cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hidatsa
Ime
mini|lijevo|Hidatsa selo u Catlinovim očima, područje rijeke Nož. Nastambe su dijelom ukopane u zemlju, slične onima kod Mandana i Arikara. Sami sebe Hidatse nazivaju Nuxbaaga ("original people"). Ime Hidatsa došlo je po jednom njihovom ranijem selu, u oznaki  'vrbe'  (=willows), što bi bilo i logično objašnjenje, pošto su bili sjedilačko pleme nastanjeno uz rijeku. Kao jedno od 3 sjedilačka (seoska) prerijska plemena Chippewa su ih prozvali A-gutch-a-ninne-wug, ili "the settled people", a slično i Crow Indijanci A-me-she', ili "people who live in earth houses", i kod Arapaha Wa-nuk'-e-ye'-na "lodges planted together". Njima susjedni Mandan Indijanci zvali su ih Minitari (spelovano i Minnetaree "they crossed the water," naziv koji se uspio očuvati i često se koristi za njih u znanstvenoj literaturi, kao i u povijesnim knjigama. Veoma poznat naziv za njih je i Gros Ventres of the Missouri, ime koje su im dali trgovci, i vjerojatno potječe od prerijskog znakovnog jezika. Arikara naziv Wetitsaán, manje je poznat.
Bande
Lewis i Clark predvodnici ekspedicije 1804.-1805. godine, koja nosi ime po njima, zabilježili su među Hidatsama 3 zasebne bande, to su: Amahami ili Awaxawi čija je najpoznatija lokacija bila na južnoj obali rijeke Nož (Knife River), ova banda bila je svojevremeno nezavisna. Druga banda bila je Awatixa ili Amatiha, također sa Knife Rivera i treća, ona po kojoj pleme nosi ime, to su Hidatsa ili Minnetaree, oni što su dobili ime po vrbama koje su rasle na obali rijeke. Kasniji autori koji su posjetili Hidatse na rezervatu, uočili su da se pripadnici ovih bandi još uvijek međusobno dobro razlikuju.
Povijet
Hidatse prema svome staništu pripadaju prerijskom kulturnom krugu, a po tradiciji u područje Noža došli su sa Devil's Lakea. Kada su pristigli na ušće Heart Rivera Hidatse susreću Mandane i od njih se uče agrikulturi, točnije uzgoju kukuruza, prozvanog po Mandanima mandan-corn. U vrijeme Dolaska ekspedicije Lewisa i Clarka Hidatse su već na rijeci Nož ali ih 1837. pogađaju boginje sa katastrofalnim posljdicama, pa je cijelo pleme spalo na nešto preživjelih koji su osnovali jedno selo. Godine 1845. preživjeli Hidatse su sa Mandanima i Arikarama preseljeni na Fort Berthold gdje žive i danas. Središte plemena je gardić New Town.
Populacija
Prema Mooneyu (1928) Hidatse i Awaxawi brojali su 1780 2,100 duša, a Lewis & Clark procjenju broj njihovih ratnika na 600, ili populacijom 2,100. Mooneyeva procjena je očito prepisana od Lewis i Clarkove ekspedicije. NAHDB procjenjuje da je njih i Crowa (treba napomenuti da su se Vrane pod vodstvom No Vitalsa, odvojili najkasnije do 1500 od Hidatsa; prema lingvistima već do 1000 godine) zajedno brojali 6,500 duša. Broj im je 1780 morao biti dosta viši od 2000, ali nakon epidemija iz 1837. broj im spada na nekoliko stotina, odnosno 500 (1900). Indijanski Ured (Indian Office) 1937. popisuje 731 Hidatsu, i broj im u novije vrijeme polako raste; 1,000 (1989; prema BIA-ji); 1,100 (NAHDB, 2000).
Dollotroni
Dollotroni su fiktivni likovi koji se pojavljuju u stripovima kuće DC Comics, primarno u stripovima u Batmanu i njegovoj obitelji. Dollotroni su unakaženi eksperimenti superzlikovca Professora Pyga, zapravo obični ljudi koji su podvrgnuti Pygovom morbidnom procesu "usavršavanja" i pretvoreni u bezumne marionete isprana mozga. Točan proces pretvorbe u Dollotrone nikada nije jasno opisan, ali iz svega viđenog u stripovima, evidentno je kako Pyg koristi posebne maske koje potpuno umrtve njegove žrtve, a onda dalje provodi seriju bizarnih kirurških zahvata kako bi potpuno slomio svoje žrtve; Pyg na taj postupak gleda kao na "usavršavanje", gdje od svojih žrtava pravi savršena stvorenja. Dollotroni se ponašaju kao lutke pod Pygovom kontrolom; ukoliko nemaju naredbu, stoje kao marionete, djeluju mrtvo, dok će svaku naredbu hazarderski izvršavati bez pogovora, makar ona uključivala i žrtvovanje. Iako rijetko, Dollotroni se mogu osloboditi Pygovog utjecaja, ali to su najčešće neuspjeli ili nedovršeni eksperimenti. Dollotroni se jako rijetko pojavljuju bez Pyga, ali i ti su slučajevi bili povezani s nekom Pygovom pričom, tako da nikada nisu imali samostalno pojavljivanje; ukoliko se u stripu pojavljuju Dollotroni, Pyg je zasigurno povezan s pričom i negdje je u blizini.
Dollotroni su debitirali zajedno s Pygom u Kubertovoj futurističkoj priči Batman #666 (srpanj 2007.), gdje je jedan Dollotron napao Batmana. Pyg je u ovoj iteracij bio mrtav, tako da geneza Dollotrona nije objašnjena. Kronološki najraniji nastup imali su u stripu Batman and Robin #1 (kolovoz 2009.), gdje je Pyg po prvi puta predstavljen u glavnom narativnom kontinuitetu.
Izuzev stripova, Dollotroni su se pojavili i u igri Batman: Arkham Knight te u animiranom filmu Suicide Squad: Hell to Pay.
Madisonville, Louisiana
Medisonvil je grad u američkoj saveznoj državi Luizijana.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 748, što je 71 (10,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Scheiu de Sus, Ludești
Scheiu de Sus je naselje u Rumuniji u okrugu D'mbovica u opštini Ludești.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 1060 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 344 m.
Habib Bourguiba
Habib Burgiba (arap: حبيب بورقيبة -{Ḥabīb Būrqībah}-; 3. avgust 1903 — 6. april 2000) je bio prvi i doživotni predsednik Tunisa, a njegova vladavina trajala je punih trideset godina (1957—1987). Tvorac je nezavisnosti Tunisa i jedan od glavnih arapskih lidera koji se zalagao za umerenost u Arapskom svetu.
