cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
AMX-30
Modernizacija
Početkom 1973., samo sedam godina nakon početka serijske proizvodnje, francuzi su započeli program razvoja buduće modernizacije tenka. Rezultat tog programa bio je  AMX 30 Valorisé ("poboljšani AMX-30"). U lipnju 1979. francuska vojska je odlučila izgraditi nove ali i modernizirati postojeće tenkove AMX-30 s poboljšanim sustavom za upravljanje paljbom (SUP) i novom transmisijom i označiti ih kao AMX-30B2. Prvi novo proizvedeni tenk je ušao u službu u siječnju 1982. Novi COTAC APX M-508 sustava za upravljanje paljbom uključivao je ugradnju laserskog daljinomjera i termovizije. Iako je bilo ideja da se promjer glavnog topa poveća sa 105 mm na 120 mm, to nije napravljeno. Umjesto većeg topa poboljšano je streljivo za 105 mm top. Uvedena je nova stabilizirana probojna granata (APFSDS). Izvorni motor je zamijenjen za poboljšanu verziju znanu kao HS-110.2 maksimalne snage 680 KS (510 kW). Slaba transmisija je zamijenjena s poluautomatskom SESM ENC200 transmisijom s hidrodinamičkim pretvaračem okretnog momenta i hidrostatičkim uređajem za upravljanje. Suspenzija je bila poboljšana usvajanjem novih torzijskih poluga i šokova kojima je povećan vertikalni otklon kotača koji nose gusjenice i sveukupno je povećana tenkova terenska (eng. off-road) pokretljivost. Od 1998. francuska vojske je započela zamjenu motora u AMX-30 tenkovima i njegovim inačicama s 500 Renault Mack E9 motora snage 750 KS.
U devedesetima razvijen je i eksplozivno-reaktivni oklop nazva BRENUS ili Brennus, koji je bio namijenjen postavljanu na AMX-30B2 inačicu tenka, ali su ovim dodatnim oklopom opremljene samo dvije tenkovske pukovnije, koje su u vrijeme mira u sastavu 1. i 2. pukovnije unutar francuskih brzih snaga. Ostale dvije pukovnije u svom sastavu imaju AMX-30 tenkove na koje je moguće postaviti novi oklop. Oklop BRENUS se sastoji od 112 GIAT BS (Brique de Surblindage) G2 eksplozivno-reaktivne kutije čija je ukupna težina 1,7 tona. Ovaj oklop pruža zaštitu istovjetnu s homogenim čeličnim oklopom postavljenim pod kutom od 60o.
U novije vrijeme AMX-30 se koristi kao testna platforma za nekoliko „stealth“ tehnologija, uključujući zračno hlađenje površine tijela tenka i uporaba vizualnih kamuflaža. Ovaj prototip je znan i kao Démonstrateur Furtif à Chenille. Njegovo tijelo i kupola su u potpunosti prekriveni s nadgradnjom konstruiranom s pločama stavljenim pod određenim kutom napravljenih od materijala koji upija radarsko zračenje.
Verzije
mini|desno|200px|Prototip AMX-30 ACRA
AMX-30 ima veliki broj različitih inačica, uključujući velik broj ostalih oklopnih vozila baziranih na istoj šasiji. Pojednostavljena inačica tenka (zvana „osnovni AMX-30“, eng. "basic AMX-30") namijenjena izvozu je dizajnirana bez infracrvenog vizira, periskopa i manje kompleksne zapovjednikove kupole. Ova inačica je i bez hermetičkog filtra za zrak, a manja 7,62 mm strojnica je montirana koaksijalno dok je veća 12,7 mm M2 strojnica pomaknuta na krov kupole. Razmatrana je i još jedna inačica tenka za francusku vojsku u čiju je kupolu ugrađen 142 mm tenkovski top sposoban ispaljivati supersonične ACRA (Anti-Char Rapide Autopropulsé) protutenkovske projektile i visokoeksplozivne granate. Prototip ove verzije je dovršen 1967. godine s novom lijevanom kupolom koja je dovoljno široka da primi naoružanje puno većeg kalibra. Međutim visoka cijena ACRA projektila natjerala je francusku vojsku da napusti program 1972. godine. Vozila bazirana na AMX-ovoj šasiji uključuju oklopno vozilo za popravke, nosač sklopivog mosta, samohodni protuzrakoplovni top, lansirno vozilo za taktički nuklearni projektil i samohodnu haubicu.
