cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adelsheim
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Nekar-Odenvald Adelshajm se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Nekar-Odenvald. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 226 metara. Površina opštine iznosi 43,8 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 5.340 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 122 stanovnika/km².
Leonid Kravčuk
Leonid Makarovič Kravčuk (Veliki Žitin, 10. januar 1934 — 10. maj 2022) je bivši ukrajinski političar i prvi predsednik Ukrajine nakon sticanja nezavisnosti 1991. godine.
Biografija
Rođen je 1934. godine u selu Veliki Žitin u seljačkoj porodici. To je područje tada bilo deo Poljske, a nakon Drugog svetskog rata je priključeno Ukrajinskoj SSR. Član Komunističke partije Sovjetskog Saveza postao je 1958, a radio je u Agitpropu. Član Politbiroa KP Ukrajine postao je 1989, a 23. jula 1990. izabran za predsednika Vrhovne rade, čime je postao najuticajniji ukrajinski političar.
Nakon neuspelog Avgustovskog puča u Moskvi 1991, Kravčuk je napustio članstvo u KPSS i proglasio Ukrajinu nezavisnom od Sovjetskog Saveza. Bio je izabran za prvog predsednika nezavisne Ukrajine na predsedničkim izborima u decembru 1991. godine.
Predsednik
Svoju je političku karijeru jačao izbegavajući sukobe, a odlikovao se lukavošću i diplomatskim pristupom. Kravčuk je tokom svog mandata okrenuo Ukrajinu prema Zapadu i bio jedan od retkih vođa u svetu koji je svoju zemlju očistio od nuklearnog naoružanja. Nije uspeo da se obračuna s korupcijom, koja je bila uzrok loše sprovedenoj privatizaciji državnog vlasništva. Inflacija je u zemlji dostigla astronomske visine između 1992. i 1994, penjući se na hiljade procenata.
Najveći promašaj tokom Kravčukovog mandata bila je propast Crnomorske parobrodske kompanije u Odesi, dotada najveće trgovačke flote na svetu. Kompanija je tajno prodana u bescenje stranim firmama za sitan novac. Stotine mornara nisu primili plate i ostali da žive na brodovima širom sveta nekoliko narednih godina. Kravčukov sin bio je optužen da je učestvovao u malverzacijama oko prodaje kompanije.
Šokirani propašću privrede i rastom napetosti s Rusijom, ukrajinski birači su na predsedničkim izborima 1994. izabrali Leonida Kučmu, koji je obećao obračun s korupcijom, obnovu privrede i veću saradnju s Rusijom.
Postpredsednička karijera
Nakon poraza na izborima, Kravčuk se povezao s nekoliko ukrajinskih oligarha i s njima osnovao Socijaldemokratsku partiju Ukrajine (ujedinjenu). Na predsedničkim izborima 2004. godine, Kravčuk je dao podršku Viktoru Janukoviču. U intervjuu 2009. je izjavio da napušta politiku. Na predsedničkim izborima 2010. je dao podršku Juliji Timošenko, okrenuvši se od Janukoviča.
Goeulzin
Gelzen je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Sever-Pa d Kale, u departmanu Sever koja pripada prefekturi Due.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1096 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 228 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 4,79 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 37 metara (maksimalnoj 57 m, a minimalnoj 31 m).
Vaseljenska patrijaršija
mini|Grb urezan na carigradskom patrijarhatu u Istanbulu Vaseljenski ili Ekumenski carigradski patrijarhat (grčki: Οικουμενικό Πατριαρχείο Κωνσταντινουπόλεως, latinično: Oikumenikó Patriarkheío Kōnstantinoupoleōs, turski: Rum Ortodoks Patrikhanesi, neslužbeno poznat i kao Fener Rum Patrikhanesi, srpski: Васељенска Патријаршија) je jedna od četrnaest autokefalnih pravoslavnih crkava.
Bizantion je u početku bio episkopija potčinjena mitropolitu Herakleje, u Trakiji, ali čim je, zahvaljujući caru Konstantinu (306.-331.), postao prijestolnica carstva, drugi Rim, on je stekao veliku crkvenu i političku važnost.
Jurisdikciju carigradskog patrijarha odredili su ekumenski sabori: carigradski (381.), trećim kanonom, daje mu prvenstvo časti, poslije Rima; kalcedonski (451.), dvadeset osmim kanonom, dodaje mu eparhije Trakije, Male Azije i Ponta. U 11. stoljeću pod njegovom jurisdikcijom nalaze se ne samo bizantski Grci, nego i kršćani Sjeverne Afrike, Južne Italije i Sicilije, Male Azije, Balkanskog poluotoka, Rusije i rumunjskih zemalja.
U to vrijeme Carigradski patrijarhat imao je 600 episkopskih tronova. Latinski križari osvajaju Carigrad 1204. godine; poslije toga patrijarh premješta svoje sjedište u Niceju, gdje je ostao u prognanstvu sve do 1272. godine. Zatim Carigrad pada pod Turke 1453. godine. Taj događaj utjecao je na to da se znatno svede crkvena važnost Carigradskog patrijarhata. Isto tako i formiranjem mjesnih autokefalnih Crkava, na kraju 19. stoljeća, njegova se jurisdikcija sužava. Godine 1928. četrdeset i devet episkopija bilo je predato Grčkoj Crkvi. Pod sadašnju njegovu jurisdikciju ulaze Grci vjernici u Carigradu, eparhije u Turskoj, nekoliko eparhija Dodekaneza, kao i Sveta Gora.
Uloga carigradskog patrijarha
Kao prvi po časti među pravoslavnim episkopima (primus inter pares), carigradski patrijarh predsjeda osobno ili putem izaslanika svakim saborom pravoslavnih crkvenih poglavara, te ima ulogu glasnogovornika pravoslavlja, posebice u ekumenskim susretima s drugim kršćanskim crkvama. On ipak nema izravne jurisdikcije nad drugim patrijarsima ili autokefalnim pravoslavnim crkvama. Njegovo je pravo sazivati izvanredne sinode na kojima će sudjelovati poglavari ostalih pravoslavnih crkava ili njihovi izaslanici, gdje se raspravlja o iskrslim probelmima. Usto, od 1960-ih saziva i dobro posjećene svepravoslavne sinode.
Osim što je duhovni vođa oko 300 milijuna pravoslavnih kršćana u cijelom svijetu, on je i izravni poglavar pravoslavnih episkopija u Sjevernoj i Južnoj Americi, Zapadnoj Europi, Australiji i Novom Zelandu, Hong Kongu, Jugoistočnoj Aziji, Koreji i dijelovima današnje Grčke.
Jedinstveni položaj u pravoslavlju
Kao prvi među jednakima, Carigradski patrijarhat i njegov patrijarh imaju osobiti položaj u pravoslavlju.