Detinjstvo i školovanje
Burgiba je rođen u malom ribarskom mestu Monastiru, 100 milja južno od glavnog grada Tunisa, kao osmo i najmlađe dete Ali Burgibe, bivšeg poručnika u vojsci bega Tunisa. U ranoj mladosti bio je poslat u Tunis na Sadiki koledž, a srednju školu je završio u Liceju Karno u istom gradu, gde se upoznao sa francuskom kulturom i zapadnim tekovinama. Godine 1924, otišao je u Pariz na studije prava i političkih nauka na Sorboni i stupio u kontakt sa alžirskim i marokanski intelektualcima i borcima za nezavisnost. Godine 1927, oženio se svojom gazdaricom u Parizu, Matildom Loren i sa njom dobio sina jedinca Habiba Burgibu Juniora.
Politička karijera
Kao žestoki nacionalista i borac se za nezavisnost svoje domovine, već 1927. godine se vratio u Tunis, gde se bavio advokaturom, osnovao nacionalističke novine i aktivirao u stranci Destur (Ustav). Ubrzo je postao razočaran liderima stranke, koje je smatrao konzervativnim i bojažljivim, pa je 1934. godine zajedno sa istomišljenicima osnovao novu stranku Neo Destur, u kojoj je izabran za generalnog sekretara. Burgiba je podsticao Tunižane da se suprotstave kolonijalnim vlastima, pa je često privođen i zatvaran, čak i na duže vreme. U to vreme bio je priznat lider u razvoju nacionalnog pokreta, sa reputacijom inspirativnog i vatrenog govornika. Posle drugog perioda internacije, ovog puta u francuskim vojnim zatvorima (1938—1942), Burgibu su oslobodili Nemci, želeći da dobiju njegovu potporu u Drugom svetskom ratu, ali se njihov plan nije ostvario. Došavši u Tunis pod nemačkom okupacijom, Burgiba je odbio da sarađuje, jer je bio uveren da će Saveznici na kraju preovladati.
Borba za nezavisnost Tunisa
thumb|left|Habib Burgiba drži govor u Bizerti 1952. Godine 1945. godine napustio je zemlju i otišao u Egipat, gde je nastavio da zagovara nezavisnost Tunisa. Putovao je po Evropi, istočnoj Aziji, Bliskom istoku i SAD pokušavajući da pridobije simpatije i pomoć za svoju ideju, koristeći pri tom diplomatiju nesvrstanih koja će mu se kasnije isplatiti. U Tunis se vratio 1949. godine, kada je partija Destour bila zastupljena u vladi Tunisa, i otpočela pregovore sa Francuskom oko uređenja odnosa. Nemajući nikakav službeni položaj, Burgiba nije učestvovao u razgovorima, koji su doneli vrlo malo napretka. Godine 1951, otišao je u Pariz gde je radio na odblokiranju procesa pregovora, jer su štrajkovi i demonstracije za nezavisnost Tunisa, kao i francuska rešenost da zaštiti interese svojih doseljenika, strahovito dizali tenzije. Burgiba je ponovo uhapšen i pritvoren 1952. godine, prvo u Tunisu, a kasnije u Francuskoj. Međutim, 1954. godine kada su se tuniski nacionalisti okrenuli terorizmu, francuska vlada otpočela je pregovore sa Burgibom, priznajući Tunisu unutrašnju autonomiju. Nova tuniska vlada, koja je obuhvatala i Neo Destour, formirana je sa jasnim ciljem da pregovara o kraju francuske uprave. Prva faza tog procesa završena je u junu 1955. godine, kada je potpisana Konvencija o unutrašnjoj autonomiji, ograničavajući francusku kontrolu u oblastima odbrane i spoljnih poslova. U daljim pregovorima između Tunisa i Francuske potpisan je protokol 20. marta 1956. godine, koji je imao snagu Sporazuma o nezavisnosti. Sledeće godine postignut je dogovor oko evakuacije francuskih trupa iz zemlje (sa izuzetkom jedne baze u Bizerti), zbačen je kralj Muhamed VIII al Amin, ukinuta monarhija, i proglašena republika, a Burgiba je izabran za predsednika nove republike.
Predsednik Tunisa
thumb|left|Habib Burgiba u Mahdi 11. avgusta 1967. Godine 1959. Neo Destur je osvojio svih 90 mesta u Narodnoj skupštini i time samostalno preuzeo vlast i dužnost održavanja mira u zemlji. Zbog svojih reformi, Burgiba je često upoređivan sa turskim državnikom Kemalom Ataturkom. Pokrenuo je kampanje opismenjavanja, besplatnog zdravstva, povisio starosno doba devojaka za udaju na 17 godina, ukinuo poligamiju, ozakonio razvod braka. Vojska je čvrsto podređena civilnoj vlasti, a administracija je prošla kroz proces tunisifikacije, jer su francuski radnici zamenjeni kolegama iz Tunisa.
Burgibina spoljna politika predstavljala je prevagu pragmatizma nad ideologijom. Na Zapadu je tražio ekonomsku i vojnu pomoć, ali ga to nije sprečavalo da sarađuje sa ne-zapadnim zemaljama u potrazi za izvoznim tržištima i bilateralnom trgovinom. Težio je da održi poseban odnos sa Francuskom, verujući da bi trebalo da se iskoristi pozitivno ekonomsko, kulturno i socijalno nasleđe kolonijalizma. I pored velike krize u odnosima Tunisa i Francuske, zbog tuniske podrške oslobođenju Alžira, napada na francusku bazu u Bizerti i eksproprijacije zemljišta francuskih doseljenika, Burgiba je uglavnom uspevao da održi srdačno prijateljstvo između dve zemlje. Takođe je radio neumorno kako bi uspostavio dobre odnose sa SAD, u cilju tehnološke modernizacije Tunisa. Za razliku od ostalih zemalja Arapskog sveta, Burgiba se zalagao za umeren i konstruktivan odnos prema Izraelu, ali je, ipak, podržao prava Palestinaca i ponudio Palestinskoj oslobodilačkoj organizaciji bazu kada je bila proterana iz Libana 1982. godine.
Povlačenje sa vlasti i kraj života
thumb|Burgibin [[mauzolej u Monastiru, Tunis]] thumb|Burgibina [[grobnica u Monastiru, Tunis]] Kad je reč o unutrašnjoj politici, Burgiba je sve više postajao autoritarna ličnost odvojen od baze svoje stranke, a obećanje o političkoj liberalizaciji zemlje izostavio je da ispuni. Posle serije bombaških napada islamističkih elemenata na njegov voljeni rodni grad Monastir, naredio je strašan napad na rukovodstvo Islamskog pokreta. Tunis se našao na ivici političke i ekonomske krize u novembru 1987. godine kada je Burgiba naredio nova suđenja za 15 islamista i tražio da njih 12 bude obešeno. Ovaj poslednji zahtev uverio je i pristalice Burgibe da se on više ne ponaša racionalno, jer bi izvršenje ovog naređenja dovelo do izbijanja građanskog rata. Posle nekoliko lekarskih pregleda ustanovljeno je da je mentalno nesposoban da obavlja svoje dužnosti, što je dovelo do ustavnog udara kojim je uklonjen sa vlasti. Premijer Zin al Abidin ben Ali imenovan je samo mesec dana kasnije za novog predsednika Tunisa. Poslednjih 13 godina života, Habib Burgiba proveo je u kućnom pritvoru, a umro je u 96. godini. Nakon njegove smrti 2000. godine, proglašena je nacionalna žalost, a sahranjen je u svom porodičnom mauzoleju u Monastiru.
