cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mehmed II
Značaj bosanskog pada
Vesti o padu Bosne i pogibiji kralja Stevana izazvali su iznenađenje i bol u celoj srednjoj Evropi. Turske čete zaletale su se i pre toga do mora i na severozapad do Ljubljane i iznad nje, a kroz južnu Ugarsku sve do Temišvara. Sad je, posle zauzeća Bosne, opasnost od njih postala neposrednija. Oni su došli ne samo na liniju Dunava, nego i na liniju Save, Sane i čak Une. Naročito je puklo pred očima svakom Mađaru šta su izgubili padom Srbije i padom Bosne. Sad je njihova granica postala širom otvorena. S toga je sasvim razumljivo što je papa, i inače potresen katastrofom zemlje koju je sam gurao u katastrofu, sa suzama u očima govorio u kardinalskom kolegiju; "Bosna je pala, kralja njenog ubiše, dršću Mađari i dršću svi susedi."
Bitka kod Opisa
Posljedice
mini|250px|desno|Kopija reljefa s [[Kir Veliki|Kirom Velikim iz Pasargada u Olimpijskom parku u Sydneyu]]
Mehmed II
Formiranje Hrišćanske lige (1463)
Bosanski slom zaprepastio je i Mlečane. Oni su pisali papi 10. juna 1463., da je taj poraz "od takvog značaja i takve težine za spas hrišćanskog imena, da se to jedva dade toliko proceniti koliko zaslužuje." Četiri dana potom oni su javljali u Rim, da je sultan opustošio Bosnu i dobio njene gradove silom ili predajom. Zemlja je potpuno rastrojena. Turske čete provalile su u Krbavu i upale sve do Sinja. Tom prilikom zarobile su i hrvatskog bana Pavla Sperančića. Mlečani su sad tražili od pape, da na očigled opasnosti pokuša već jednom ostvariti ono što je nameravao. Oni su naročito polagali na to, da hrišćanska akcija počne čim pre, dok još ima vremena za spasavanje. Sami su bili voljni ući u takvu saradnju, a preduzimali su sve da bi odbranili Dalmaciju. Obećavali su i iskrenu pomoć uplašenom Dubrovniku. Mlečani su živo radili, da u veliku hrišćansku ligu uđu ne samo narodi srednje Evrope, nego, sa papinim posredovanjem, i Talijani i Francuzi i još ko drugi. Sa Mađarima su sami požurivali savez iz očigledne potrebe da i jedni i drugi zaštite svoje područje, koje je bilo prvo na udarcu. I sklopili su ga 12. septembra 1463. U isto vreme oni su živo radili na tom, da u taj savez uvuku i preostale balkanske države Hercegovinu, Zetu i Albaniju.
Bitka kod Opisa
Posljedice
Babilonski poraz u bitci kod Opisa označilo je kralj ozbiljnijeg otpora perzijskoj invaziji. Nabonidove kronike spominju kako je 14. dana nakon bitke (6. 10.) grad Sipar osvojen bez otpora dok je Nabonid pobjegao, što svjedoči kako je babilonski kralj bio u Siparu prilikom dolaska Perzijanaca. Kronike dalje spominju kako je Kir Veliki boravio u Siparu šest dana, poslije čega je njegova vojska nakon lukave i kratkotrajne opsade osvojila Babilon, dok je Nabonid uhvaćen u gradu neposredno nakon opsade. Njegova sudbina nije poznata, no prema babilonskom historičaru Berosu iz 3. vijeka pne. Nabonid je pošteđen i poslan u egzil na istok imperija gdje je i umro. Detalji o perzijskom preuzimanju kontrole nad Babilonom ne spominju se u Nabonidovim kronikama, no naglašeno je kako su se Perzijanci tolerantno ponijeli prema hramovima i vjerskim kipovima zbog čega brzo ostvarili simpatije kod domaćeg stanovništva. Sedamnaest dana kasnije (29. 10.) Kir Veliki osobno je ušao u Babilon gdje je okrunjen kao novi kralj, nakon čega je imenovao namjesnike koji su kontrolirali osvojeni teritorij.
Mehmed II
Delovanje kod preostalih balkanskih država
Herceg Stepan je odmah po odlasku Turaka pošao u istočnu Hercegovinu, da pribere ljude i povrati predate ili otete gradove. Sredinom jula dobio je ponovo grad Ključ kod Gacka, a u zapadnoj hercegovini Ljubuški. Ali brzo potom izbila je ponovo raspra u Hercegovoj porodici. Njegov sin Vladislav ustao je ponovo na oca tražeći trećinu zemlje za sebe, pošto je Herceg imao tri sina. Mletačka Republika, želeći da se pred tako očiglednom opasnošću strasti smire i da se već i inače oštećena zemlja ne upropašćuje dalje, rešila je bila da sama posreduje između njih. Na to ih je poticala i prilično mnogobrojna bosanska emigracija, koja se bila spasla na mletačko područje i od koje su izvesna uglednija lica bila otišla i u same Mletke. I Hercegu i svima drugim trebalo je staviti u izgled preotimanje Bosne od Turaka i tim povratak i ličnog ugleda, i imanja, i uticaja. Poručivalo se, da ne treba čekati dok se Turci učvrste u Bosni, nego da treba živo raditi, a uspeh ne izgleda ni malo neostvarljiv.
Bitka kod Opisa
Posljedice
Antička grčka djela Herodota i Ksenofonta koji opisuju Kirovo osvjanje i pad Babilona razlikuju se od onih Nabonidovih na klinastom pismu. Herodot tvrdi kako je Kir napredovao Babilonijom uz rijeku što se poklapa sa istočnjačkim izvorima, te kako se odlučujuća bitka održala nedaleko od grada Babilona. Kir je navodno postavio opsadu oko Babilona, te naredio svojim trupama da iskopaju kanal kojim će preusmjeriti dio toka Eufrata te tako prodrijeti u grad na njegovim slabim točkama. Ksenofont također navodi kako su Perzijanci iskopali kanale oko grada zbog preusmjeravanja Eufrata (koji je prolazio kroz Babilon), nakon čega su koritom ušli u grad. Osim Herodota i Ksenofonta, i biblijska knjiga o Danielu također spominje kako su Perzijanci iznenadili Babilonce dok su proslavljali lokalni festival.
Kosmos-745
Kosmos-745 je jedan od preko 2400 sovjetskih vještačkih satelita lansiranih u okviru programa Kosmos.
Mehmed II
Delovanje kod preostalih balkanskih država
U Zeti Mlečani su pomagali svog čoveka Stevana Crnojevića i pomogli su mu, da preotme tvrdi Medun. Kod Skender-bega su delovali isto tako i on je bio sasvim ušao u njihove ideje.
Kosmos-745
Kosmos-745 je lansiran sa kosmodroma Pleseck, SSSR, 24. juna 1975. Raketa-nosač R-12 Dvina (8K63, NATO oznaka SS-4 Sandal) sa dodatim stepenom je postavila satelit u orbitu oko planete Zemlje. Masa satelita pri lansiranju je iznosila 400 kilograma. Kosmos-745 je bio satelit namijenjen za vojno i naučno istraživanje.