Kanonski propisi pravoslavne Crkve carigradskom patrijarhu daju pravo da bude prizivna instanca u nesporazumima i sukobima među biskupima. Ipak, sve autokefalne crkve ne priznaju ovo njegovo pravo izvan granica Carigradskog patrijarhata. Osobito je o tome otvorena rasprava između Ruske pravoslavne Crkve i Carigrada. Kroz povijest carigradski je patrijarh vršio takvu službu, primjerice već u doba sv. Ivana Zlatoustog (5. stoljeće). I u suvremeno je doba bilo takvih slučajeva. Carigradski patrijarh pozvan je 2006. u pomoć prilikom proglašenja arhiepiskopa Ciparske pravoslavne Crkve nesposobnim za vršenje službe zbog Alzheimerove bolesti. Prije toga, 2005. sazvao je svepravoslavni sinod na kojem su poglavari pravoslavnih crkava potvrdili svrgavanje jeruzalemskog patrijarha. S druge strane, na carigradskog se patrijarha 2006. pozvao jedan ruski pravoslavni episkop u Ujedinjenom Kraljevstvu, koji je bio u sukobu s ruskim patrijarhom, no moskovski je patrijarh odbio svako miješanje carigradskog u nutarnje poslove Ruske pravoslavne Crkve.
Uloga simbola koji sjedinjuje sve pravoslavne crkve često dovodi do toga da se carigradskog patrijarha naziva i duhovnim vođom pravoslavlja, premda to nije njegov službeni naziv. Usto, njegovu se ulogu u pravoslavlju ne može usporediti s ulogom kakvu na Zapadu ima rimski papa.
Istorija
Carigradski patrijarhat doživio je kroz povijest razvoj koji je često ovisio o političkim prilikama i odnosima snaga.
Rano razdoblje
Carigradska episkopija ima neprekinutu povijest od vremena kad je Konstantin I. Veliki 330. utemeljio grad. Budući da je Carigrad utemeljen kao »Novi Rim«, porastao je i ugled episkopa Bizantiona koji je prethodno bio podređen mitropolitu iz Herakleje. Usto, bila je raširena i predaja da je ovu biskupiju osnovao sveti Andrija apostol i Petrov brat. Stoga je ubrzo nakon osnivanja grada ova biskupija postala nadbiskupijom (arhiepiskopija).
Rimski pape dugo su se opirali takvom porastu ugleda carigradskog episkopa, želeći zaštititi položaj što su ga u istočnoj Crkvi dotad imali episkopi Aleksandrije i Antiohije. Ipak, 381. Prvi carigradski sabor potvrdio je da »carigradski biskup treba imati prvenstvo časti neposredno nakon rimskog biskupa, jer Carigrad je Novi Rim« (3. kanon). Papa Damaz I. i kasnije Grgur I. odbili su potvrditi ovaj kanon. Unatoč tome, važnost Carigradskog patrijarhata bila je sve veća, zahvaljujući i podršci koju mu je davao bizantski car. Na kraju su i pape priznali ovu ulogu Carigrada.
Na Kalcedonskom saboru carigradska arhiepiskopija podignuta je na čast patrijarhata s crkvenom jurisdikcijom nad Malom Azijom, Trakijom, te takozvanim barbarskim područjima, to jest neobraćenim zemljama izvan teritorija patrijarhata Zapada (tj. rimske Crkve), Aleksandrijskog, Antiohijskog i Jeruzalemskog patrijarhata. Usto, Carigradski patrijarhat postaje prizivna instanca u nesporazumima među crkvama, premda se zadržava prvenstvo rimskog pape (28. kanon). Papa Lav I. odbio je prihvatiti ovaj kanon, tvrdeći da nije pravovaljan, budući da je donijet u odsutnosti njegovih izaslanika. U 6. stoljeću carigradski patrijarh nosi službeni naziv »arhiepiskop Carigrada, Novog Rima, i ekumenski patrijarh.«
Osmansko razdoblje i etnarhija
thumb|200px|desno|Patrijarhovo prijestolje na Fanaru u Istanbulu
Kad su Turci osvojili Carigrad 1453., patrijarhat je privremeno prestao postojati, a službu patrijarha preuzima već 1454. poznati bizantski monah i učenjak Grgur Skolar, poznat po suprotstavljanju utjecaju Zapada. On uzima ime Genadij II., te tako ispunjava nakanu muslimanskog osmanskog vladara, sultana Mehmeda II., koji je želio vladati kao izravni nasljednik istočnih rimskih careva, te je preuzeo i naslov Kayser-i-Rûm (car Rimljana).
U tom je smislu patrijarh priznat kao etnarh »Rimljana«, to jest svih pravoslavaca pod turskom vlašću, bez obzira na nacionalnu pripadnost. Ovu je službu ipak uvijek vršio Grk. Nekoliko je patrijarha u ovom razdoblju pogubljeno, a najpoznatiji je od njih patrijarh Grgur V., koji je pogubljen na Usrksni ponedjeljak 1821. u znak odmazde za posljednji i jedini uspjašan ustanak Grka protiv osmanske vlasti.
U 19. stoljeću, buđenje nacionalne svijesti među balkanskim pravoslavcima dovelo je do ustanovljenja više autokefalnih narodnih crkava s vlastitim patrijarsima ili arhiepiskopima, što je carigradskom patrijarhu znatno suzilo izravnu jurisdikciju.
Vjerska sloboda u današnjoj Turskoj
Suvremena turska država još uvijek nalaže da carigradski patrijarh bude turski državljanin, premda je velika većina Grka pravoslavaca deportirana iz Turske u doba Istanbulskog pogroma. Ipak, država ostavlja slobodu Sinodu i metropolitima da sami izaberu patrijarha. Stoga su od osnutka suvremene Turske patrijarsi uvijek bili Grci koji su od rođenja morali biti i građani Turske.
Aktivisti za ljudska prava, vlade zemalja Europske unije, kao i administracija SAD-a, više su puta prosvjedovali protiv uvjeta koje pred carigradskog patrijarha postavlja turska vlada. Primjerice, ekumenski status što mu ga priznaje čitavo pravoslavlje, koji su mu priznavale i osmanske vlade, unutar Republike Turske više je puta zanijekan. Prema zakonu o vjerskim manjinama Turska priznaje carigradskog patrijarha kao »patrijarha Fanara« (Fanar je dio Istanbula gdje je smješteno patrijarhovo sjedište). Oduzimanje crkvenog vlasništva i zatvaranje Pravoslavne bogoslovije na Halkiju također je zaokupilo pozornost aktivista za ljudska prava. Unatoč tome, patrijarh Bartolomej I. uspio je 2004., nakon osamdeset godina, proširiti Stalni Sinod mitropolita, tako da sada može uključiti do šest episkopa s područja izvan Turske. Usto, dvaput godišnje saziva u Carigradu susrete svih episkopa koji su pod njegovom jurisdikcijom.