Odnosi sa Jugoslavijom
Tunis je bio članica Pokreta nesvrstanih, a Habib Burgiba blizak u odnosima sa predsednikom Josipom Brozom Titom, jednim od osnivača Pokreta. Jugoslavija je pružila političku podršku tuniskoj borbi za nezavisnost u okviru organizacije UN, i bila jedna od prvih zemalja koje su uspostavila diplomatske odnose sa Tunisom. Godine 1965. Burgiba je postao počasni građanin Beograda.
El Cocal, San Andrés Tuxtla
El Cocal je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini San Andrés Tuxtla.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 19 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 93 m.
San Sebastián el Grande, Amanalco
San Sebastián el Grande je naselje u Meksiku, u saveznoj državi México, u opštini Amanalco.
Rodeo del Pinal, Tocumbo
Rodeo del Pinal je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Tocumbo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 15 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1177 m.
La Cofradía Vieja, Cabo Corrientes
La Cofradía Vieja je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Cabo Corrientes.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 725 m.
Molino, Brescia
Molino je naselje u Italiji u provinciji Brescia, u regiji Lombardija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 22 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 403 m.
Mobilni operatori
Mobilni operator ili operater jest poduzeće specijalizirano za davanje usluga mobilne telefonije.
Mobilni operator obično počinje djelovati nakon što od države dobije posebnu licencu za korištenje radio spektra.
Calabricito, Caserta
Calabricito je naselje u Italiji u provinciji Caserta, u regiji Campania.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 59 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 35 m.
Богословија у Рељеву
Богословија у Рељеву је једна од бивших православних богословија. Освећење камена темељца зграде извршено је 19. маја 1883. године. Исте године, јуна месеца, влада је издала „Статут за источно-православно свештеничко сјемениште у Сарајеву”. Статутом је предвиђено да школа траје осам година. Поред богословских изучавали би се и световни предмети а на крају године полагали би се разредни испити. План о осморазредној богословији није остварен због прилика и оскудице у наставном особљу.
Нова зграда у Рељеву и куће за становање наставника завршене су у пролеће 1884. године. Влада је утрошила за нову зграду 60.000 форинти. Пресељавање ученика је извршено од 3. до 15. маја. Истог дана када је отворена Богословија освећен је камен-темељац за школску капелу посвећену Св. Николи, коју је саградио личним средствима барон Феодор Николић, тајни владин саветник. Зграда Рељевске богословије са црквом налазила се на североисточном крају Сарајевског поља, с леве стране реке Босне, двадесетак метара од реке. Место је било подводно и влажно, па су се као последица јављале многе болести: тифус, грозница, разни катари, а ни сушица није била ретка.
Одмах на почетку рада Богословије митрополит Сава је дошао у сукоб са властима. Држава је издржавала школу и прописивала правила, па је то користила да у Завод, без знања митрополита, поставља људе који су јој одани. Проблем је био и са уџбеницима. Митрополит је желео да уџбенике набавља из Београда, док је влада тражила да се у Богословији користе уџбеници који се употребљавају у православним сјемеништима у Монархији. Због контроле владе ретко се која књига могла набавити на страни.
Митрополит Косановић се очински старао о Богословији три године. Већ 1885. године морао је под притиском да поднесе оставку на свој положај. Власти му нису дозволиле да остане у Босни већ су му одредиле Беч за место боравка. Без обзира што је био присиљен да живи ван Босне и што до краја живота није имао прилику да посети своју Богословију, непрекидно се интересовао о њеном раду. Тако се на далеком путу по Синају сетио Богословије и послао јој пакетић семена од тамошњег воћа и поврћа да се посеје на школском земљишту, ради поуке ђацима. Молио је да се изнад алеје напише: „Синајско зеље, поврће и воће”.
После десет година рада, залагањем митрополита Дабробосанског Ђорђа Николајевића извршено је преуређење Рељевске богословије. Преуређење је одобрила влада 21. јуна 1892. године. Поред промене имена Завода у „Источно-православно богословско училиште”, суштина реформе била је у томе да су за питомце примани кандидати са положеном великом матуром; одступања је могло бити само у недостатку оваквих кандидата. Тако ће временом Богословија добити ранг факултета. И даље је остао интернатски тип живота. Настава је трајала четири године и извођена је на српском језику. Према наставном плану из 1892. године предавано је 16 предмета са 66 часова недељно.
Први разред преуређене Богословије отворен је школске 1892/93, док је последња генерација по старом наставном плану и програму завршила 1895/96. године. Број ученика се кретао, углавном, од 40 до 50, а године 1901/2. у први разред се није нико уписао, док се 1904/5. уписало 15 ученика, а 1905/6 – 18 ученика. Те године било је седам професора, међу њима и три доктора теологије: др Томо Поповић, др Симо Поповић, др Васо Зрнић и доктор правних наука Никола Круљ (потоњи митрополит Нектарије).
Нова промена наставног плана и организације у Заводу извршена је 1909. године. У школу су се уписивали кандидати са ширим општим образовањем. Повећан је број недељних часова са 66 на 94. Неки предмети су подељени, те је уместо дотадашњих 16 уведено 26 предмета. Испити су подељени на редовне и ванредне. Редовни испити су полагани крајем јуна, ванредни накнадни испити и поправни из једног предмета на почетку школске године. Поправни из два предмета полагани су у првој половини идуће школске године. Настава је почињала почетком септембра, завршавала се крајем јуна, држана је пре подне. У поподневним часовима вршене су вежбе из црквеног певања и литургике, као и практичне вежбе у пољопривредним пословима.