Mehmed II
Ugarsko i Mletačko ratovanje
Posle sklopljenog saveza između Mađara i Mlečana krenuta je odmah, početkom jeseni 1463., kombinovana ofanziva protiv Turaka. Mlečani su s flotom počeli akciju u Moreji, a Mađari su krenuli na Bosnu. Mađarska vojska prešla je Savu kod Gradiške početkom oktobra. Odatle se, u dve kolone, kretala prema Jajcu. Jednu je vodio Imbro Zapolja, a drugu, koja je udarila preko Ključa, sam kralj. Kralju Matiji pridružio se sa hrvatskim četama i Martin Frankopan. Oko 10. oktobra počeli su prvi hrišćanski juriši protiv Jajca, ali je turska posada grad junački branila preko dva puna meseca, sve do Božića, kad je bila prinuđena da se preda.
Bitka kod Opisa
Posljedice
Babilonski historičar Beros nudi drugačiju verziju priče, te navodi kako je Kir Veliki porazio Nabonida koji se zajedno sa ostacima pristaša povukao u grad Borsipu. Kir je potom porazio Babilon i naredio uništenje fortifikacija oko grada, budući kako su predstavljale veliki problem prilikom opsade i kako bi mogle poslužiti u babilonskim pobunama. Nakon toga, Kir je krenuo u pohod na grad Borisippu gdje je postavio opsadu, no Nabonid nije želio čekati kraj opsade pa se ubrzo predao.
Mehmed II
Kraj rata
Pošto je zauzeo Jajce krajem 1463. god. Kralj Matija je prekinuo dalje ratovanje te zime. To godišnje doba doista nije bilo pogodno ni za kakve akcije u bosanskim planinama. Za "gubernatora" Bosne bi imenovan Imbro Zapolja, daleki potomak starog bosanskog bana Borića. U isto vreme kralj mu je dao i čast bana Hrvatske, Dalmacije i Slavonije, da bi što tešnje vezao osvojeni deo Bosne sa susednim oblastima, kako bi se što bolje mogla organizovati zajednička odbrana.
Bitka kod Opisa
Historiografija
Poraz Babilonije kod Opisa omogućio je perzijskoj vojsci daljnje napredovanje prema Babilonu što je pak označilo kraj babilonske nezavisnosti, unatoč kasnijim pobunama protiv perzijske vladavine. Pad Babilonije zabilježen je u svim povijesnim dokumentima tog razdoblja, što se posebno odnosi na glinene zapise na klinastom pismu koji datiraju neposredno nakon Kirovog osvajanja Babilona. Postoji nekoliko objašnjenja o padu Babilonije. Primjerice, na Kirovom cilindru spominje se kako babilonski kralj Nabonid nije imao potporu boga Marduka jer je vladao protiv njegove volje. Ton u kojem je pisan taj dokument svjedoči kako babilonska svećenička elita nije bila zadovoljna Nabonidovom politikom pa je otvorenih ruku dočekala Perzijance. Drugi autori imaju različita objašnjenja za babilonijski poraz protiv Perzijske Monarhije. M. A. Dandamaev tvrdi kako babilonski režim nije imao potporu vlastitog naroda, dok su pak babilonski robovi poput Židova vidjeli u Perzijancima osloboditelje. Također, navodi se i perzijska brojčana superiornost te bolja opremljenost njihove vojske.
Mehmed II
Papa pokušava da obnovi ligu
Videći turske pripreme i nesumnjivu opasnost za hrišćanstvo rešio se, najzad, sam papa da lično krene neku vrstu krstaškog pohoda. Verovao je, da će njegov primer potstaći i druge da se odluče na energičnije mere. Prešao je s toga iz Rima u Jakin, da se stavi na čelo savezničke flote. U Jakin se za njim spremao i mletački dužd. Ali usred tih priprema već ostareli i uzbuđenjima izmoreni papa Pijo II, veliki neprijatelj Turaka i glavni propovednik hrišćanske solidarnosti, umire 15. avgusta 1464. S njegovom smrću padoše u vodu i svi veliki ofanzivni planovi. Mlečani i Mađari ostadoše sami, da se nose sa Mehmedovom Turskom.
Ratovanje u Bosni 1464.
Za to vreme turska vojska je 12. jula ponovo prispela pod Jajce. Tom gradu, kao bivšoj bosanskoj prestonici, koja se nalazila skoro usred zemlje, davali su naročit značaj i Turci i Mađari, veći možda nego je mesto samo po sebi i zasluživalo. Turska prethodnica, koju je vodio Mahmud paša, brojala je oko 20.000 vojnika. Ali ovog puta uzaludni su bili svi turski napori da zauzmu grad. Mađarska posada u njemu borila se hrabro i požrtvovano i sasvim drukčije nego bosanska vojska prošle godine. I kad je opsadnoj vojsci došao u pomoć sam sultan, bodreći je na sve nove juriše, situacija se nije mnogo promenila.
Dok se sultan bavio pod Jajcem stigoše mu vesti, da se mađarska vojska sprema na napadaj i da su odeljenja Imbra Zapolje prešla Savu i da operišu oko Banje Luke. Na glas o tom sultan je 22. avgusta naredio opšti juriš na Jajce, a kad taj nije uspeo sultan je naredio opšte i brzo povlačenje. Znači, da je zamorena vojska pretrpela osetne gubitke i da se sultan nije usuđivao primiti s njom borbu sa Mađarima. Vest o turskom povlačenju dobio je kralj Matija u Gorjanima, na Dunavu, i odmah je naredio da i ostala vojska pređe Savu i pođe za Turcima. On sam pošao je za njom tek početkom oktobra, i to uz Drinu, prema gradu Zvorniku, prenoseći ratište i u istočni deo Bosne. Uspeh Mađara pod Jajcem digao je njihov ugled i sad su se izvesni bosanski velikaši sami vraćali pod njihovu vlast.
Raspadanje Hercegovine
Za to vreme u Hercegovini se nastavljala stara porodična svađa. Oba suseda, i Mlečani i Dubrovčani, upotrebljavali su sve načine da izmire oca i sina, među kojima je odnos bio ne samo pun nepoverenja, nego i duboke mržnje. Njihovu raspru iskoristili su Turci koji upadoše u Hercegovinu, ali ne više da tobože posreduju za jednu ili drugu stranu, nego da je osvajaju za sebe. Uplašeno stanovništvo sklanjalo se kud je znalo ne pokazujući mnogo volje da se zalaže za toliko očigledno sebične interese svojih gospodara. Sam Vladislav Hercegović morao je da beži iz zemlje i sklanjao se na dubrovačka ostrva Šipan i Koločep, jer mu Dubrovčani nisu dozvoljavali da se zadržava u samom njihovom gradu. God. 1465. Turci su bili zauzeli Blagaj i doprli do Trebinja. Drugi hercegov sin Vlatko otišao je da traži pomoći kod kralj Matije. Kad su čuli za mogućnost da Turci uzmu i Herceg Novi naredili su Mlečani u Kotor, da se tamo uputi jedna njihova ratna lađa, koja bi uzela grad u zaštitu. To je dovelo do objašnjavanja između Matije i Mlečana, koji im je prebacivao što se mešaju u njegove poslove "bosanskog kraljevstva". Međutim je splitski knez poseo područje oko ušća Neretve i Makarsku Krajinu, nemajući vremena da traži prethodno odobrenje svoje Republike. To pokazuje kako je proces raspadanja Hercegovine išao brzo i skoro neodoljivo. Mlečanima postupak splitskog kneza nije bio neprijatan, a tumačili su ga tako, da im se predao narod tih oblasti sam od svoje volje.