Genuine
Genuine, čiji je puni naslov Genuine, die Tragödie eines seltsamen Hauses je njemački crno-bijeli nijemi horor film snimljen 1920. u režiji Roberta Wienea. Naslovna protagonistica je fatalna vampirica koja zavodi muškarce. Genuine je Weine snimio nedugo nakon svog znamenitog filma Kabinet dr. Caligarija, te se smatra jednim od djela njemačkog filmskog ekspresionizma. Posebno ga odlikuje scenografija koju je izradio ekspresionistički slikar Cesar Klein. Međutim, nakon premijere je doživio neuspjeh i kod publike i kod kritike. Većina zamjerki je bila na konfuznu i nejasnu radnju. Danas je poznata skraćena verzija temeljena na restauraciji iz 1996. godine.
Ivica Kostović
Ivica Kostović (Zagreb, 7. lipnja 1943.) je hrvatski akademik, redoviti profesor i bivši dekan Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu, bivši potpredsjednik Vlade, ministar znanosti i tehnologije, predstojnik Ureda Predsjednika Republike, saborski zastupnik i potpredsjednik Hrvatskog sabora te ravnatelj Hrvatskog instituta za istraživanje mozga.
Životopis
Rođen je 7. lipnja 1943. u Zagrebu od majke Antonije i oca Ivana. Diplomirao je 1967. na Medicinskom fakultetu u Zagrebu. Od 1968. do 1970. je na Poslijediplomskom studiju Eksperimentalna biologija – smjer Biomedicina na PMF-u. Godine 1971. je magistrirao, a 1972. doktorirao. Potpuno postdoktorsko usavršavanje iz područja neuroanatomije i neuropatologije na Sveučilištu Johns Hopkins u SAD-u.
Prodekan za znanost Medicinskog fakulteta od 1990. do 1991. godine. Zamjenik načelnika Stožera saniteta Republike Hrvatske od 1991. do 1995. godine. Dekan Medicinskog fakulteta od 1992. do 1993. godine. Potpredsjednik Vlade od od 1993. do 1995. godine. Od 1995. do 1998. potpredsjednik Vlade za humanitarna pitanja i ministar znanosti i tehnologije. Predstojnik Ureda Predsjednika Republike 1998. godine.
Saborski zastupnik i potpredsjednik Hrvatskog sabora od 2001. do 2003. godine. Redoviti profesor Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu od 1980. godine, 1998. ponovno izabran. Od 2000. godine ravnatelj Hrvatskog instituta za istraživanje mozga. Od 2006. redovni član Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti. Oženjen je, otac dvoje odrasle djece.
Nagrade
2009. Državna nagrada za znanost Republike Hrvatske za životno djelo u području biomedicinskih znanosti
Vesna Pusić
Vesna Pusić (Zagreb, 25. ožujka 1953.), hrvatska publicistikinja, političarka, bivša ministrica Vanjskih i Europski poslova te sveučilišna profesorica. Pusić se danas smatra ne samo, uz Radimira Čačića, ključnom osobom HNS-a i osobom zaslužnom za integraciju Hrvatske u Europu već i jednom od najutjecajnijih hrvatskih političarki uopće.
Životopis
Vesna Pusić rođena je 25. ožujka 1953. godine u Zagrebu u staroj zagrebačkoj obitelji Pusić. Majka Višnja, rođena Anđelinović, bila je profesorica engleskog jezika, a otac Eugen svjetski poznati sveučilišni profesor na Pravnom fakultetu u Zagrebu. Jedno je vrijeme bio i savjetnik glavnog tajnika Ujedinjenih naroda.
Godine 1971. upisuje studij sociologije i filozofije na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu. Diplomira 1976. godine te potom dvije godine provodi na Institutu za sociologiju u Ljubljani na kojemu radi na istraživanju o industrijskoj demokraciji u 12 europskih zemalja. Na Odsjeku za sociologiju Filozofskog fakulteta u Zagrebu radi od 1978. godine, a 1984. doktorira iz područja sociologije kod akademika Josipa Županova. U jednom je mandatu (od 1992. do 1994.) pročelnica Odsjeka, a od 1998. godine je redovni profesor Fakulteta. Predaje Sociologiju politike i Teorije industrijske demokracije.
Devedesetih je godina jedna od osnivača te direktorica Erazmus Gilde, nevladinog, nestranačkog projekta za promicanje kulture demokracije. U sklopu projekta izdaje časopis Erasmus, koji se uglavnom fokusirao na različite aspekte tranzicije u Hrvatskoj te ostalim istočnoeuropskim zemljama. Već u prvom broju ovog časopisa ostaje zapažen njen tekst o diktaturi s demokratskim legitimitetom. U okviru Erasmus Gilde, koja je djelovala do 1998. godine, organizirala je veliki broj okruglih stolova i rasprava o kontroverznim pitanjima u regiji, s ciljem poticanja građanske inicijative u razrješavanju sukoba i traženja alternativnih političkih rješenja na ovom području.
Kao sveučilišni profesor boravila je u SAD-u, na The American University, Washington, D.C., Sveučilištu Georgetown, Washington, D.C., Sloan School of Management, Massachussets Institute of Technology, Sveučilištu u Chicagu, Cornell University, Ithaca, New York, The Willson Centre, Washington D.C., The Foreign Service Institut, State Departmentu te drugim akademskim, znanstvenim i srodnim institucijama na kojima je održala niz predavanja.
Cefalotin
Cefalotin (INN) je cefalosporinski antibiotik prve generacije. On je bio privi cefalosporin koji je plasiran na trižište (1964). On je i dalje u širokoj upotrebi. Cefalotin se intravenoznol administerira. Njegov antimikrobni spektar je sličan cefazolinu i oralnom agensu cefaleksinu. Cefalotin natrijum je u prodaji pod imenom Keflin.
Vesna Pusić
Politička karijera
Krajem sedamdesetih godina 20. st. (1978.) jedna je od sedam žena koje su inicirale i organizirale prvu feminističku grupu u Jugoslaviji nakon 2. svjetskog rata, pod nazivom Žena i društvo. Zbog aktivnog djelovanja članica, grupa je bila predmet javne kritike tadašnje službene politike, ali i mnogih javnih osoba koje su zastupale antifeminističke pozicije.
