivanje molekularne strukture u kome elektroni nisu dodeljeni individualnim vezama između atoma, nego se smatra da se kreću pod uticajem jezgara u celom molekulu. U ovoj teoriji, svaki molekul sadrži set molekulskih orbitala, pri čemu se uzima da se molekularno orbitalna talasna funkcija ψj može napisati kao jednostavna ponderisana suma n konstitutivnih atomskih orbitala χi, sledeći ovu jednačinu:
cij koeficijenti se mogu numerički odrediti supstitucijom ove jednačine u Šredingerovoj jednačini i primenom varijacionog principa. Ovaj metod se naziva aproksimacija linearne kombinacije atomskih orbitala (LCAO) i nalazi primenu u računarskoj hemiji. Jedna dodatna jedinična transformacija se može primeniti na sistem da bi se ubrzala konvergencija u pojedinim računarskim pristupima. Na molekularno orbitalnu teoriju se gledalo kao kompetitora teorije valence veze tokom tridesetih, pre nego što je postalo jasno da su dva metoda blisko srodna i da uz dopunu postaju ekvivalentni.