Ugarska pomoć Hercegovini
Kralj Matija nalazio se od oktobra 1465. kod Gradiške na Savi i pratio je događaje u Hercegovini. Za odbranu Lijevna i njegove župe uputio je Jana Vitovca "kneza zagorskog", dalmatinsko-hrvatskog bana Stepana Frankopana, i Janoša Rozgonjija. Vitkovcu i Rozgonjiju dao je Matija 3. novembra i punomoć, da mogu u njegovo ime pregovarati sa Hercegom, očevidno o odnosu Hercegovine prema Ugarskoj. Isto tako, da mogu vojnički pomagati i ugroženi Dubrovnik. Stari Herceg, videši očevidni slom zemlje, gledao je da nađe pomoći gdegod može. Pregovarao je i s Mlečanima i sa Mađarima, ali nije verovao ni jednim, ni drugima. Izdajstva i u rođenoj porodici, i u zemlji, propasti Vizantije, Bosne i Srbije, koje je sam doživeo behu ga učinile potpuno utučenim, ali i nepoverljivim. On je osećao kako se gavrani grabe oko njegove lešine. Ali šta je mogao? Valjalo je gledati da se spase što se može. Između Mađara i Mlečana bilo je ne samo neslaganja, nego i prave svađe oko Hercegovine. Mlečani nisu mogli pristati, da im se Mađari uvuku u Boku Kotorsku, a Mađari su zbog dalmatinskog zaleđa i zapadne Bosne nerado gledali Mlečane u Neretvanskoj Krajini.
Pregovori sa Mlečanima i Mađarima
U pregovorima s Mađarima, vođenim tajno u Dubrovniku, Herceg je pristao da oni posednu Počitelj na Neretvi. Tome su mnogo doprineli i Dubrovčani, koji su zazirali od Mlečana u tom kraju. Oni su pristali, da o svom trošku podignu i veliki most preko Neretve kod tog mesta i počeli su s radovima odmah od početka 1466. god. Vladislav Hercegović držao se, međutim, sad s Mlečanima i 4. februara imenovan je od njih, po svojoj želji, za "generalnog kapetana" sa godišnjom platom od 500 dukata. On je tražio od njih pomoć od 2.000 ljudi, ili bar novac da bi ih mogao sam nabaviti, jer, kako je naglašavao, došlo je dotle, da "sad niko neće da služi nego samo za plaću." I stari Herceg opredelio se pred kraj života za Mlečane. Od tolikih pregovora s kraljem Matijom nije, na kraju krajeva bilo ništa; on je sam uputio kralju 12.000 dukata da dobije pomoć u vojsci, pa je i to otišlo uzalud. Mlečanima je ponudio oba svoja grada u Boki, Novi i Risan, a ovi su mu 10. marta 1466. u zamenu za to, obećali dati ostrvo Brač i jednu kuću u Splitu ili u kom drugom gradu i slobodno stanovanje u Mlecima. Herceg im je, sem toga, dao pristanak, da se mogu, pored Mađara, učvrstiti i u Neretvanskoj Krajini. Ali, u isto vreme, Herceg je nastavljao pregovore i sa Mađarima. Međutim, nije dočekao da vidi dalji razvoj stvari. Slomljen dugim borbama i intenzivnim životom punim stalnih uzbuđenja on je umro u Novom 22. maja 1466., posle duže bolesti.
Matija Šabančić
Turci od 1464. god. nisu preduzimali u Bosni nikakvih većih akcija; ove borbe u Hercegovini izvođene su sa malim brojem snaga i imale su za Turke čisto lokalan karakter. Da bi Bosnu pridobio više za sebe i suzbijao u njoj mađarski uticaj sultan se rešio, da zemlji dade novog kralja. Za kralja je postavio Matiju Šabančića, sina nesuđenog kralja Radivoja, brata Tomaševa. To je prvi takav potez u politici sultana Mehmeda II, koji nije primenjivao ni u Vizantiji, ni u Bugarskoj, ni u Srbiji. To je učinio očevidno zbog izuzetnog položaja Bosne, koja se nalazila na krajnjoj zapadnoj tačci njegove države, izložena agitaciji i Mađara i Mlečana, i u kojoj on, i pored ličnog zalaganja, nije uspeo da u celini vaspostavi svoju vlast. Sem toga, on je u Bosni, više nego i u jednoj drugoj zemlji, našao dosta uticajnih ljudi, koji su, iz opozicije prema Mađarima i njihovom stalnom vršljanju među njima, bili voljni da prihvate tursku vlast, naročito ako bi ona pokazivala izvesne dobre volje prema njima. Šabančić je imenovan za kralja krajem 1465. god.
Formiranje srpske despotovine i značaj
U vezi sa ovom politikom Turaka u Bosni morali su i Mađari menjati svoju politiku prema Srbima. Morali su to činiti i u svom sopstvenom interesu, da bi Srbe dobili kao prijatelje. Dotle i dvor i izvesni njihovi magnati dozvoljavali su sebi ponekad grube ispade. Znamo postupke Silađijeve prema despotu Đurđu i njegovima, videli smo držanje kralja Matije prema nesrećnom Stevanu Tomaševiću. Imanja porodice Brankovića u Ugarskoj delio je kralj Matija kao pustolovinu. Ali, kad je turska opasnost postala očigledna za sve, posle pada Srbije i Bosne, kralj se trudi da što više boljih Srba pridobije za sebe i da tako deluje i na ostale. Kad su sinovi vojvode Jakše prešli iz Jagodine u Ugarsku, kralj im je 1464. god. poklonio u čanadskoj županiji nađlačko vlastelinstvo, a posle su dobili i druga imanja i u županijama kluškoj i aradskoj. Iduće godine on je uspeo da zadobije i sjajnog junaka Vuka Brankovića, sina slepog Grgura, koga je narodna pesma opevala sa puno simpatije i dala mu neobično ime Zmaj Ognjenog Vuka. On je bio dotle u turskoj službi, sledeći politiku svoje tetke, sultanije Mare, pa je kao takav ušao i u sastav turskog poslanstva, koje je sa Mađarima imalo u Beogradu da pregovara o uslovima mira. Ti pregovori, o kojima se i tad i posle dugo diskutovalo i u Budimu i u Mlecima, nisu doveli do rezultata. Međutim je kralju Matiji pošlo za rukom da Vuka privuče na hrišćansku stranu. Uzeo ga je kao svog čoveka, poklonio mu gradove Slankamen i Kupinik kod Save, i imenovao ga za zapovednika srpskih ratnika. Vuk se brzo raščuo kao redak junak, pa je to i njegovo porodično ime prikupilo oko njega dobar broj vrednih i odlučnih srpskih ratnika. Njega i srpske borce upotrebio je Matija u prvi mah ne protiv Turaka, nego protiv češkog kralja Jurja Podjebrada, s kojim je vodio dug rat. Kako se u tom ratu Vuk istakao u velikoj meri stekao je poverenje kraljevo i ovaj ga je potom obasipao znacima svoje pažnje.