mini|lijevo|200px|AMX-30D francuske vojske
AMX-30D
Oklopno vozilo za popravke (Inženjersko vozilo), znano kao AMX-30D (AMX-30 Dépanneur-Niveleur) dizajnirano je kako bi moglo popraviti ili pomoći glavnim borbenim vozilima na bojištu. Rad na AMX-30D vozilu je počeo 1966. kao dio istraživanja francuske vojske u svrhu razvoja vozila za popravak primarno namijenjen popravku AMX-30 tenkova. Prototip vozila je proizveden i dostavljen na testiranja 1971. godine, a u veljači 1973. prva pred serija od pet vozila je predana vojsci. Iste godine, dodatnih 100 AMX-30D je naručeno, a njihova proizvodnja je započela 1975. Vozilo za popravke je bilo opremljeno s vitlom koje je pokretano uz pomoć motora vozila, s mogućnošću izvlačenja maksimalno 35 tona težine. Vozilo je imalo i teški vučni kabel dužine 80 metara, dok je dodatni vučni kabel bio dužine 120 metara i kompatibilan s vučom do 20 tona težine kada se radi o izvlačenju vozila koje se nalazi ispred prednjeg djela AMX-30D. U drugačijim slučajevima vozilo mora biti osigurano s pomičnim rekvizitima koja se nalaze na vozilu i lopatica buldožera mora biti spuštena na zemlju. Kran može podići 3,29 tona težak motor i 10 tona tešku kupolu. Umjesto kupole AMX-30D ima krovnu nadgradnju i teži 36 tona, iako s ugrađenim jačim pogonskim motorom može težiti do 40 tona. Vozilo za samozaštitu ima postavljenu 7,62 mm strojnicu. AMX-30D ima maksimalnu cestovnu brzinu od 60 km/h i maksimalan domet do 500 km.
AMX-30H
AMX-30 nosač mosta ili Poseur de pont sastoji se od AMX-30 šasije s kutijastom krovnom nadogradnjom koja nosi sklopivi most. Most je dug 22 metra i može pružiti prijelaz preko površine širine do 20 metara. Most je širok 3,1 metar, ali širina se može povećati na 3,95 metara koristeći dodatne ploče. Može izdržati težinu do 46 tona. Razvoj nosača mosta započeo početkom 1963., iako razvoj prototipa nije počeo do srpnja 1967. godine. Prototip je dovršen 1968. i nazvan AMX-30H, ali nije prihvaćen za danji razvoj do rujna 1971. kada se naručuje prva pred serija od 5 vozila. Vozila su dostavljena 16. listopada 1972. nakon čega su ocjenjivana i testirana. Godine 1975. AMX-30H je proglašen standardnim sklopivim mostom u francuskoj vojsci iako niti jedno serijsko vozilo nikada nije naručeno.
mini|desno|200px|Samovozni lanser taktičke nuklearne rakete [[Pluton (projektil)|Pluton]]
Samohodni lanseri
Tri raketna sustava su bila razvijena za montažu na tijelo tenka AMX-30.
Pluton
Prepoznajući potrebu za samohodnim lanserom taktičkih nuklearnih raketa francuska vojska je započela razvoj rakete Pluton 1963. Sljedeće godine, 1964. program je bio zaustavljen i umjesto njega francuska vojska se opredijelila za raketu velikog dometa kompatibilnu s lansiranjem s lansera montiranog na šasiju vozila AMX-30. Ugovor za razvoj sustava je osnovan 1968. Prvi prototip je ubrzo dostavljen i testiran između srpnja i kolovoza 1970., nakon čega je izrađen drugi prototip 1971. Još dva prototipa su proizvedena 1972. Sljedeće godine vozilo je ušlo u serijsku proizvodnju i do 1. svibnja 1974. četiri vozila su dostavljena 3. Topničkoj pukovniji (eng. 3rd Artillery Regiment). Sama raketa teži 2,4 tone i dugačka je 7,6 metara. Rabeći pojednostavljeni sustav vođenja i raketni motor, raketa Pluton je imala maksimalan domet od 120 km.