Nakon uvođenja višestranačja u Hrvatsku, Vesna Pusić se priključila Hrvatskoj narodnoj stranci. U svijetu je odjeknuo zahtjev šestero hrvatskih političara, godine 1993., za odstupanjem i odgovornošću predsjednika Hrvatske Franje Tuđmana,koji su potpisali V.Pusić, K.Cviić, I.Banac, V.Gotovac, O.Žunec i S.Goldstein. Na parlamentarnim izborima 2000. godine ulazi u Sabor, a iste je godine u travnju izabrana za predsjednicu HNS-a. Postala je poznata po oštroj kritici politike Franje Tuđmana, odnosno Hrvatske, prema BiH za vrijeme rata 1990-ih, zbog čega je postala predmetom žestokih napada od strane desnih i nacionalističkih krugova. Na izborima 2003. godine ponovo ulazi u Sabor te je izabrana za njegovu potpredsjednicu, a godinu kasnije HNS-ovi delegati ponovo je biraju za predsjednicu stranke. Za vrijeme njezinog mandata HNS je postao treća stranka u Hrvatskom saboru i zemlji, povećao broj članova s 5000 na 35.000 te upeterostručio broj zastupnika u Saboru. Pod njezinim je vodstvom HNS uspješno proveo još jedan dotad jedinstven proces u hrvatskoj politici – 2005. u veljači ujedinjuju se HNS i LIBRA, te danas zajedno tvore Hrvatsku narodnu stranku – liberalne demokrate.
2006. godine postala je potpredsjednica Europske liberalne i reformističke stranke (ELDR-a).
Godine 2009. se kandidirala za predsjednicu Republike.
Djela
Autorica je triju knjiga koje služe kao sveučilišna literatura:
Koautorica je Industrial Democracy in Europe i European Industrial Relations (Clarendon Press, Oxford, 1981),
Objavila je i preko pedeset znanstvenih članaka u domaćim i međunarodnim stručnim časopisima.
La vie commence demain
La vie commence demain je francuski crno-bijeli igrano-dokumentarni film snimljen 1950. u režiji Nicole Vedrès. U njemu se nastojalo prikazati neke od najvažnijih naučnih i kulturnih trendova tadašnjeg doba, odnosno na temelju njih špekulirati kako bi mogla izgledati budućnost. Osim profesionalnih glumaca, u filmu su nastupali neki od najslavnijih francuskih naučnika i intelektualaca tog vremena (kao književnik Andre Gide i filozof Jean-Paul Sartre). Film je, danas, međutim, zbog toga što je prilikom prikazivanja u Britaniji sljedeće godine imao probleme sa tamošnjim cenzorskim odborom (BBFC), vezanim za scene koje prikazuju koncept umjetne oplodnje. BBFC mu je zbog toga dao specijalni certifikat kojim se zabranjuje za prikazivanje publici mlađoj od 16 godina, odnosno da mu oznaku X, a što je bilo prvo korištenje tog rejtinga u historiji filma.
Tre Colombare, Vercelli
Tre Colombare je naselje u Italiji u provinciji Vercelli, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 35 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 190 m.
Andrija Hebrang
Andrija Hebrang ima više značenja:
Horatio, Arkansas
Horašo je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.044, što je 47 (4,7 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Kohls Ranch, Arizona
Kohls Ranch je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 46 stanovnika.
Rudolf II
thumb|Rudolf II Rudolf II  (Beč, 18. srpnja 1552. – Prag, 20. siječnja 1612) bio je njemačko-rimski car (1576–1612), ugarsko-hrvatski kralj (1576–1608), češki kralj (1576–1611).
Životopis
Rudolf je od od svoje osme do osamnaeste godine odgajan na dvoru svoga ujaka španjolskog kralja Filipa II. Njegov otac bio je car Maksimilijan II, a majka Ana, kćerka Karla V. Na prijestolje dolazi nakon smrti oca 12. listopada 1576. godine. Rudolf je na dvoru svoga ujaka postao gorljivim katolikom, zato su se po njegovom dolasku na vlast protestanti pobojali da će opet početi progoni. U njega je bila živa želja da sve svoje podanike vrati katolicizmu, ali nije imao ni ustrajnosti, ni previše volje da to provede. Progona je doduše bilo, ali ne masovnih kako su se bojali protestanti.
Bilo je u Rudolfa i vrlina. I pored šutljive ozbiljnosti i španjolske dostojanstvenosti, kojoj se naučio na dvoru svoga ujaka, bio je, dok nije duševno obolio, prilično dobrostiv, te je rado nagrađivao one koji su ga odano služili. Bio je obrazovaniji od većine tadašnjih vladara, te je govorio više jezika, njemački, latinski, španjolski, talijanski, latinski i češki, i imao opsežno znanje iz mnogih područja. Zanimao se za latinsku poeziju i rimsku povijest, matematiku, astronomiju i prirodne znanosti, a osobito za astrologiju i alkemiju. Svoj dvor je iz Beča preselio u Prag. Tamo je bez obzira na vjeru okupio brojne učenjake i umjetnike, među kojima su bila i dva poznata astronoma Danac Tycho Brache i Nijemac Johannes Kepler.
Rudolf je znao danima boraviti u praškoj zvjezdarnici ili laboratoriju i raspravljati sa učenjacima o astronomiji, alkemiji i ostalom. Poput većine članova svoje obitelji volio je i glazbu. Bavio se i slikanjem, rezbarijom, izrađivanjem satova i drugim sličnim stvarima, te je u svome dvoru na Hradčanima u Pragu i pored oskudnih financijskih sredstava uzdržavao brojne slikare, kipare, mjedoresce i kolajnare. Uvevši brušenje gorskih ledaca stvorio je češku staklenu industriju. Njegova umjetnička zbirka bila je legendarna i najveća onoga doba. Sedam soba, dvije dvorane i nekoliko hodnika njegova dvora bile su ispunjene brojnim umjetničkim dragocjenostima i djelima umjetnika kao što su Dürer, Leonardo da Vinci, Tizian i drugi.