Hercegovina prelazi na tursku stranu
Vladislav Hercegović, prevrtljiv i bez ikakvog moralnog uporišta, videći nezaustavljivo napredovanje Turaka i sasvim jalovu takozvanu hrišćansku politiku, obratio se sultanu i stavio se u leto 1466. god pod njegovu zaštitu. Sultan ga je primio i kao svog haračara preporučio pažnji Dubrovnika. Njegov mlađi brat Vlatko, koji se smatrao očevim naslednikom i uzeo titulu hercega, nastavio je veze sa Mađarima. Između braće nije bilo nikakve ljubavi. Sem u politici oni su se razilazili i u drugim pitanjima, a u poslednje vreme još i naročito zbog podele očeve ostavštine. Ta ih je podela zavadila potpuno i oterala čak i u nove tabore. Da bi postigao u Dubrovniku, u mestu gde je Herceg ostavio svoje blago, svoja materijalne ciljeve Vladislav se obratio kralju Matiji kao dubrovačkom zaštitniku, što je Vlatka oteralo u krilo Mlečića i napuljskog dvora. Slom Albanije izazvao je življu političku aktivnost Mlečića i pogoršanje njihovih odnosa sa Turcima, ali je to u izvesnoj meri delovalo i na nesrećne Hercegoviće. Oni su obojica povili glave i prihvatili se sultanova skuta. Na sultanovo posredovanje izvršena je u Dubrovniku i podela njihova nasledstva. Njihova sestra Mara udala se 1469. god. za Ivana Crnojevića, ali od te veze nije bilo nikakvih značajnijih političkih posledica. Pošto se razdelio s braćom, sit borbe, i sa težnjom da se ukloni iz neposredne turske blizine, Vladislav Hercegović je napustio Hercegovinu i otišao u Slavoniju. Tamo mu je kralj Matija dao gradove Veliki i Mali Kalnik, koji su štitili područje reke Lonje. Te gradove s njihovim imanjima dobio je Vladislav pre proleća 1470.; tada je, verovatno, i preselio.
Nikola Iločki
Za to vreme Bosna je iznenada dobila još jednog novog kralja. Ugledni mađarski velikaš Nikola Iločki, koji se od 1438. god. javlja kao mačvanski ban i koji je važio kao jedan od najuticajnijih i najbogatijih magnata kraljevstva, beše 1471. god. otvoreno pristupio velikoj opoziciji protiv kralja Matije. Opozicija se ta nosila mišlju, da Matiju prosto svrgne s prestola, a da dovede jednog poljskog princa. Da razbije tu opasnu družinu Matija je ponudio ambicioznom Nikoli bosansku kraljevsku krunu, za kojom je ovaj odavno žudeo. Mađarski sabor, sazvan u septembru 1471., primio je tu ponudu. S bosanskom "krunom" Iločki je dobio na upravu i hrvatsku i slavonsku banovinu i gradove vranskog priorata. Dotle on se zvao "večni knez" Teočaka i mačvanski ban. Ali Iločki je stvarno dobio više titulu nego vlast. Kao svoju oblast imao je Teočak sa zvorničkim krajem, dok su u Jajcu i dalje upravljali banovi, koje je postavljao kralj Matija. Zadovoljivši se tom visokom čašću Iločki se, naravno, izdvojio iz opozicije i postao je jedan od stubova Matijinih, sve do smrti (1477.).
Osnivanje Šabačke banovine
Još od leta 1471. Turci su se, s velikim brojem radnika, utvrđivali na Dunavu i protiv Beograda. Tad su podigli i grad Zaslon, a docniji Šabac. Mađarima je bilo jasno, da se protiv Turaka, pored gradova i utvrda, mora stvarati i živ bedem odane ljudske snage, koji će im štititi granicu. Pogodnijeg i boljeg bedema od borbenih Srba teško da se moglo dobiti, a bez velikih finansiskih izdataka. Njih su mogli zadovoljiti obnovom njihove despotovine, koja bi opet okupila oko sebe sve narodne snage i koja bi im davala nade, da mogu ponovo doći do svoje stare države. Za srpskog despota bi postavljen Vuk Branković, čovek među Srbima tada najvećeg glasa i od prve kuće. Njemu je narod dao nadimak Zmaj Ognjenog Vuka, možda po tom što je bio nosilac i vitez mađarskog ordena Zmaja, a možda i zbog izuzetne lične hrabrosti. Ima i vrlo verovatno tumačenje, da je on to ime mogao dobiti i po jednoj vojničkoj spravi XV veka, koju su junaci nosili na glavi u obliku zmaja, da bi njom, sipajući vatru i dim, zastrašivali neprijateljske vojnike i konje.
Pojavljivanje Ivana Crnojevića
U Zeti Stevana Crnojevića nasledio je 1465. god. njegov sin Ivan. Došao je na upravu Zete u času kad je Herceg Stepan, dugo vremena neprijatelj njihove kuće, preživljavao svoju punu tegoba poslednju godinu, i kad se sultan bio okomio i na njegova drugog suseda Skender-bega. Ivan je, mlad i neodmeren, svoju vladavinu počeo odmah napadom na mletačko područje u zetskom primorju oko Bara i Kotora. Njemu su se pridružili i Paštrovići i neka druga susedna plemena. Mlečani su protiv njega radili preko svog čoveka Leke Dukađina, a 22. aprila 1465. oglašavali su ga kao svog "perfidnog neprijatelja" i ucenili ga sa 10.000 libara. U leto Kotor je bio tako pritešnjen od Crnogoraca, da je tražio pomoći od Mletaka. Međutim, bilo je jasno, da će se Zeta moći teško održati izmeću Turaka i Mlečana, ako se zavadi sa obojima. Kako su i Albanija i Hercegovina držale tada sa hrišćanima, odnosno sa Mlečanima, rešio se i Ivan da se izmiri s Republikom. U proleće 1466. zatražio je preko Hercega Stepana sporazum i do njega je, posle dužih pregovora, i došlo. Na Ivana je svakako uticao upad Turaka u Albaniju, izveden početkom leta te godine, i izvesna solidarnost sa junačkim Skender-begom. Ipak potpun sporazum između Ivana i Republike sklopljen je tek u novembru 1466. Ivan je, kao i otac mu Stevan, postao plaćeni mletački "kapetan" u Zeti. Uplašio se bio, verovatno, da bi mogao, kao i Skender-beg, ostati bez zemlje, gonjen od Turaka, a neprihvaćen od Mlečana. Skender-beg je bar kod ovih nalazio izvesne podrške i makar ne mnogo obilate pomoći, a on bi bio potpuno osamljen. Posle Skender-begove smrti on se potpuno pridružio Mlečanima i postao je pouzdan hrišćanski branilac na toj ugroženoj strani. Iz svog Žabljaka on je budno pratio stvari i održavao veze i sa susednim albanskim glavarima. Kao nagradu za takvo svoje držanje dobio je Ivan 24. februara 1473. sa svojim zakonitim naslednicima mletačko plemstvo, "kao najodabraniji i najispravniji prijatelj".