AMX-30R
Drugi raketni sustav je AMX-30R (Roland), platforma za lansiranje Roland raketa zemlja-zrak. Razvoj ovog vozila je započeo 1974. godine. Pet vozila je proizvedeno u prvoj pred seriji koja je dovršena do 1977., a već iste godine je naručeno 183 ovakvih vozila. Sustav Roland je uključivao pravokutno nadgrađe, više od onog na AMX-30D i Pluton, u koje se nalazio radarski sustav i na kojem su montirane dvije lansirne tube na svakoj strani, s automatskim sustavom za punjenje koje je pohranjivalo 8 raketa u rezervi unutar tog nadgrađa. Rolandov istraživački radar je imao domet 16 km.
AMX-30S
mini|desno|200px|AMX-32 Verzija AMX-30S izvedena je 1973. godine i namijenjena je izvozu u zemlje s tropskom klimom. Jedina vidljiva razlika od standardnog tenka AMX-30 je postojanje štitnika gusjenica. Ovaj tenk ima i slabiji motor (405 kW) i vodeno hlađenje. AMX-30S licencirano se proizvodio u španjolskoj, a izvezen je u Saudijsku Arabiju.
AMX-32
Prvi prototip poboljšanog AMX-30 tenka za izvoz, znan kao AMX-32 je otkriven javnosti u lipnju 1979. Originalno namijenjen kao alternativa za AMX-30B2, AMX-32 je imitirao oklop sa zrakom između dvije ploče kojeg su Nijemci uspješno primijenili na tenku Leopard 1A3 i A4. AMX-32 je tako imao veću razinu oklopne zaštite i veću šansu za preživljavanje na bojištu od svojeg prethodnika AMX-30S. Automatski top promjera cijevi 20 mm je postavljen koaksijalno s glavnim topom, dok je 7,62 mm strojnica bila montirana na krov kupole. Međutim, nije bilo zainteresiranih kupaca.
Izvoz
mini|lijevo|200px|Španjolski AMX-30 u muzeju oklopnih vozila El Goloso
Izrael se u veljači 1964. odlučio za proizvodnju vlastitog tenka. Prva razmatrana mogućnost je bila proizvodnja tijela tenkova AMX-30 pod licencom u Izraelu, dok bi se kupole radile u Francuskoj. Međutim, Izrael je kao prioritet stavio oklopnu zaštitu umjesto pokretljivosti, pa je general major Israel Tal prekinuo pregovore s Francuskom nakon što je 1966. postignut dogovor s Ujedinjenim Kraljevstvom oko proizvodnje tenka Chieftain u Izraelu pod licencom.
Francuska je također propustila priliku da svoj tenk prodaju u ostale dvije FINABEL nacije, Belgiju i Nizozemsku. Nizozemci su odustali od projekta, tako da nisu ni testirali tenk, a Belgija je naručila njemačke tenkove Leopard 1 nakon što je Francuska odbila prepustiti proizvodnju nekih dijelova AMX-30 tenka u Belgiji jer se bojala da bi se time povećala ukupna cijena AMX-a.
Zbog svoje cijene koja je bila niža od konkurencije i lakoće održavanja tenka, kupnju AMX-30 su preferirale manje razvijene i siromašnije zemlje.