Земаљска влада није имала поверење у богослове, па је будним оком пратила њихов рад. И поред надзора који је власт имала у школи, богослови су кад год им се пружила прилика јавно изражавали своје неслагање са окупацијом Босне и Херцеговине (Такав један случај десио се када је Петар Кочић, због свог чланка „Мирис барута” у листу Отаџбина, протеран из Сарајева у Бању Луку. Протеривање је изведено у глуво доба ноћи да нико не би приредио овације народном писцу и трибуну. Богослови су сазнали да ће воз у коме ће бити Кочић ући у станицу Рајловац у поноћ и да ће се задржати један минут. На сат пре доласка воза они су, мимо интернатског реда, напустили заводске просторије и упутили се на железничку станицу Рајловац. Воз је ушао у станицу тачно у поноћ. Човек који им је био веза показао је из воза у ком се вагону налази Кочић. Иако их је полиција ометала, богослови су успели да дођу до његовог вагона. Када их је Кочић приметио, прогурао се кроз полицију до прозора са раширеним рукама, као да је хтео да их загрли. Један од богослова га је поздравио, упутивши му подршку да истраје на трновитом путу за слободу српског народа и пожелео му да не поклекне до васкрса слободе. Веома узбуђен, Кочић је одговорио богословима: „А ви, драга браћо, као будући народни свештеници, са крстом у руци, проповједајте Аустрији рат, рат, рат.” На ове речи богослови су хорски отпевали:
Приликом посете цара Фрање Босни и Сарајеву 1910. године рељевским богословима је било забрањено да излазе из круга Богословије за време боравка цара у Сарајеву.
Ратне невоље од 1914. до 1915. године одразиле су се на број дипломираних питомаца. Тако је 1914/15. Богословију завршио један кандидат; 1915/16 – 4; 1916/17 – 12; 1917/18 – 4; 1918/19 – 3.
До свршетка рата Богословија је радила у Рељеву. Године 1917. пресељена је у Сарајево, у зграду Црквене општине, код Саборне цркве. Пошто зграда није одговарала интернатским условима, почело се озбиљно размишљати о подизању нове зграде. Иако је био нађен плац и прикупљена прилична средства, нова зграда није подигнута. Спомиње је Драгутин Франић у својој путописној књизи. 31.12.2012. убијен је полицајац Мухидин Пиводић који је чувао храм св. Николаја у Рељеву.
Seffern
Zefern je opština u njemačkoj saveznoj državi Rajna-Palatinat. Jedno je od 235 opštinskih središta okruga Ajfelkrajs Bitburg-Prim. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 327 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 7232119.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Ajfelkrajs Bitburg-Prim Zefern se nalazi u saveznoj državi Rajna-Palatinat u okrugu Ajfelkrajs Bitburg-Prim. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 370 metara. Površina opštine iznosi 4,9 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 327 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 66 stanovnika/km².
Srbi
Srbi su južnoslovenski narod koji pretežno živi na Balkanskom poluostrvu i u Panonskoj niziji: u Srbiji, gde čini oko 84% stanovništva, Bosni i Hercegovini i Crnoj Gori gde ih ima oko 41%. U manjem broju, Srba ima i u Hrvatskoj, Mađarskoj, Rumuniji, Makedoniji i Albaniji, kao i u raznim zemljama u dijaspori. Srbi su većinom pravoslavne veroispovesti.
Granja Llamas, Aguascalientes
Granja Llamas je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Aguascalientes, u opštini Aguascalientes.
Srbi
Geografija
mini|levo|200p|Geopolitički prostor Srbije, Crne Gore i Bosne i Hercegovine, područje na kojem je nastanjena većina Srba Tradicionalni srpski etnički prostori su danas politički podeljeni između nekoliko država, u kojima se položaj srpskog naroda razlikuje.
Granja Llamas, Aguascalientes
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 15 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2001 m.
Srbi
Geografija
U samoj Srbiji, Srbi čine većinu stanovništva u Vojvodini (67%), Beogradu (91%), Šumadiji i zapadnoj Srbiji (89%) i Južnoj i istočnoj Srbiji (89%). Na Kosovu i Metohiji Srba ima 7% i drugi su narod po brojnosti, posle Albanaca. U toku je proces formiranja Zajednice srpskih opština, koja bi trebalo da uključi opštine na Kosovu i Metohiji sa srpskom većinom.
U Crnoj Gori, Srbi čine dominantno stanovništvo u jednom broju opština na severu Crne Gore i Boki Kotorskoj.
Oko 190.000 Srba danas živi u Hrvatskoj. Srbi u Hrvatskoj su bili konstitutivni narod do 1991. godine, kada ih je bilo preko 580.000. Srbi su u velikom broju (250.000) proterani iz te zemlje tokom rata, u operacijama Oluja i Bljesak 1995. godine. Danas Srbi čine većinu stanovništva u jednom broju opština Hrvatske u severnoj Dalmaciji, Lici, Kordunu, Baniji, Slavoniji, zapadnom Sremu i Baranji. Deo ovih opština na istoku Hrvatske uključen je u Zajedničko veće opština.
U Rumuniji, Srbi čine najveći deo stanovništva u opštinama Svinjica, Požežena i Sokolovac u Banatu.
Poreklo Srba
mini|levo|200p|[[Bela Srbija i Bela Hrvatska u 6. veku (oko 560. godine), prema knjizi Frensisa Dvornika]] Prema „Spisu o narodima“ koji se pripisuje vizantijskom caru Konstantinu Porfirogenitu, Srbi su se doselili na Balkan za vladavine cara Iraklija (610—641), početkom 7. veka (oko 626. godine). Od tada se sa sigurnošću može govoriti o njihovoj istoriji.
Prema pomenutom spisu, Srbi su na Balkan došli iz Bojke (Bele Srbije), čija lokacija nije sa sigurnošću utvrđena. O lokaciji Bele Srbije postoji nekoliko hipoteza. Prema jednom mišljenju ona se nalazila na području Polablja i Lužice (današnja istočna Nemačka), koje danas nastanjuju Lužički Srbi. Prema drugom mišljenju, ona se nalazila u gornjem toku Visle i Odre (današnja Poljska), dok je prema trećoj varijanti ona bila locirana na području današnje zapadne Ukrajine. U svakom slučaju, srpska narodna tradicija ne zna za zemlju Bojku.
U Polablju Srbe kao zasebnu zajednicu nalazimo od 5. veka, među zapadnim Slovenima, gde je potvrđeno postojanje njihove nekadašnje države, u delu literature poznate kao Dervanova Srbija. Lužički Srbi i danas žive na delu ovog prostora koji je obuhvatala Dervanova Srbija.
Ruski arheolog-slavista Valentin Vasiljevič Sedov smatra da arheološka građa ne potvrđuje mišljenje da se Bela Srbija nalazila na zapadnoslovenskim prostorima. Prema ovom autoru, Srbi potiču sa severnog priobalja Crnog mora, a na Balkan su se preselili u masovnom migracionom talasu ka srednjem Podunavlju, u vreme najezde Avara.