Ahmet Hercegović
Između preostale braće Hercegovića, ni posle Vladislavljeva odlaska, nije bilo prave sloge. Mladi Stevan, najmlađi Hercegov sin, razišao se s bratom Vlatkom radi podele očeva nasledstva. God. 1473. ili početkom 1474. god., sa sedamnaest godina, on je ljutit otišao na Portu i od 24. septembra 1474. javlja se kao musliman Ahmet. Sam sultan se potom zainteresovao za njegov deo nasleđa i slao svog posebnog čoveka u Dubrovnik da izvidi stvar. Ahmet je među Turcima stekao visoke položaje i u Carigradu je vršio izvestan uticaj, ali ga Turci, ipak, nisu nikad slali u Hercegovinu, da bi im i tamo bio od koristi. Njegov brat Vlatko oženio se, međutim, po drugi put unukom kralja Alfonsa V, koja je potekla iz jedne njegove nezakonite veze. Tim brakom on je uhvatio dosta veza sa nekoliko uglednih talijanskih porodica, a našao je zaštite i na papskoj kuriji. Preko njih Vlatko je ponovo pokušao da zainteresuje strani svet za sudbinu hrišćanskih naroda na Balkanu. Naročito mu je za to dala prilike ogorčena borba oko Skadra, koji su branili Mlečići, Srbi Ivana Crnojevića i neka susedna albanska plemena. Turci su se tad spremali da obnove Podgoricu i da u njoj nasele 5.000 turskih kuća. Isto su tako hteli da obnove i Baleč između Skadra i Drivasta, očevidno s namerom da bi razbili veze između Zećana i Arbanasa. Mlečani su, naravno, pomagali Ivana Crnojevića da to spreči.
Tursko-ugarski rat (1474 - 1476)
Kad su Mađari 1474. god. završili s uspehom svoje borbe s Česima i Poljacima obratili su ponovo pažnju na balkanska pitanja. Mlečani su još 1473. god. opominjali hercega Vlatka, da se sporazume s bosanskim kraljem i despotom Vukom, pa da rade protiv Turaka zajednički. Kad su Mađari 1475. god. otpočeli novi rat s Turcima dalo mu se dovoljno prilike za to. Kralj Matija je s jeseni te godine došao lično pod Šabac i zauzeo ga, posle nekoliko nedelja opsade, 15. februara 1476. Naša narodna epska poezija zapamtila je sve do XIX veka taj događaj i dovodila ga tačno u vezu sa Zmaj Ognjenim Vukom. Odatle je despot Vuk krenuo dolinom Drine do Srebrenice, da oskudnom kralju pribavi plen. Put je izvodio avanturistički, noću i krišom, da bi iznenadio i zaprepastio protivnika. Od svojih ljudi izabrao je njih 150, preobukao ih u turska odela, i uputio ih u grad, u kom se toga dana držao vašar. Njihov prepad uneo je neverovatan metež među Turke i potpuno ih onesposobio za odbranu. Plen je bio velik; ugrabljeno je pet tovara srebra i 127.000 aspri, sem drugih stvari. Odatle je despot provalio do Kučlata, pa, pošto ga je poharao, udari na povratku i na Zvornik. Tu je bio ranjen u nogu, pa s toga prekide dalju borbu. Uz put je sve oplenio, popalio i opustio. Obavešten da se u mađarskoj vojsci nalazi lično kralj Matija sultan mu je bio ponudio mir za duži niz godina, tražeći za Turke samo slobodan prolaz kroz Hrvatsku i Dalmaciju protiv Mlečana. Ali Matija nije pristao na te uslove. U to vreme i turski kralj u Bosni, Matija Šabančić, bio se ponudio Mađarima, verujući da ova njihova ofanziva ima veće smerove. Mađari su ga doista prihvatili i uputili su jednu svoju vojsku u Bosnu, koja je spasla Matiju od Turaka, ali koja nije inače postigla nikakvih drugih odlučnih uspeha.
Matijina politika
Kad se kralj Matija 1477. god. upustio u dugi rat s carem Fridrihom III napustio je dalju akciju u Srbiji, a svoje srpske pomagače uputio je na severozapad i zapad. Srpska snaga trošila se nemilosrdno za tuđ račun. Danas je jasno, da je cela politika kralja Matije značila stvarno rasipanje i mađarske snage i da je bila, pored svih tobožnjih velikih linija, kratkovida. Kralj je vodio Ugre na Čehe, Poljake i Nemce, dok su Turci podrivali njegove položaje na jugu i stezali sve jači lanac protiv njega. Tako je obnova srpske despotovine donela Srbima vrlo malo stvarne koristi; ona je postala jedna vrsta vojne granice, u kojoj je Srbima postepeno davana uloga dobrovoljnih najamnika. Mađarima samim srpska despotovina je mogla biti dragocena, da su pustili Srbe da se tu učvrste i razviju, jer jaki Srbi bili su u isto vreme i izvesna garantija za Mađare. Ovako rastrzani, ginući po austriskim ledinama, Srbi su, istina, odnosili pobede za Matiju, ali su se topili i gubili, a od svih tih pobeda, na kraju krajeva, ispao je i za njih i za Mađare negativan obračun. Malo više od četvrt veka iza Matijine smrti cela Mađarska postala je turski plen, i Srbi sa njom zajedno.
Pad Albanije i prodor u Zetu
Vidi još: Opsada Kroje
Nesmetan ni od koga, nezamoren godinama i tolikim podvizima, sultan Muhamed II beše rešio, da 1478. god. svrši konačno sa Albanijom i da uzme uporno branjeni Skadar, koji je bio središte mletačke vlasti i uticaja u tom kraju i u susednoj Zeti. God. 1478. pala je Skender-begova Kroja i sam sultan primio je gradske ključeve. Godinu dana potom klonuo je i Skadar, pred kojim je sultan, kao primer zastrašivanja, dao poseći 300 građana iz osvojenog Drivasta. Ivan Crnojević je pošteno pomagao Mlečanima, ali im nije mogao pomoći. Šta više, navukao je na se gnev neumoljivog Muhameda. Iza Albanije došla je odmah na red i Zeta. Turci su bez velike muke zauzeli njegov Žabljak, a posle i njegovu zemlju. Da ne pane u ropstvo Ivan je, kao i mnogo njegovih albanskih suseda, prebegao u Italiju, da, željan otadžbine, jede emigrantski hleb.
U taj mah izgledalo je, da je došao sudnji čas i Dubrovniku i Hercegovini. Sultan beše izdao i zapovest, da se dubrovačka oblast podvrgne njegovim susednim sandžak-begovima. Hercegovački namesnik i provali potom u Konavlje i opleni ga. Uplašeni Dubrovčani poslaše posebne ljude na Portu, koji izmoliše poštedu priznavajući sultana i povisivši mu danak. Sultan im je na to 30. novembra 1480. priznao "državu koju držite i vladanje i ljude". Hercegovima je ovog puta, u koliko je još postojala na primorju, ostavljena na miru.