Ta prevelika ljubav za znanost i umjetnost spriječavala je Rudolfa u obavljanju državnih poslova. Oni su čekali dok je on satima pa i danima boravio u zvjezdarnici ili laboratoriju. Mnoge važne odluke koje su se trebale hitno donijeti zato nisu donijete, zbog čega su trpjele zemlje kojima je Rudolf vladao. No još ga je više u tome spriječavala njegova plaha i melankolična ćud koja se nakon opetovanih bolesti 1578–1581. izrodila u posvemašnju melankoliju. Rudolf je oko 1600. duševno obolio. Što je jače pobolijevao postajao je sve nepovjerljiviji i neodlučniji. Tako je pod kraj njegova vladanja sve zapinjalo, osobito kad se Rudolf gotovo posve izolirao od svijeta zbog iracionalnog straha da će ga netko ubiti. Osim toga nikada se nije ženio, tako da se postavilo pitanje tko će ga naslijediti. Uzroci Rudolfove duševne bolesti možda leže u njegovu genetskom naslijeđu i odgoju u djetinjstvu. Njegovi otac i majka bili su naime bliski rođaci (bratić i sestrična u prvom koljenu). S druge strane, čini se da mu je odgoj na španjolskom dvoru duševno naštetio. Životni se stil na dvoru Filipa II, naime, odlikovao ukočenom suzdržanošću, relativno jednostavnom crnom odjećom i prenaglašavanjem osobnoga dostojanstva i otmjenosti. Takav odgoj usadio je Rudolfu odbojnost prema braku i prema ispovijedi. Prije ispovijedi obuzimao ga je paničan strah. Jedan suvremeni izvor opisuje da je prije ispovijedi imao "žestoka kolebanja u osjećajima" i da je na svoju okolinu tada ostavljao dojam "uzbuđenosti i zbunjenosti". Njegovu duševnu bolest jedan drugi suvremeni izvor opisuje ovako: "Imao je halucinacije, padao u bijesnilo i držao užarene govore protiv navodnih urota. Tvrdio je da je otrovan ili začaran i pokušao si više puta oduzeti život". Okolina je zbog toga smatrala da je opsjednut. Njegov ispovjednik i osobni liječnik Johannes Pistorius piše u jednome pismu o tome sljedeće: "Nije opsjednut kako neki vjeruju, već ga muči potištenost koja je s vremenom pustila preduboko korijenje. Ne lažem kad kažem da zli duhovi radosno iskorištavaju njegove patnje, kako bi cara ponekad varali svakojakim priviđenjima". Pistorius se trudio pomoći mu, ali car nije surađivao. Odbijao je uzimati lijekove i jeo neredovito.
Politički događaji
Rudolf zbog svoga stanja nije imao većega utjecaja na politička događanja u svoje doba. Turci su osvojili još neke dijelove Hrvatske i Ugarske. Godine 1593. izbio je "dugi rat" s Turcima koji je započeo turskim porazom u bici kod Siska. Njima se u ratu protiv Habsburgovaca pridružio i erdeljski vojvoda Stjepan Bocskay, koji je ustao u obranu kalvinizma. Mir je sklopljen 1606. na ušću rijeke Žitve u Dunav (tzv. Žitvanski mir), kojim je potvrđen status quo. Rudolf međutim nije htio potpisati odredbe toga mira. To je brojnim nezadovoljnicima njegovom vladavinom bila kap koja je prelila čašu.
Abdikacija i smrt
Na čelo nezadovoljnika stao je njegov brat, častohlepni nadvojvoda Matija. On je skupio vojsku koju je doveo pred sam Prag i prisilio brata da se 1608. u njegovu korist odreče ugarskog i hrvatskog prijestolja te austrijskih zemalja i Moravska. Rudolf je pokušavajući se održati u Češkoj izdao tamošnjim protestantima pismo (tzv. Majestätsbrief) kojima im je priznao pravo na slobodu vjeroispovijesti. No 1611. morao je i češku krunu prepustiti Matiji.
Smrt 20. siječnja 1612. spasila ga je od daljnjih muka i poniženja. Matija je nakon njegove smrti postao i njemačko-rimski car.
Madison, Pennsylvania
Medison je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 397, što je 113 (-22,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Heiltz-le-Hutier
Elc l'Itje je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Šampanj-Arden, u departmanu Marna koja pripada prefekturi Vitri le Fransoa.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 145 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 13 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 10,84 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 126 metara.
Krbavsko polje
mini|desno|250px|Pogled na Krbavsko polje iz Udbine. Krbavsko polje je kraško polje u Lici u Hrvatskoj. Zahvata površinu od oko 68 km² i okruženo je brdima, gde se ističe planina Plješevica. Nalazi se na nadmorskoj visini 625-740 metara. Polje je bogato vrelima, ali se vode gube u brojnim ponorima.
Krbavskim poljem teku reke Krbava, Krbavica i potok Hržić. Stanovništvo se bavi poljoprivredom, a uzgajaju se pretežno ječam i kukuruz. Najveća naselja su Udbina, Krbava, Rebić, Bunić i dr.
Tervel od Bugarske
Tervel (Кан Тервел) također poznat i kao Tarvel, Terval ili Terbelis u nekim bizant skim izvorima, je bio bugarski car početkom 8. vijeka. Godine 705. je dobio titulu Caesar što je predstavljalo presedan u bugarskoj i bizantskoj historiji. Vjeruje se kako je bio kršćanin poput svog djeda knjaza Kubrata. Nakon što je njegova bugarska vojska razbila Arape koji su opsjedali Carigrad, Tervel je od strane suvremenika prozvan Spasiteljem Evrope.
Imenik bugarskih kanova navodi da je Tervel pripadao klanu Dulo i vladao 21 godinu. Prema kronologiji koju je razvio Moskov, Tervel je morao vladati u periodu 695–715. Ostale kronologije navode periode 701–718 ili 700–721, ali se ne mogu pomiriti sa Imenikom. Neki od izvora i kasnije tradicije navode Tervela kao sina i nasljednika svog prethodnika Asparuha, koji je možda poginuo u borbi sa Hazarima.
Ante Kostelić
Ante Kostelić (Zagreb, 11. kolovoza 1938.), hrvatski skijaški trener, nekada aktivni športaš i rukometni trener. Otac skijaša Ivice i Janice Kostelić.
Rukometni igrač
U mladosti je trenirao veći broj sportova: rukomet, plivanje, skijanje, a bavio se i utrkama automobila. Dobio je nadimak "Gips", jer je bio hiperaktivan i često je lomio ruke i noge. U svakom sportu intezivno je trenirao, odricao se i sportski živio. Najviše se bavio rukometom, nastupao je za zagrebačke rukometne klubove RK Polet, Mladost, RK Zagreb i za francuski klub ASHC "Cannes". Bio je i član skijaškog kluba "Rade Končar" i plivačkog kluba "Mladost".
Sredinom šezdesetih, bio je čuven po svojoj upornosti i marljivosti u rukometnom klubu "Mladost". Igrao je na poziciji krila i pivota. Odlično je pucao sedmerce. Svakodnevno je uz treninge i samostalno marljivo trenirao i trčao po Sljemenu. Uvijek je bio odlično tjelesno pripremljen. Osvojio je naslov prvaka s RK Zagreb. Bio je u konkurenciji za nastup u rukometnoj reprezentaciji Jugoslavije. Na pripremnom turniru bio je najbolji strijelac, no nije igrao na službenim utakmicama, među ostalim i zato što su ga smatrali osviještenim hrvatskim domoljubom. Uvelike je pridonio, da ASHC "Cannes" dođe iz treće u prvu francusku rukometnu ligu. Na jednoj utakmici treće lige, postigao je sva 24 pogodaka za svoju ekipu.