Moderna srpska nacija etnolingvistički spada u grupu južnoslovenskih naroda. Rezultati određenih genetskih i antropoloških istraživanja pokazuju da su Srbi po svom genetskom poreklu povezani i sa balkanskim starosedeocima. Međutim, s obzirom da se Y-DNK Haplogrupa I, koju danas nalazimo kao najzastupljeniju kod Srba, vezuje i za balkanske starosedeoce i za jedan deo Slovena, ne može se sa sigurnošću reći da li su oni Srbi koji imaju ovu haplogrupu potomci balkanskih starosedelaca koji su se kasnije poslovenili ili potomci Slovena koji su se naselili na Balkan. Generalno, određeni stepen genetskog porekla od starih naroda nije karakterističan samo za Srbe već i za ostale narode u Evropi (starorimski filozof Seneka - Teško da će se naći ijedna zemlja čiji su stanovnici autohtoni. Sve je to izmešano i jedno na drugo nakalemljeno. Jedni su odlazili, a drugi dolazili).
Srednji vek
Ranosrednjovekovna istorija Srba je zbog oskudice pisanih izvora poznata samo okvirno.
Za period od doseljavanja do formiranja feudalnih država glavni izvor je Konstantin Porfirogenit. Po njegovoj priči, za vreme vladavine vizantijskog cara Iraklija (610-641) vlast nad Belim Srbima je pripala dvojici braće, od kojih je jedan iz nepoznatog razloga napustio svoju očevinu i uputio se u Vizantiju. Za sobom je, kako Porfirogenit kaže, poveo „polovinu naroda“. Car Iraklije ih je naselio u okolini Soluna, u kraju koji će se od tada po njima zvati Srbica (danas Servija, okrug Kožani). Posle nekog vremena ih je obuzela nostalgija za starim zavičajem, pa im je car dao dozvolu za povratak. Međutim, tek što su prešli Dunav, predomislili su se i ponovo zatražili zemlju za naseljavanje. Ovaj put im je car dodelio oblasti opustošene u najezdi Avara, u Porfirogenitovo vreme (sredina 10. veka) poznate kao Srbija, Paganija, Zahumlje, Travunija i Konavle.
Srbi i ostali Južni Sloveni su u novoj postojbini na Balkanu zatekli romanizovano stanovništvo. Ono je u početku, usled straha, izbegavalo susret sa pridošlicama. Međutim, odnosi su vremenom otoplili, pa je došlo do trgovačke i kulturne razmene, a negde i do mešanja i simbioze. Verovatno kao rezultat toga u srpski jezik su dospele neke reči iz vulgarnog latiniteta kao npr: bosiljak (basilicum), broć (bractea), vrt (hortus), vrč (urceus), Grk (Graecus) gunja/dunja (cydoneus), jegulja (anguilla), kimak (cimex), kip (cippus), konopac (canapus), kopun (cappo, akuz. capponem), kresta (crista), kupus (composita), lovor (laurus), loćika (lactuca), mazga (muscus), mramor (marmor), osel (asellarius), ošljar, papar (piper), paun (pavo, akuz. pavonem), raka (arca), račun (ratio, akuz. rationem), rotkva (radix, akuz. radicem), rusalje (rosalia), sapun (sapo, akuz. saponem), sumpor (sulphur), ulje (oleum), cer (cerrus) idr. Romanizovano stanovništvo se negde stopilo sa Slovenima pre, a negde kasnije. Najduže se održalo u primorskim krajevima. Uspomenu na njih čuvaju toponimi: Skadar (Scodra), Leš (Lisus), Ulcinj (Ulcinium), Budva (Butua), Risan (Rhizon), Ston (Stagnum), Medun (Metheon), Svač (Saucium), Sard (Sarda), Drivast (Drivastum); oronimi: Durmitor (dormire), Visitor (od glagola videre, vidi, visum), Leotar (od leo, lav); hidronimi: Neretva (Narenta), Bojana (Barbana), Drim (Drino, Dirnius), Cetina (Cnetona) itd.
Porfirogenit u svom spisu piše da su Srbi još za vreme Iraklija primili hrišćanstvo i to preko sveštenika iz Rima. To se donekle može i razumeti s obzirom da je Vizantija mogla tada delovati na Srbe samo preko primorskih gradova na Jadranu u kojima je bogoslužbeni jezik bio latinski. Srbi su verovatno osetili i uticaj Metodijeve panonsko-sremske arhiepiskopije i Klimentove veličke episkopije koji se ogledao u širenju slovenske pismenosti i slovenskog bogosluženja. Međutim, postavlja se pitanje u kojoj je meri hrišćanstvo zahvatilo Srbe u 9. veku. Naime, iz kasnijih svedočanstava se vidi da je misionarski rad redovno bio praćen velikim teškoćama. Tek je sveti Sava uspeo da učvrsti hrišćanstvo među Srbima i da se izbori za samostalnu srpsku crkvu.
Osim pomenutog „Spisa o narodima“, Srbi se pominju, doduše kratko, i u Analima franačkog kraljevstva, latinskom spisu iz 9. veka.
mini|desno|250p|Srpske kneževine u 9. veku mini|desno|220p|[[Konstantin Bodin, kralj Duklje]] mini|desno|220p|Srpski [[car Dušan; freska iz manastirske crkve u Lesnovu, oko 1350. godine]] Srbi su na Balkanu, tokom ranog srednjeg veka, formirali nekoliko kneževina. Pored same Srbije, u jadranskom primorju su formirane srpske kneževine Duklja, Travunija, Zahumlje i Paganija. U 9. veku Srbija se na jugu, duž Dinarida, graničila s Paganijom (od Cetine do Neretve), Zahumljem (od Neretve do Dubrovnika), Travunijom (od Dubrovnika do Boke Kotorske) i Dukljom (od Boke Kotorske do Bojane). Za stanovnike Paganije, Zahumlja i Travunije Porfirogenit izričito kaže da su Srbi. Mada to ne kaže i za Dukljane, nema sumnje da su i oni Srbi. Moguće je da su kod Srba u upotrebi bila dva imena, jedno opšte — „kao oznaka potomaka prvih doseljenika na Balkan, predstavnika nove, šire etnosocijalne zajednice„ — a drugo oblasno, ali nije isključeno da je Srbima prethodio jedan stariji sloj Slovena, koji se na Balkan doselio u vreme avarsko-slovenske najezde krajem 6. i početkom 7. veka. U svakom slučaju, u 11. veku oblasna imena (kao npr. Dukljanin) sve se ređe pojavljuju u pisanim izvorima (uglavnom vizantijskim), ali se zato za ove prostore sve češće vezuje etnonim „Srbi“. Tako se kod Kekavmena iz 11. veka na jednom mestu knez Duklje Stefan Vojislav (1034-1050) naziva „Dukljanin“, a na drugom „Travunjanin Srbin“. Može biti da „Kekavmen... nije smatrao dovoljnim da nazove dukljanskog i travunjanskog vladara samo po imenu njegovih poseda, nego je uvideo potrebu za objašnjenjem [njegovih oblasnih imena - prim. prev.] uz pomoć opštijeg i rasprostranjenijeg etnonima (‘Srbin’)“. Slično stoje stvari i kod Skilice, takođe iz 11. veka, koji piše da se protiv cara pobunila „Srbija“ (tj. Duklja) i da je „arhont Srba“, Stefan Vojislav, pobegavši iz carigradskog zatočeništva, „zauzeo zemlju Srba“. Identične termine Skilica upotrebljava kada govori o Vojislavovom prethodniku Jovanu Vladimiru, za koga kaže da je vladao „Trimalijom i obližnjim oblastima Srbije“.