Upadi na zapad
Dok se kralj Matija nosio s carem Fridrihom Turci su, zvanično, bili neutralni, ali su susedne paše iskorišćavale svaku priliku da ugrabe štogod u svojoj blizini ili da i inače postignu štogod za sebe i svoje. Da bi što više naškodio caru Fridrihu Matija je čak pristajao, da Turci preko Hrvatske napadaju careve zemlje, da bi mu paralisale snage i izazivale pometnju među podanicima. Da takvi turski pohodi nisu mogli proći s mirom i za Matijine zemlje razume se samo po sebi. Takav je jedan od težih slučajeva bio i 1480. god., kad je bosanski paša Daud, po povratku iz Štajerske, opustošio i susedne ugarske oblasti. Kad su pregovori o naknadi štete ostali jalovi naredi Matija brzu kaznenu ekspediciju protiv Bosne. Početkom novembra prešla je njegova vojska Savu i stigla bez teškoća do blizu Jajca. Pre toga je jedan odred konjice od 3-4.000 ljudi, pod vođstvom despota Vuka, jajačkog bana Petra Docija i hrvatsko-slavonskog bana Ladislava Egervaria, u brzim marševima jurnuo prema Sarajevu. Upao je u iznenađeni grad nesmetano i harao ga tri dana. Turci su bili zbunjeni celom tom akcijom i povukli su se u vrhbosanske planine. Pošto su se pribrali od prvog straha organizovali su otpor i stali su napadati Matijinu vojsku kad se s plenom vraćala prema Jajcu. Dosta oštre borbe vodile su se oko Lašve. Kralj Matija je sam o njima javljao papi pretstavljajući ih kao veliku hrišćansku pobedu. O toj avanturi, koja nije ništa promenila u stanju zemlje, sačuvala se i jedna zanimljiva pesma, prva umetnička pesma jednog muslimana na srpskom jeziku, koja se pripisuje u Bosni još uvek veoma popularnom Ajvaz-dedi. U Italiji na takve se radosne vesti u ovaj mah čekalo s naročitom čežnjom, jer je tamo, posle turskog iskrcavanja u Otrantu, u avgustu, bio zavladao velik strah. Sav je svet sa zebnjom čekao kakva dalja sudbina čeka južnu Italiju i možda sam Rim.
Smrt i posledice
Silni i opasni sultan Mehmed II je završio svoj život, 3. maja 1481. godine, od kolere ili gihta, upravo u vreme kada je spremao napad na Rodos i njegove vitezove Jovanovce. Hrišćanski strah smirila je ta nenadna vest.
Odmah iza njegove smrti počela je duga borba između dva mu sina, Bajazita i Džema, koja je u prvo vreme sprečila Turke da preduzimlju nove podvige. Jedno vreme se među hrišćanima čak verovalo, da bi ta borba mogla izazvati krupne poremećaje u tobože još nekonsolidovanom Turskom Carstvu. Međutim, sve su te nade ostale prazne. Turska vojnička snaga čvrsto je držala vlast i osigurala presto Bajazitu. Protiv nje nisu smeli ništa da pokušaju zaplašeni i skrhani hrišćanski podanici, a rastrojeni susedi više su računali s turskim međusobicama, nego sa sopstvenom snagom.
Eksterni linkovi
[dob: 49]
Narbolia, Oristano
Narbolia je naselje u Italiji u provinciji Oristano, u regiji Sardinija.
Trebecco
Trebecco ima više značenja:
San Martino in Beliseto, Cremona
San Martino in Beliseto je naselje u Italiji u provinciji Cremona, u regiji Lombardija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 416 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 54 m.
AMX-30
AMX-30 je glavni borbeni tenk koji je projektirala francuska tvrtka GIAT, a čiji je prvi naručitelj i korisnik bila francuska vojska 1966. godine. Razvijan je usporedno s njemačkim Leopard 1. Prvih 5 tenkova je predano 501. Régiment de Chars de Combat (tenkovska pukovnija) u kolovozu 1966. godine. Proizvodna inačica tenka AMX-30 je zbog povećanja pokretljivosti težila 36 tona, ali je zbog toga žrtvovana oklopna zaštita. Francuzi su važnost pokretljivost tenka stavljali ispred oklopne zaštite. Vjerovali su da ako tenk bude pretežak, da će unatoč svom tom silnom oklopu biti ranjiviji zbog premale pokretljivosti. Manjak oklopne zaštite su pokrili većom brzinom i manjim dimenzijama tenka, uključujući i visinu od 2,28 metara. Glavno naoružanje je činio 105 mm top, koji ispaljuje visoko-eksplozivne protutenkovske granate znane kao Obus G. Tenk pokreće 720 KS (540 kW) snažan HS-110 dizelski motor koji omogućuje maksimalnu brzinu od 65 km/h. Snaga se prenosi uz pomoć pomalo problematične transmisije koja utječe na ukupne performanse tenka.
Zbog problema uzrokovanih nepouzdanom transmisijom, 1979. Francuska vojska je počela modernizaciju svojih tenkova na standard AMX-30B2. Modernizacija je uključivala novu transmisiju, poboljšan motor i uvođenje novog stabiliziranog kinetičkog penetratora i još neka poboljšanja. Proizvodnja tenka AMX-30 je također proširena na razne inačice i izvedbe, uključujući AMX-30D (oklopno vozilo za popravke), AMX-30R (protuzrakoplovni raketni sustav), AMX-30H (nosač mosta), lanser Pluton taktičkih nuklearnih raketa, lanser za rakete zemlja-zrak i mnoge druge.
Prethodnici AMX-30 su bila dva poslijeratna francuska srednje teška tenka, uključujući ARL 44. Iako je ARL 44 bio prijelazni tenk, razvoj njegovog nasljednika, tenka AMX-50 je zaustavljen sredinom 1950-ih u korist uvođenja u službu M47 Patton tenkova. Godine 1956. Francuska vlada je ušla u združeni projekt razvoja novog standardnog tenka zajedno s Njemačkom i Italijom. Iako su se ove tri zemlje dogovorile oko karakteristika koje bi novi tenk trebao imati, obje države, Francuska i Njemačka su počele raditi na osobinama prototipa s namjerom testiranja osobina i kombiniranjem najboljih rezultata. No, projekt je propao zato što njemačka strana nije htjela prihvatiti francuski 105 mm tenkovski top, a francuska strana je odlučila da će odgoditi proizvodnju do 1965. godine. Kao rezultat propalih pregovora, obje strane su odlučile napraviti tenkove na osnovi svojih prototipova. Njemački tenk je postao Leopard 1, dok je francuski postao AMX-30.
Početkom 1969., tenk AMX-30 i neke njegove inačice je naručila Grčka, kojoj se kasnije pridružila i Španjolska. Daljnjih godina AMX-30 je izvezen u Saudijsku Arabiju, Venezuelu, Katar, Ujedinjene Arapske Emirate, Cipar i Čile. Do kraja proizvodnje napravljeno je ukupno 3.571 primjerak tenka AMX-30 i njegovih inačica. Španjolska i Venezuela su kasnije počele opsežne programe modernizacije kako bi produljile operativni vijek svojih vozila dovođenjem na moderniji standard. U Zaljevskom ratu 1991., AMX-30 su bili u sastavu francuske i katarske vojske gdje su sudjelovali u borbama protiv iračkih snaga. No, do danas su Francuska i većina ostalih država korisnica zamijenili svoje AMX-30 s modernijim tenkovima.