Rukometni trener
Od 1975. do 1990. godine bio je trener muških i ženskih rukometnih klubova. Trenirao je rukometne klubove: Ivanić Grad, Osijek, Medveščak, Zagreb, Pelister iz Makedonije, RK Partizan iz Bjelovara, Željezničar, Trešnjevku i Celje. Trenirao je i ženski rukometni klub Nürnberg, ali samo tjedan dana, jer je izbacio iz ekipe ženu predsjednika kluba. Najduže se zadržao u Osijeku tri godine. Rukometašice je uveo u prvu ligu, osvojio je Kup Jugoslavije te jedno 3. i 4. mjesto u prvenstvu. Kao trener imao je vrlo intezivne i naporne treninge, tražio je velika odricanja od svojih igrača i igračica, sve vježbe je i osobno izvodio. Bio je na raspolaganju cijeli dan, no većina sportaša, koje je trenirao nisu bili spremni na velika odricanja i sportski način života. Sukobljavao se i s upravama, jer je imao poseban stil i pristup sportu.
Skijaški trener
Razočaran zbog nerazumijevanja igrača i uprava klubova, odlučio je napustiti rukomet i postao je skijaški trener. Trenirao je skijaške klubove "Medveščak" i "Zagreb". Predsjednik SK "Zagreb" zaposlio ga je kao kondicijskog trenera. Na samom početku, Ante Kostelić mu je rekao: "Čuj Ivo, ja sam ovamo došao napraviti svjetske šampione! " Znatno je povećao broj treninga, zbog čega su ga roditelji skijaša više puta pokušali smijeniti. Usput je trenirao i svog sina Ivicu. U početku nije imao u planu i da Janica trenira skijanje, ali kada se pokazalo, da je Janica izuzetno talentirana, onda je i nju trenirao. Nakon što je Janica postigla fenomenalne rezultate u juniorskoj konkurenciji, dobio je ponudu, da prijeđe u slovensku skijašku reprezentaciju i puno bolje uvjete, ali je odbio. Ante Kostelić imao je dugoročni plan treninga, vodio je temeljitu evidenciju i radio analize. Cijela je obitelj Kostelić dugi niz godina prošla trnovit put po skijalištima, dok nisu dobili pomoć sponzora. Kasnije su Janica i Ivica Kostelić postigli vrhunske rezultate u seniorskoj konkurenciji, pobijeđivali u Svjetskom kupu, na Olimpijskim igrama i Svjetskim skijaškim prvenstvima. Pratile su ih i vrlo teške i mnogobrojne ozljede.
Dobio je nagradu "Matija Ljubek" Hrvatskog olimpijskog odbora, 2001. godine, Državnu nagradu za šport "Franjo Bučar", 2003. godine, nagradu Hrvatske vlade 2003. godine, kada je s Janicom i Ivicom, bio na prijemu kod tadašnjeg premijera Ivice Račana.
Ante Kostelić odlično pjeva i svira gitaru. Gips se i danas prihvati gitare i zapjeva, ali nikada ga nitko nije uspio nagovoriti da to učini u društvu. Obožavao je Elvisa Presleya, oduševljavao ga je gitarist Janko Mlinarić Truly na čije je rock koncerte uvijek išao u Budimpeštu i Beč. Još je u mladosti marljivo čitao djela svjetske književnosti i filozofije. Posebno je volio biografije vojskovođa i političara. Jako su ga zanimale knjige o sportu. Bio je najvjerniji čitatelj izdavačke kuće "Sportska tribina". Kupovao je gotovu svaku knjigu, koju su objavili, a kada nije imao novca, besplatno su mu poklonili. S obitelji Boršić, osnovao je nakladničku kuću "Stih", u kojoj povremeno radi kao urednik i autor predgovora ili pogovora.
Njegova supruga je Marica Kostelić. U mladosti je bila rukometašica. O njihovom životnom putu, napisana je knjiga Tomislava Birtića "Kostelići - cijela istina".
Operacija Morgenwind
Operacija Jutarnji vjetar (njem. Morgenwind, Morgenvind) je bila vojna operacija Vermahta protiv partizana u Dalmaciji (Brač i Šolta).
Nemci su preduzeli operaciju za zauzimanje Brača i Šolte da bi se na taj način obezbedili od eventualnog iskrcavanja jedinica NOV i POJ i saveznika na kopno. Skoro u isto vreme, nemačke jedinice su se iskrcale 19. januara na Hvar (operacija Herbstgeviter IV).
Pozadina
minijatura|Partizanska mornarica 1944. Odbrana Brača, kao i Šolte, bila je poverena 12. brigadi 26. NOU divizije i Bračko-šoltanskom NOP odredu. Međutim, 29. decembra naređeno je prebacivanje svih jedinica (osim jednog manjeg dela) na Vis, pošto se saznalo za planove neprijatelja posle njegovog iskrcavanja na Korčulu 22. decembra 1943 (operacija »Herbstgeviter II«) i teškog poraza jedinica Operativnog štaba za odbranu Korčule. Glavnina jedinica NOVJ je napustila Brač i Šoltu u noći između 31. decembra 1943. i 1. januara 1944.
Morgenvind I
Nemci su se iskrcali, skoro bez otpora, 13. januara na tri mesta: kod Povije, Pučišća i u Konopljikovoj vali (zatonu), i celo ostrvo zauzeli za tri dana. U iskrcavaniju su učestvovali 738. lovački puk (bez ojačanog 1. bataljona) 118. lovačke divizije, Bataljon obalskih lovaca »Brandenburg« i 2. č 118. linžb. Kod Povije se tom prilikom iskrcao ojačani 3. bataljon 738. lov. puka, dok se ojačani 2. bataljon istog puka iskrcao kod Pučišća, a Bataljon obalskih lovaca »Brandenburg« u Konopljikovoj vali. Iskrcavanje su podržavali 3. ad 668. bap iz rejona Lokve, 7 km istočno od Omiša, i 12. i. 13. baterija obalske artiljerije iz rejona Baške Vode. Prva baterija 668. bap i 1 vod 105. SS-tenkovskog bataljona bili su spremni za dajstva na odseku Baške Vode — Makarska. Zaštitu iz vazduha obezbeđivali su po jedan vod 7. paad u rajonu Omiša, odnosna Makarske. Organizaciju veza obezbeđivali su dolovi 118. bataljona za vezu.
Morgenvind II
Ojačani 2. bataljion 893. pp 264. pd se iskrcao na ostrvo 11/12. januara i zaposeo ga, uz neznatan otpor, do 16. januara 1944.
Aichtal
Ajhtal je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 44 opštinska središta okruga Eslingen. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 9.833 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8116081.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Eslingen Ajhtal se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Eslingen. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 311 metara. Površina opštine iznosi 23,6 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 9.833 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 416 stanovnika/km².