U 11. veku, Duklja je postala kraljevina, koja je objedinila sve zemlje nastanjene Srbima. Od kraljevine se odvojila zasebna Banovina Bosna. Kasnije je Duklja pripojena Raškoj, koja 1217. godine takođe postaje kraljevina. Pored naziva Raška, za ovu državu se u literaturi upotrebljava i naziv Srbija. Krajem 13. i početkom 14. veka, u Podunavlju i Posavini je postojala još jedna srpska kraljevina pod vlašću Stefana Dragutina i njegovog sina Stefana Vladislava II. Ova država je u literaturi poznata kao Sremska zemlja ili Sremska kraljevina.
1345. godine, srpska kraljevina prerasta u Srpsko carstvo, koje se nakon 1371. godine raspada. Još za vreme postojanja Srpskog carstva, na njegovom području su se iskristalisale oblasti pod vlašću lokalnih gospodara, koji će nakon raspada Srpskog carstva postati samostalni. Države koje su nastale raspadom Srpskog carstva bile su Carstvo Simeona-Siniše, Moravska Srbija, Zeta, Zemlja Brankovića, Zemlja Vojinovića, Prilepsko kraljevstvo i Velbuždska kneževina. Banovina Bosna 1377. godine postaje kraljevina.
Novi vek
mini|levo|250p|[[Pećka patrijaršija, 16-17. vek]] Nakon osvajanja srpskih država, Turci su se okrenuli osvajanju Kraljevine Ugarske, u koju se deo Srba sklonio pred turskom najezdom. U vreme tursko-ugarskih sukoba u 16. veku, Srbi predvođeni samozvanim carem Jovanom Nenadom (1526-1527) i vojvodom Radoslavom Čelnikom (1527-1530) su na području Panonske nizije pokušali da obnove srpsku državu. Ovi pokušaji bili su kratkotrajni, a nakon turskog osvajanja velikog dela Ugarske, najveći deo srpskog naroda našao se pod turskom vlašću. U nedostatku sopstvenih državnih ustanova, Srbi su svoj identitet vezali za pravoslavnu crkvu, oličenu u Pećkoj patrijaršiji. Između 16. i 18. veka, u srpskim zemljama je izbio niz ustanaka protiv turskih vlasti, od kojih je najznačajniji bio Banatski ustanak iz 1594.
Od kraja 17. veka, oko kontrole nad srpskim zemljama sukobljavaju se Osmansko carstvo i Habzburška monarhija. Granica između ovih država se do kraja 18. veka ustalila na Dunavu i Savi. Tokom habzburške vlasti, formiran je niz habzburških administrativnih oblasti koje su nastanjivali Srbi: Vojna krajina (postojala do 1882), Kraljevina Slavonija (1699-1868), Kraljevina Srbija (1718-1739), Kraljevina Bosna (1718-1739), Tamiški Banat (1718-1778), Srpska Vojvodina (1848-1849), Vojvodstvo Srbija i Tamiški Banat (1849-1860) i Bosna i Hercegovina (1878-1918). Nezadovoljan ukidanjem jednog dela Vojne krajine, deo Srba se iselio iz Habzburške monarhije u Rusku imperiju, gde su za njih formirane zasebne oblasti: Nova Srbija (1752-1764) i Slavenosrbija (1753-1764).
mini|desno|220p|[[Karađorđe Petrović, vožd Prvog srpskog ustanka]] U srpskim zemljama koje su ostale pod turskom vlašću nastavio se otpor srpskog naroda prema takvom državno-političkom stanju. 1788. godine je južno od Save i Dunava formirana kratkotrajna Kočina krajina, da bi, potom, izbijanjem Prvog srpskog ustanka 1804. godine bila formirana Karađorđeva Srbija, a potom, nakon Drugog srpskog ustanka, Kneževina Srbija, koja je imala autonomiju u okviru Osmanskog carstva. Krajem 17. veka, direktne osmanske vlasti oslobodila se i Crna Gora, a i Srbi muslimani iz Bosne su pokušali da se oslobode osmanske vlasti, formiravši Bosanski begovat (1831-1833). Potpuna nezavisnost Srbije i Crne Gore priznata je 1878. godine. Srbija je 1882. godine proglašena kraljevinom, dok je proglašenje Kraljevine Crne Gore usledilo 1910. godine. Srbija i Crna Gora su u Balkanskim ratovima 1912-1913. godine proširile svoju teritoriju, a u ovom periodu potpuno prestaje osmanska vlast u srpskim zemljama. Tokom Prvog svetskog rata, Srbiju i Crnu Goru su okupirale vojne snage Centralnih sila.
Pokušaj austrougarskih vlasti da na mesto svojih vojnosposobnih ljudi u okupacionoj upravi u Srbiji dovede svoje građane Srbe nije uspeo, jer Srbi nisu pristajali da budu okupatori svojim sunarodnicima.
Sem što su činile zločine nad zatečenim stanovništvom u Guvernmanu „Srbija“, austrougarske okupacione vlasti su ga i internirale. Srbi su internirani što pojedinačno, što grupno, što masovno, ali se u nauci obično govori o četiri glavna talasa:
Savremeno doba
mini|desno|220p|[[Aleksandar I Karađorđević|Kralj Aleksandar Ujedinitelj]] Porazom Centralnih sila u ratu 1918. godine, Srbija i Crna Gora su oslobođene okupacije. U procesu jugoslovenskog ujedinjenja, Srbiji se prisajedinjuju Crna Gora i Vojvodina, a potom se tako proširena Srbija ujedinjuje sa novoformiranom Državom Slovenaca, Hrvata i Srba u jedinstveno Kraljevstvo Srba, Hrvata i Slovenaca, kasnije nazvano Jugoslavijom. Srbi su svoju državnost uneli u novu jugoslovensku državu, u čijim granicama se našla ogromna većina srpskog naroda.
Do okončanja Prvog svetskog rata Srbi su imali šest posebnih crkvenih organizacija:
Budući da su stvaranjem Kraljevine SHS razbijene barijere koje su vekovima razdvajale srpske crkvene opštine jedne od drugih, na dnevni red se postavilo pitanje vaspostavljanja jedinstvene SPC. Kraljevina SHS je, posle dugih pregovora koje je vodila sa Vaseljenskom patrijaršijom, uspela da se izbori za priznanje SPC, tako da je 12. septembra 1920. na Arhijerejskom saboru održanom u Sabornoj crkvi u Sremskim Karlovcima doneta odluka o vaspostavljanju Srpske patrijaršije.