Historija i pozadina razvoja
Premda je njemačka okupacija Francuske tijekom Drugog svjetskog rata privremeno omela i onemogućila razvoj borbenih oklopnih vozila, skrivena istraživanja su omogućila Francuskoj da veoma brzo nakon svojeg oslobođenja sredinom 1944. nadoknadi izgubljeno vrijeme. Tijekom okupacije Francuska je tajno radila na oklopnom programu koji je 1944. preuzela državna tvornica Atelier de Construction de Rueil (skraćeno ARL), čiji je daljnji razvoj programa u svojim pogonima rezultiralo projektiranjem i proizvodnjom tenka ARL 44, čija je proizvodnja pokrenuta 1946. Tenk je pokretao Maybach HL-230 motor snage 575 KS (429 kW) i bio je naoružan s 90 mm tenkovskim topom. Iako je 48 tona teško vozilo bilo usporedivo s tadašnjim borbenim tenkovima u vatrenoj moći i snazi motora, imao je izrazite nedostatke uključujući zastarjele gusjenice. Iako je bilo planirano proizvesti 600 primjeraka, konačan broj proizvedenih do 1950. je bio 60 primjeraka. Iste godine su isporučeni 503. tenkovskoj pukovniji francuske vojske. S obzirom da je ARL 44 od samog početka razvoja smatran samo kao prijelazni tenk, rad na novom tenku je započeo već u ožujku 1945.
Razvoj novog tenka je ponuđen petorici različitih proizvođača, uključujući Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux (AMX), Forges et Chantiers de la Méditerranée (FCM), Renault, Société Lorraine de Dietrich (SLD-Lorraine) i Société d'Outillage Mécanique et d'Usinage d'Artillerie (SOMUA). Novo vozilo je bazirano na poslijeratnim potrebama za jednim borbenim tenkom. Novo vozilo je označeno kao AMX-50 i njegova šasija i suspenzija su bili slični onima na njemačkom Panther tenku, kojeg je rabila francuska vojska odmah nakon Drugog svjetskog rata. Specifikacije francuske vlade za novi tenk su bile pod jakim utjecajem njemačkog tenka Panther i težeg Tiger I. Francuska vojska je izričito htjela tenk s razinom oklopne zaštite starijih tenkova i vatrenom moći modernih tenkova. Premda je dizajn posuđen s njemačkog tenka, uključujući Maybach 1000 KS (750 kW) snažan motor baziran na ranijem modelu i torzijske poluge osovinskih kotača, AMX-50 posjeduje i nekoliko originalnih značajki. Na primjer, AMX-50 ima oscilirajuću kupolu koja se sastoji od dva dijela, od kojih je jedan postavljen na oslonac donjeg dijela, pričvršćen na prsten kupole. Glavni top je postavljen na gornji dio, olakšavajući elevaciju i depresiju topa, a isto tako pojednostavljuje opremu sustava upravljanja paljbom i instalaciju sustava automatskog punjača topa. Od tri konstruktora, Renault se povukao iz programa, dok je početkom 1946. francuska vlada odabrala AMX i SOMUA za daljnji razvoj. Prototipovi su određeni kao M4 i AMX je dovršio svoj prototip 1949., dok SOMUA nije bila gotova do 1956. godine. AMX-ov prvi prototip je bio naoružan s 90 mm topom, dok je drugi prototip u srpnju 1950. bio opremljen većim 100 mm topom. Iako je bilo namjere da se AMX-50 pusti u proizvodnju kao standardni srednji tenk Zapadnoeuropske unije, zbog financijskih razloga i dolaska vojne pomoći iz SAD-a u obliku isporuke 856 M47 Patton tenkova originalni projekt je zaustavljen. 1951. godine odlučeno je da se program uklopi s projektom razvoja teškog tenka s još većim 120 mm tenkovskim topom; iako su napravljena tri prototipa, ovaj projekt je također napušten 1956. godine, uglavnom zbog neuspjeha u razvoju dovoljno jakog motora.
Francuska je projekt AMX-50 tenka 1951. privremeno službeno napustila kao i plan proizvodnje srednjeg tenka. Očekivalo se da će Zapadna Njemačka uskoro dobit dopuštenje da se ponovno naoruža i Nijemci su počeli preuzimati opremanje svojih oružanih snaga s gomilanjem jeftinijih lakih, ali relativno snažnih srednjih tenkova. Plan isporuke više tisuća takvih tenkova Nijemcima je uključivao i da Francuska usvoji ideju i plan stvaranja lakih tenkovskih "Type 67" oklopnih divizija, za koje je AMX-13/105 posebno namijenjen. Privatni pothvat dizajniranja ciljanog tenka i ispunjenog jednakim zahtjevima je bio nešto malo veći Char Batignolles-Châtillon. Izvedeni prototip gore spomenutog srednjeg tenka napravljen je 1955. i dokazao je da je moguće proizvesti tenk s prvoklasnim topom koji ima oklopnu zaštitu prednjeg dijela ekvivalentnu s 80 mm debljine homogenog čeličnog oklopa i s ukupnom težinom od 30 tona. Ovaj prototip je ponovno probudio interes u razvoju srednjeg tenka.
Godine 1956. obrambena radna skupina Zapadnoeuropske unije zvana FINBEL (nazvana je prema Francuskoj, Italiji, Nizozemskoj, Belgiji i Luksemburgu), koja je osnovana 1953. i sastavljena od različitih stožera, konceptirala je odredbe specifikacija za novi srednji tenk koji bi na kraju zamijenio američke i britanske u službi u tim državama. Iste godine, Njemačka se pridružila radnoj skupini, što je promijenilo naziv skupine u FINABEL (dodano "A" označava Allemagne, "Njemačku"  u Francuskoj) i 27. listopada 1956. u gradu Colomb-Béchar dogovoren je bilateralni sporazum između Francuske i Njemačke o suradnji u izgradnji tenka. Iako ostale države članice FINABEL-a nisu službeno sudjelovale, klasa je nazvana Europa-Panzer kako bi se naglasila povezanost projekta s Europom i stručnjaci iz svih zemalja članica su sudjelovali u procesu razvoja.
Francuski prototipovi su razvijeni i proizvedeni od strane Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux pod upravom generala Josepha Moliniea od Direction des Études et Fabrications d'Armements (DEFA, kasnije Direction Technique des Armements Terrestres) i AMX-ovog glavnog inženjera Heisslera. Prvi prototip je dovršen u rujnu 1960., testiran od veljače 1961., a drugi s poboljšanim daljinomjerom i gusjenicama je dovršen u srpnju 1961. Ova prva vozila su imala vrlo zaobljenu kupolu, kao promišljena imitacija kupole sa sovjetskog T-54 i Sofam benzinski motor. Ostalih sedam s poboljšanom zaglađenom lijevanom kupolom su proizvedeni između 1961. i 1963. godine. Rad na njemačkim prototipovima su dodijeljena dvama timovima. Tim A se sastojao od tvrtki Porsche, Maschinenbau Kiel i Luther & Jung. Tim B se sastojao od tvrtki Ruhrstahl, Rheinstahl-HANOMAG i Henschel. Drvene makete u prirodnoj veličini su dovršene 1959., dok su prva dva prototipa dovršena do 1961. (dovršio ih je Tim A).