Pisciarello, Frosinone
Pisciarello je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 80 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 132 m.
Faust Vrančić
right|thumb|Faust Vrančić
Faust Vrančić (Šibenik, 1. siječnja 1551. – Mleci, 20. siječnja 1617.), hrvatski polihistor, izumitelj, filozof i leksikograf.
Život i obrazovanje
Početno humanističko obrazovanje stekao je u Bratislavi kod očeva brata Antuna Vrančića, uglednog diplomate, humanista, nadbiskupa ostrogonskog i primasa Ugarske, a zatim u Padovi studira filozofiju i pravo. Godine 1575. primljen je u članstvo hrvatske bratovštine sv. Jeronima u Rimu. Postavši tajnikom kralja Rudolfa II 1579. godine, Vrančić započinje temeljitije studirati prirodne nauke i tehniku. Na dvoru se svakodnevno susretao s nizom istaknutih znanstvenika onog vremena, između ostalih s astronomima Tychom Bracheom i Johannesom Keplerom, graditeljem Jacopom de Stradom, što je ostavilo jak uticaj na njegov rad.
Godine 1594. Vrančić je napustio dvor u Pragu te živeo malo u Šibeniku, a uglavnom u Mlecima. Od 1598. deluje u Mađarskoj kao biskup Čanada (danas gradić u Tamiškom okrugu u Rumuniji), te kao kraljevski tajnik za poslove Ugarske i Transilvanije. Već 1605. napušta dvor i ulazi u red sv. Pavla, tzv. barnabita u Rimu. Zbog bolesti 1615. napustio je Rim jer je želeo svoje poslednje dane proživeti u rodnom Šibeniku, no zaustavio se u Veneciji. U Veneciji je i umro 27. februara 1617. godine, a prema oporučnoj želji njegovo je telo sahranjeno u domovini u crkvi Sv. Marije (Prvić Luka na ostrvu Prvić kraj Šibenika).
Tehnička istraživanja
right|thumb|130px|Prvi četvorougaoni padobran
Kao čovek do nauke, mnogostran i orginalan, Vrančić je u Rimu istraživao konstrukcije strojeva i arhitektonskih problema, a preko barnabita Giovannija Ambrogia Mazente upoznao je tehničke crteže Leonarda da Vincija. To je rezultiralo njegovim najvažnijim delom Nove sprave (Machinae novae, 1595), u kome je anticipirao niz novijih tehničkih pronalazaka. U delu je opisano 56 raznovrsnih uređaja i tehničkih konstrukcija uz 49 slika (bakroreza) velikog formata s komentarima na latinskom, italijanskom, španskom, francuskom i nemačkom jeziku. Želeći da djelo bude neka vrsta priručnika, Vrančić u njemu uz vlastite donosi i neke slabije poznate projekte drugih konstruktora, metodološki ih poredavši tako da pokazuju kako je od već poznatih projekata izmenama i usavršavanjima došlo do novih, koji su bili izvorno njegovi.
left|thumb|170px|Prva skica visećeg mosta
Pored ovoga, u ovoj knjizi Vrančić iznosi mnoge ideje o dobijanju energije za pokretanje mlinova - od ljudske snage, preko konjske snage i brojnih nacrta različitih vetrenjača, do mlina koji bi se pokretao pomoću plime i oseke, što je, ponovo, do tada neviđen koncept (prva elektrana na plimu i oseku puštena je u rad tek krajem 20. veka). U knjizi se još nalaze nacrti za štamparsku presu, mašinu za čišćenje morskog dna itd. Sve izume odlikuje jasnoća i jednostavnost, kako nacrtâ, tako i eventualne praktične primene.
Rečnik i druga dela
thumb|right|Faust Vrančić: Dictionarium, 1595: pretisak
U prilogu rečnika Vrančić je štampao Popis dalmatinskih reči koje su Mađari prihvatili (Vocabula Dalmatica quae Ungri sibi usurparunt), koji sadrži reči koje su iz hrvatskoga prešle u mađarski jezik. Ovaj je rečnik izvršio snažan uticaj na pravopis kako hrvatskog tako i mađarskog jezika, u kome su prihvaćeni Vrančićevi predlozi za upotrebu ly, ny, sz i cz. To je takođe bio i prvi rečnik mađarskog jezika, a doživeo je četiri izdanja: u Veniciji (1595), Pragu (1606), Bratislavi (1834) i Zagrebu (1971).
Filozofiji su posvećeni spisi Nova logika (Logica nova) i Hrišćanska etika (Ethica christiana). Oba ova dela objavljena su zajedno 1606. u Veneciji i obrađuju teološke probleme u vezi sa sukobom reformacijskog pokreta i katoličanstva. Od Vrančićevih istorijskih dela malo je sačuvano: Dvorska pravila mađarskog kraljevstva (Regulae cancellariae regni Hungariae) i O Slovenima ili Sarmatima u Dalmaciji (De Slavinis seu Sarmatis in Dalmatia) sačuvani su u rukopisu, dok je spis Pisci mađarske istorije (Scriptores rerum hungaricum) štampan 1789. godine.
Miroslav Tuđman
Miroslav Tuđman (Beograd, 25. 5. 1946. – Zagreb, 31. 1. 2021.) je bio hrvatski znanstvenik i političar, poznat kao sin prvog hrvatskog predsjednika Franje Tuđmana.
Miroslav Tuđman završio je Filozofski fakultet Sveučilišta u Zagrebu 1970. studij filozofije i sociologije, magistrirao je 1975. i doktorirao 1985. iz područja informacijskih znanosti. Radio je u Referalnom centru Sveučilišta u Zagrebu (1972. – 1977.) te Zavodu za kulturu Hrvatske (1977.-1988.). Od 1988. šef je Katedre za dokumentalistiku na Odsjeku informacijskih znanosti Filozofskog fakulteta u Zagrebu.
Dolaskom višestranačja u Hrvatsku se počeo baviti s politikom, odbivši se pridružiti svom ocu, koji je tada osnovao Hrvatsku demokratsku zajednicu. Umjesto toga se priključio Socijaldemokratskoj stranci (SDSH) koja je na prvim izborima za Sabor 1990. bila dio Koalicije narodnog sporazuma.
Nakon izbijanja rata je 1991. napustio SDSH kako bi se posvetio obrani Hrvatske, odnosno počeo surađivati s ocem. U periodu 1992.-1993. je bio voditelj Centra za strategijska istraživanja. Bio je zamjenik predstojnika Ureda za nacionalnu sigurnosti te utemeljitelj i ravnatelj Hrvatske izvještajne službe (HIS) u dva navrata 1993. do 1998. i 1999. do 2000. Njegovo namještenje je bilo predmet čestih kritika zbog nepotizma.