U procesu rešavanja hrvatskog pitanja u Jugoslaviji, formirana je 1939. godine Banovina Hrvatska. U njenom sastavu su se, pored srezova sa hrvatskom većinom, našli i neki srezovi sa srpskom većinom.
Okupacijom i podelom Jugoslavije od strane Sila osovine 1941. godine, Srbi su kao narod došli u veoma težak položaj. Iako su okupatori formalno omogućili postojanje nekog oblika srpske državnosti u vidu Nedićeve Srbije i Crne Gore, ove zemlje su se faktički našle pod vlašću okupacionih režima, koji su ugnjetavali srpski narod i nad njim činili genocid. Veliki delovi okupirane Jugoslavije ušli su u sastav takozvane Nezavisne Države Hrvatske (NDH), kojoj su, pored većinski srpskih srezova Banovine Hrvatske bili dodati cela Bosna i Hercegovina i ceo Srem. Srbi u NDH su se našli izloženi progonu, proterivanju, nasilnom pokrštavanju i genocidu. Genocid nad Srbima su takođe činili i mađarski, albanski i bugarski okupatori, koji su okupirali pogranične delove Jugoslavije.
M/T Tin Ujević
M/T Tin Ujević je trajekt za lokalne linije, u sastavu flote hrvatskog brodara Jadrolinije. Brod je izgrađen 2002. godine u Grčkoj, a u redovnu plovidbu uveden je 4. 7. 2003. godine. Brod ima kapacitet prijevoza 1000 osoba i 200 automobila. Može postići optimalnu brzinu od 14 čvorova. Trajekt najčešće plovi na linijama splitskog područja: Split-Stari Grad (Hvar) i Split-Supetar (Brač).
Srbi
Savremeno doba
U vreme raspada Jugoslavije početkom 1990-tih, Srbi u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini su formirali nekoliko srpskih autonomnih oblasti, čijim ujedinjavanjem su stvorene dve republike - Republika Srpska Krajina i Republika Srpska. Ove srpske države formirane su kao odgovor na politiku izdvajanja Hrvatske i Bosne i Hercegovine iz Jugoslavije. Na kraju rata u Hrvatskoj 1995. godine, Republika Srpska Krajina je vojno poražena od strane Hrvatske vojske, a oko 150,000 do 200,000 Srba je proterano sa tih prostora. Iste godine, Dejtonski sporazum je okončao rat u BiH i priznao Republiku Srpsku kao jedan od dva entiteta u sastavu BiH. Nakon NATO bombardovanja SR Jugoslavije 1999. godine i završetkom rata na Kosovu i Metohiji, u skladu sa Rezolucijom 1244 UN-a, na Kosovo i Metohiju su ušle trupe NATO pakta kao misija KFOR, a 230,000 Srba i drugih ne-Albanaca je raseljeno. 2006. godine Srbija i Crna Gora raskidaju svoju državnu zajednicu i postaju nezavisne države, a 2008. se na teritoriji Kosova i Metohije proglašava nezavisna Republika Kosovo, koju Srbija nije priznala.
Jezik
mini|250p|Štokavski poddijalekti
Srbi govore srpskim jezikom, koji pripada slovenskoj grupi indoevropske porodice jezika. Srpski jezik je službeni jezik Srbije i jedan od tri službena jezika Bosne i Hercegovine (uz bosanski i hrvatski; sva tri jezika su gotovo istovetna). Takođe je, uz albanski, jedan od dva službena jezika samoproglašene Republike Kosovo, koju Srbija ne priznaje. U Crnoj Gori je srpski glavni govorni jezik, iako nema službeni status na nivou države (službeni jezik u Crnoj Gori je crnogorski, koji je takođe istovetan srpskom jeziku).
Govornici srpskog jezika se donekle mogu sporazumevati sa govornicima hrvatskog, bosanskog, crnogorskog i bunjevačkog. U manjoj meri se mogu sporazumevati i sa govornicima slovenačkog, makedonskog i bugarskog, kao i sa govornicima drugih slovenskih jezika. U kontaktu sa romskim jezikom, na bazi srpskog je nastao romsko-srpski jezik, kojim govori deo romske populacije u Srbiji.
U smislu lingvističke klasifikacije, srpski jezik se, pored već pomenutih jezika (hrvatskog, bosanskog, crnogorskog, bunjevačkog), klasifikuje u zapadnu grupu južnoslovenskih jezika, u koju još spada i slovenački, dok se makedonski, bugarski i staroslovenski jezik klasifikuju u istočnu grupu južnoslovenskih jezika. Leksički, srpski deli 85% sličnosti sa slovenačkim, 84% sa makedonskim, kao i 80% sa bugarskim i slovačkim.
Standardni srpski jezik baziran je na štokavskim južnoslovenskim govorima, a podeljen je na dva glavna narečja - ekavsko i ijekavsko. Ekavsko govorno područje je dalje podeljeno na nekoliko dijalekata: šumadijsko-vojvođanski, smederevsko-vršački, kosovsko-resavski, prizrensko-južnomoravski, svrljiško-zaplanjski i timočko-lužnički. Ijekavsko govorno područje je podeljeno na istočnohercegovački, istočnobosanski i zetsko-južnosandžački dijalekat. Pored toga, postoje i ikavski i slavonski govori, koji su zastupljeni kod populacija koje su u prošlosti u delu literature označavane kao Srbi katolici.
Religija
mini|desno|250p|[[Hram Svetog Save u Beogradu, najveći srpski pravoslavni hram, najveći pravoslavni hram na Balkanu i po površini i zapremini najveća pravoslavna crkva na svetu]] Većina Srba su vernici Srpske pravoslavne crkve. U 2011. godini, srpsko pravoslavno stanovništvo je činilo 84.5% stanovništva Srbije (bez Kosova). Pored toga, među Srbima ima i protestanata, ateista i agnostika, a u manjoj meri i muslimana i katolika. Broj Srba muslimana i Srba katolika je u prošlosti bio veći, ali se pripadnici ovih veroispovesti danas po nacionalnosti uglavnom izjašnjavaju kao Bošnjaci i Hrvati.
Srpska pravoslavna crkva je prisutna kako na tradicionalnim srpskim etničkim prostorima, tako i u srpskoj dijaspori. Ona broji od 8 miliona do 12 miliona članova. Pored Srba, deo vernika Srpske pravoslavne crkve čine i pripadnici drugih etničkih grupa - Crnogorci, Romi, Vlasi, itd.