Razvoj i opis
De Gaulle je odlučio da Francuska, iako službeno i dalje ostaje članicom, ne će sudjelovati u NATO savezu. Ova odluka je prouzročila puknuće veza između Francuske i Zapadne Njemačke, koja je počela naglašavati važnost standardizacije s američkom opremom, osobito u naoružanju i provođenja nove NATO-ove politike uporabe dizelskih motora koji mogu rabiti više vrsta goriva. Njemački ministar obrane Franz Josef Strauss počeo se protivit projektu zajedničkog tenka. U srpnju 1963. Njemački odbor za obranu Bundesrat je odlučio naručiti "čistokrvni" njemački tenk. Francuska vlada je kao odgovor na njemačku odluku postupila na isti način.
Unatoč tome usporedna testiranja su održana u Mailly-le-Campu, Meppenu, Bourgesu i Satoryu između 5 francuskih i 5 njemačkih prototipova u vremenu od kolovoza do listopada 1963. pod talijanskim, nizozemskim, belgijskim i američkim nadzorom. Francuski prototip je dobio odvojenu nacionalnu oznaku - AMX 30. Testiranja su pokazala da njemački prototip, koji je 1. listopada isto dobio svoje nacionalno ime Leopard, ima puno bolju pokretljivost i akceleraciju. Francuska vlada je izjavila da ne će moći pokrenuti proizvodnju novog tenka do 1965., zato što su Nijemci odbili ugraditi francusko-njemački 105 mm tenkovski top. Umjesto njega, odabrali su britanski Royal Ordnance L7 koji je istog promjera, čijih su 1500 primjeraka naručili u jeseni 1962., a njemačka početna nastojanja da proizvode zajednički tip streljiva dostatne kvalitete u tvrtki Rheinmetall su propali. Prijedlog za spas projekta da se kombinira francuska kupola i njemačka šasija su propali. Kao rezultat svega, program je okončan, a francuska i njemačka strana su definitivno odlučile da će usvojiti dva odvojena tenka.
Prototipovi tenka AMX-30 su težili 32,5 tona i bili su zbijenih dimenzija. Bili su širine 3,1 metar što se može usporediti samo sa švicarskim Panzerom 61 i visinu 2,18 metara što se može usporediti samo sa sovjetskim T-55. U usporedbi sa AMX-50, AMX-30 je imao konvencionalnu kupolu zato što je otkriveno da je puno teže zatvoriti oscilirajuće kupole od prodora radioaktivne prašine i vode kada je tenk u vodi. Oscilatorne kupole su imale i veliku balističku manu u području između spoja kupole i tijela tenka. Prva dva prototipa su originalno pogonili motori snage 720 KS zvani SOFAM 12 GSds koji su paljeni svjećicama. Kasnije je ugrađen dizelski motor koji može rabiti više goriva, razvijen u tvrtci Hispano-Suiza. Sedam prototipa tenka AMX-30 iz 1963. je kasnije nadograđeno s novim dizelskim motorom. Dva sljedeća prototipa koji su bili pred produkcijska vozila su dovršeni u studenom 1965.
desno|mini|AMX-30 FORAD (Force Adverse), predstavlja sovjetski [[T-72 na manevrima]] mini|lijevo|200px|Ožlijebljena topovska cijev AMX-30 tenka. Na slici se mogu vidjeti žlijebovi koji se nalaze na unutarnjoj strani cijevi koji daju potrebnu rotaciju ispaljenoj granata
Coconari, Poșta Câlnău
Coconari je naselje u Rumuniji u okrugu Buzau u opštini Poșta Câlnău.
AMX-30
Razvoj i opis
Jedna od jedinstvenih karakteristika tenka AMX-30 je bio Obus à Charge Creuse de 105 mm Modèle F1 (Obus G) HEAT projektil i Modele F1 jednodijelni čelični 105 mm glavni top. Cijev topa je imala prstenove od legure magnezija kako prilikom zagrijavanja ne bi došlo do deformacije cijevi. HEAT bojna glava je patila od stabilizirane vrtnje zbog paljbe iz ožlijebljene cijevi topa, što je natjeralo Francuze da razviju granatu Obrus G , (Gresse). Projektil Obrus G je bio sastavljen od dva glavna dijela, uključujući vanjsku čahuru i suspendiranu unutarnju čahuru koje su međusobno odvojene kugličnim ležajem. To je omogućilo projektilu da se prilikom izlaska iz topa ne vrti i zbog toga je imao veću učinkovitost od normalno stabilizirane HEAT granate. Unutarnja čahura se nije vrtjela omogućujući bojnoj glavi da djeluje s maksimalnom učinkovitosti. Bojna glava koja je sadržavala 780 grama heksolitea i mogla je probiti 400 mm čeličnog oklopa. Bila je učinkovita protiv tenkova na udaljenostima do 3000 metara. Zbog toga što je kombinirala dobru učinkovitost penetracije i dovoljno veliki domet u svoje je vrijeme bila smatrana kao "idealna granata". AMX-30 je bio dizajniran i za paljbu OCC F1 Mle.60 visokoeksplozivnog projektila, SCC F1 trening granata i OFUM PH-105 F1 dimnih granata. Glavni top je bio suspregnut s trzajnom kočnicom, koja je imala maksimalni intenzitet od 400 mm i imala elevaciju od -8 stupnjeva do 20 stupnjeva. Naoružanje kupole je prošireno koaksijalno montiranom 12,7 mm M2 Browning strojnicom. Zapovjednik tenka je mogao rabiti 7,62 mm protuzrakoplovnu strojnicu postavljenu na krov kupole. Borbeni komplet se sastojao od 50 105 mm granata, 748 metaka za 12,7 mm strojnicu i 2.050 metaka za 7,62 mm protuzrakoplovnu strojnicu. Zapovjednik tenka je imao kupolu koja je nudila deset vizira za pregled u 360o i binokularni teleskop s uvećanjem 10 puta. Zapovjednik je imao i optički daljinomjer. Topnik je imao teleskopski vizir za top i dva periskopa za motrenje.
Modernizacija
Tijekom proizvodnje napravljene su mnoge izmjene i poboljšanja. One uključuju ugradnju stabilizacije topa od 1971. godine i od 1972. zamjena originalne koaksijalno ugrađene teške strojnice s višenamjenskim M-693 F2 20 mm automatskim topom koji se rabi protiv lako oklopljenih vozila i niskoletećih zrakoplova i helikoptera, s mogućnošću elevacije od -8 do 40 stupnjeva. Automatski top može gađati ciljeve na zemlji na udaljenostima do 1500 m ili niskoleteće ciljeve (Helikoptere) do 1000 m udaljenosti. Svi tenkovi u francuskoj vojsci su na kraju dovedeni na taj noviji standard; klasifikacijska oznaka je i dalje ostala AMX 30B.