U doba trećesiječanjske vlasti se ponovno počeo baviti politikom, kritizirajući tadašnje vlastodršce zbog detuđmanizacije odnosno suradnje s Haškim sudom. Tada je osnovao Udrugu Hrvatski istinski preporod (UHIP). S njom se godine 2001. natjecao na lokalnim izborima u Zagrebu i postigao iznenađujući uspjeh. Iste je godine od Udruge stvorio stranku Hrvatski istinski preporod (HIP). S njom je, pak, doživio neuspjeh na izborima za Sabor 2003. godine. Godine 2009. se kao nezavisni kandidat natjecao za predsjednika Republike. 2011. se učlanio u HDZ te je izabran za člana Sabora. Na toj dužnosti je umro od posljedica COVID-19.
Congress, Ohio
Kongres je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 185, što je 7 (-3,6 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Vesna Škare-Ožbolt
Osnovnu školu i gimnaziju završila u u Osijeku. Diplomirala je na Pravnom fakultetu u Zagrebu. Potom se vraća u Osijek. Tražeći posao jedno je vrijeme volontirala na Sudu. Nakon polaganja pravosudnog ispita dobiva posao u stručnim službama Izvršnog vijeća Sabora (vlade) SRH, kao savjetnica za inozemni protokol. Početkom 1990-ih je primljena u Ministarstvo vanjskih poslova RH, gdje radi na otvaranju ureda RH u inozemstvu (u Stuttgartu i Münchenu). Prelazi potom u Ured predsjednika Republike, gdje je zadužena za odnose s javnošću, a sredinom 1990-ih sudjeluje u pregovorima o mirnom preuzimanju Podunavlja pod hrvatsku vlast. Tada je stekla veliku popularnost u hrvatskoj javnosti. Na izborima za Sabor 2000. je kandidat HDZ imala veći uspjeh od drugih kandidata svoje stranke. Nedugo nakon izbora je zajedno Matom Granićem napustila HDZ kako bi osnovala novu stranku Demokratski centar (DC).
Na izborima 2003. je postala jedini član DC u Saboru, a nakon Granićeve ostavke i predsjednica stranke. Poslije izbora ju je Ivo Sanader imenovao ministricom pravosuđa u svojoj vladi. Na tom mjestu je ostala sve do veljače 2006. godine, kada je smijenjena, a na njeno mjesto postavljena Ana Lovrin. Otada je Škare-Ožbolt postala jednom od najžešćih kritičara Sanaderove vlade. Na izborima 2007. nije uspjela ući u Sabor.
Škare-Ožbolt je pažnju javnosti privukla i time što je postala jednim od prvih hrvatskih političara koji vodi osobni blog.
Godine 2009. je postala jedan od 12 kandidata za predsjednika Republike.
Igor Kordej
Igor Kordej (Zagreb, 23. lipnja 1957.), hrvatski crtač stripa, scenarist, slikar i grafičar međunarodnog ugleda.
Životopis
S 18 godina bio je član umjetničke skupine Novi kvadrat. Radio je stripove za brojne časopise na prostoru bivše Jugoslavije. Njegovi stripovi objavljivani su širom Europe i Južne Amerike, kasnije i u Sjevernoj Americi. Živio je u Francuskoj i Danskoj, a 1997. preselio se u Kanadu i počeo objavljivati stripove za najpoznatije američke izdavače kao što su Marvel, Dark Horse, DC Comics i dr. U SAD-u je najpoznatiji je po stripovima X-Men, Tarzan i Ratovi zvijezda.
Ima vrlo raznolik repertoar. Radio je s raznim tehnikama od obične olovke do panela u boji. Poznat je po brzom crtanju, jedno vrijeme stvarao je 3-4 knjige stripova mjesečno.
Vratio se u Hrvatsku 2006. godine i počeo raditi znanstveno-fantastične i pustolovne stripove za francusku izdavačku kuću Delcourt. Nekoliko tih stripova objavljeno je i u prijevodu na hrvatskome jeziku.
216
thumb|[[Karakaline terme (rekonstrukcija iz 1899.)]]
Godina 216. (CCXVI) bila je prijestupna godina koja počinje u ponedjeljak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Sabina i Anulina (ili, rjeđe, godina 969. Ab urbe condita). Oznaka 216. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Komatke, Arizona
Komatke je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 821 stanovnika.
Bellerive, Missouri
Belrajv je grad u američkoj saveznoj državi Misuri.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 188, što je 66 (-26,0 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Auditorijum
thumb|desno|250px|Auditorijum Općinskog teatra u Regensburgu
Auditorij ili auditorijum je naziv za građevinu ili dio građevine (dvorana) namijenjen smještaju osoba koje su došle prisustvovati nekoj javnoj manifestaciji kao što je predavanje, koncert ili kazališna predstava. U prenesenom obliku predstavlja sinonim za publiku.
Ivana Krizmanić
Ivana Krizmanić (Zagreb, 6. lipnja 1976.), hrvatska glumica.
Oktokrilen
Oktokrilen je organsko jedinjenje, koje sadrži 24 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 361,477 Da.
Centelle, Pescara
Centelle je naselje u Italiji u provinciji Pescara, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 26 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 409 m.
Селтерс Бања
Селтерс Бања или Младеновачка бања се налази у Младеновцу, на пространом терену, на обронцима планине Космај 46км југоисточно од Београда.
Клима је пријатна, а Бања је позната по чистом ваздуху и прелепо уређеном парку, са доста зеленила. У близини се налазе културно-историјски споменици и излетишта. 1898. године је на овом простору откривена лековита минерална вода.
Она помазе код повреда зглобова и мишића, обољења крвних судова и горњих дисајних путева, ... Лековито својство ове воде познато је и употребљава се више од 100 година.
У саставу бање су и једнокреветне, двокреветне и трокреветне собе, амфитеатар, ресторан за ручавање (за 250 особа), банкет сала и базен са топлом водом.
Велике заслуге за развој Селтерс Бање има др Томислав Малишић.
Muhe gusjeničarke
Tachinidae (muhe gusjeničarke, tahine), porodica dvokrilaca koja parazitira na štetnicima, tako da se ubrajaju u vrlo korisne kukce važne u suzbijanju štetnika. Ženke odlažu jaja u blizini domadara (gusjenice) na biljku kojom se domadar hrani ili pojedinačno na kožu domadara probijajuči njegovu kožu posebnom iglicom ili pilom u koju onda izleže jaja. Ličinka muhe isprva se hrani krvi domadara, a kasnije isišu i sve unutarnje organe nakon čega se izvlače iz uginulog domaćina. Neke vrste imaju po dvije, pa i tri generacije godišnje