Populacija
Najveći broj Srba živi u Srbiji (5.988.000, ne računajući Kosovo). Drugi veći deo Srba živi u Bosni i Hercegovini (1.300.000), gde predstavljaju konstitutivni narod (Srbi su najviše skoncentrisani u Republici Srpskoj, jednom od dva entiteta u BiH). Značajan broj Srba živi i u Crnoj Gori (178.000) i Hrvatskoj (186.000). Manji broj Srba takođe živi u Makedoniji, Sloveniji, Rumuniji, Albaniji, Bugarskoj i Mađarskoj.
Veliki broj Srba živi u dijaspori (tuđini), prvenstveno u Nemačkoj, Austriji, Švajcarskoj, Sjedinjenim Američkim Državama, Francuskoj, Švedskoj, Turskoj, Argentini, Kanadi i Australiji.
Najveće urbane populacije Srba u Srbiji nalaze se u Beogradu (1.417.187 ), Nišu (162.380 ), Novom Sadu (141.475 ) i Kragujevcu (139.990 ). Najveći grad sa srpskom većinom u BiH je Banja Luka (oko 200.000 stanovnika).
U inostranstvu se najveća srpska populacija može naći u severnoj Americi (Čikago i delovi Ilinoisa, zajedno sa Torontom i južnim Ontariom).
Srbi čine oko dve trećine populacije Srbije, odnosno oko 6,3 miliona stanovnika. Još 2,2 miliona Srba živi u okolnim državama Balkana. Broj Srba u tuđini (dijaspori) je nepoznat, ali se pretpostavlja da ih ima negde između 4 i 5 miliona, uključujući i ljude srpskog porekla. Ukupan broj Srba se kreće od 12 do 13 miliona, što zavisi i od broja ljudi u dijaspori.
Znameniti Srbi
Grupu zapaženih srpskih intelektualaca uključuju naučnici: književnici:
prosvetitelji:
savremeni intelektualac
Tirozinska proteinska kinaza CSK
Tirozinska proteinska kinaza CSK (C-Src kinaza, C-terminalna Src kinaza) enzim je koji je kod ljudi kodiran CSK genom. Ovaj enzim fosforilizuje tirozinske ostatke locirane na C-terminalnom kraju Src familije kinaza (SFK) uključujući SRC, HCK, FYN, LCK, LYN i YES1.
Retinoinska kiselina
Retinoinska kiselina je oksidovana forma vitamina A, sa samo delimičnom funkcijom vitamina A. Ona igra ulogu u determinaciji pozicije duž embrionske prednje/zadnje ose kod hordata. Ona dejstvuje kroz Hox gene, što na kraju kontroliše prednje/zadnje uobličavanje u ranim razvojnim fazama. Retinoinska kiselina dejstvuje putem vezivanja za heterodimere receptora retinoinske kiseline (RAR) i RXR (retinoidni X receptor), koji se zatim vezuju za elemente odgovora retinoinske kiseline (RARE) u regulatornim regionima direktnih ciljeva (uključujući Hox gene), čime se aktivira transkripcija gena. Receptori retinoinske kiseline posreduju transkripciju različitih setova gena ćelijske diferencijacije, tako da je sam proces zavistan od tipa ćelija. Jedan od regulisanih gena je gen samog receptora retinoinske kiseline, što je slučaj u toku pozitivne regulacije. . Kontrolu nivoa retinoinske kiseline održava grupa proteina.
Molekularna baza za interakciju između retinoinske kiseline i Hox gena je bila studirana putem analize brisanja kod transgenetskih miševa koji nose lacZ konstrukte reporter gena. Takve studije su identifikovale funkcionalne RARE segmente unutar bočnih sekvenci nekih Hox gena, što sugeriše direktnu interakciju između gena i retinoinske kiseline. Ove vrste studija snažno podržavaju normalne uloge retinoida u oformljavanju kičmenjačke embriogeneze putem Hox gena.
Biološka aktivnost
Retinoinska kiselina može nastati putem oksidacije u telu iz bilo retinala ili retinola, ali, kad je jednom proizvedena, ona ne može biti redukovana.
Retinoinska kiselina je odgovorna za sve aktivnosti vitamina A, osim vizuelnih efekata pigmenta, koji zahtevaju retinal (retinaldehid), i efekta koji zahtevaju retinol kod oba, muškog i ženskog, reproduktivna trakta. Dakle, ako se životinje hranjene samo retinoinskom kiselinom bez vitamina A (retinol ili retinal), one ne ispoljavaju efekte nedostatka vitamina A kao što usporeni rast, epitelijalna oštećenja, kseroftalmija, i suvoća korneje, međutim njihova retina se degradira usled nedostatka retinala, što dovodi do slepila. Mužjaci pacova kojima je u ishrani vitamin A zamenjen retinoinskom kiselinom ispoljavaju hipogonadizam i neplodnost; sličan tretman ženki pacova uzrokuje neplodnost usled fetalne resorpcije.
Mike Belkin
Michael ("Mike") Belkin (Montreal, 29. jun 1945 -) je bivši kanadski teniser, koji je između 1965. i 1972. pet puta proglašavan najviše rangiranim kanadskim teniserom.
Odrastao je u Miami Beachu gdje su ga roditelji doveli prepoznavši njegov talent i nastojeći iskoristiti tamošnju tenisku infrastrukturu. Nastupao je za kanadski Davis Cup tim.
Danas radi kao teniski direktor odmarališta Sonesta Beach na Key Biscayneu.
Abos
Abo je naselje i opština u jugozapadnoj Francuskoj u regionu Akvitanija, u departmanu Atlantski Pirineji koja pripada prefekturi Oloron Sen Mari.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 481 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 57 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 8 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 123 metara (maksimalnoj 250 m, a minimalnoj 108 m).
Zagorak
Zagorak je naselje u opštini Danilovgrad u Crnoj Gori. Prema popisu iz 2003. bilo je 153 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 147 stanovnika).
Demografija
Ovo naselje je uglavnom naseljeno Crnogorcima (prema popisu iz 2003. godine).
Marshall, Wisconsin
Maršal je grad u američkoj saveznoj državi Viskonsin.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.862, što je 430 (12,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Miguel Hidalgo, Nuevo Morelos
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 9 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 268 m.
Chula Vista, Ocampo
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 1671 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1043 m.
Marcianise, Caserta
Marcianise je naselje u Italiji u provinciji Caserta, u regiji Campania.
Scarlino Scalo, Grosseto
Scarlino Scalo je naselje u Italiji u provinciji Grosseto, u regiji Toscana.
Marcianise, Caserta
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 40239 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 31 m.
Scarlino Scalo, Grosseto
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 1582 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 11 m.
M/T Vladimir Nazor
M/T Vladimir Nazor je trajekt za lokalne linije. U sastavu je flote najvećeg hrvatskog brodara Jadrolinije. Ime je dobio po poznatom hrvatskom pjesniku Vladimiru Nazoru. Kapaciteta je oko 450 osoba, te oko 70 automobila.