Grčka je 1969. naručila ukupno 190 tenkova AMX-30 i 14 AMX-30D, čime je postala prva zemlja u koju je izvezen francuski tenk. Kroz 1960-te, Španjolska je razmatrala oba, AMX-30 i Leopard 1 koje bi uklopila u postojeće snage koje su se sastojale od američkih M47 i M48 Pattona. Naposljetku Španjolska se odlučila za AMX-30 iz više razloga, uključujući i Britansku nespremnost na prodaju L7 tenkovski top fašističkom režimu, a i francuzi su kao mogućnost ponudili proizvodnju tenka AMX-30 u Španjolskoj. Španjolska je naručila 19 tenkova 1970., a kasnije je dogovorena proizvodnja još 180 tenkova u Španjolskoj. Godine 1979. Španjolska je započela proizvodnju druge serije od 100 tenkova, predavši ukupno 299 AMX-30 španjolskoj vojsci. Službena oznaka za ove AMX-eve proizvedene u španjolskoj je bila AMX-30E. Dodatno je kupila 10 AMX-30D i 18 AMX-30R. Kako je proizvodnja AMX-30E tenkova završila 1979., španjolska vojska je počela tražiti rješenja za modernizaciju kako bi poboljšala mobilnost tenka. Godine 1987. je započela šestogodišnji program modernizacije kojim je 150 tenkova dovedeno na standard AMX-30EM2 i poboljšala ostalih 149 tenkova na AMX-30EM1 standard. AMX-30EM2 je imao kompletnu nadogradnju. Poboljšana je tenkova pokretljivost ugradnjom novog motora i mjenjača. Vatrena moć je povećana uvođenjem novog kinetičkog penetratora u streljivo tenka zajedno s ugradnjom mnogo kompliciranijeg i učinkovitijeg sustava za upravljanje paljbom za topnika i još neke sitnice. AMX-30EM1 je nazvan „rekonstrukcijom“ i ovim standardom su samo poboljšana vozna svojstva. Ugrađena je nova transmisija i zamijenjeni mnogi istrošeni dijelovi poput kočnica, kontrola i pokazivača. Ti rekonstruirani AMX-30EM1 su vrlo brzo zamijenjeni s američkim M60 Pattonima ranih 1990-ih, dok su AMX-30EM2 kasnije zamijenjeni s talijanskim lovcima tenkova B1 Centauro.
Francuska je 1972. potpisala ugovor sa Saudijskom Arabijom o prodaji 190 tenkova AMX-30S, koji su projektirani za pustinjske uvijete i potrebe zemalja Bliskog Istoka. Prema ugovoru naziva „Palmier Contract“, saudijski tenkovi su bili isporučeni između 1973. i 1979., dok je 59 AMX-30D izvezeni između 1975. i 1979., 12 AMX-30P između 1977. i 1979. i na kraju 51 samohodna haubica između 1979. i 1980. godine. Između 1979. i 1981. Saudijska Arabija je dobila 52 AMX-30SA i kasnije 50 AMX-30C1 „Shanine-2“ koji su dostavljeni u dvije serije imeđu 1980. i 1989. godine. Do 21. stoljeća 50% saudijskih AMX-30 se nalazilo u pričuvi, najviše zbog njegove nemogućnosti da se nosi s modernijim protivnicima kaos što su Irački T-62 i T-72 i izraelska Merkava. Velik broj ih je povučeno iz služe nakon narudžbe 315 američkih tenkova M1A2 Abramsa 1989. godine i primanjem u službu 450 M60A3 Patton tenkova. Iako je Saudijska Arabija planirala naručiti više M1 tenkova, iz financijskih razloga to nije mogla učiniti pa su tenkovi AMX-30 i dalje ostali u službi.
Venezuela je prvotno naručila 142 tenka 1972. godine, iako je kasnije taj broj smanjen na 81 tenk AMX-30 i četiri AMX-30D. Sredinom 1980-ih, Venezuela je prihvatila plan modernizacije svojih AMX-30 tenkova promijenivši originalni motor s novim dizelskim Continental AVDS-1790-5A snage 908 KS (677 kW) i zamijenivši staru transmisiju s Allison CD-850-6A. Venezuela je u svoje tenkove ugradila i nove tankove benzina čime je povećala cestovni domet tenka na 720 km. Vatrenu moć je poboljšala zamjenom starog sustava za upravljanje paljbom za moderniji. Francuska i Katar su 1977. potpisali sporazum čime je Francuska garantirala prodaju 24 tenka AMX-30, čiji se ukupan broj kasnije povećao na 52 jer je Katar naručio još 30 AMX-30B2 tenkova 1987. godine. Ujedinjeni Arapski Emirati su 1977. naručili 64 tenka i jedno oklopno vozilo za popravak, kako bi tim tenkovima popunili jednu oklopnu brigadu 1977. godine. Tijekom političkih sporova oko Čilea i Argentine, tijekom kojih je Čile naručio 46 tenka, ali je ta brojka smanjena na 21 zato što je ugovor poništen od strane francuske vlade 1981. godine. Cipar je 1982. kupio ukupno 16 AMX-30B2 tenkova i jedan AMX-30D, a kasnije je naručio još 36 tenka AMX-30B2. Ukupna brojka proizvedenih AMX-30 tenkova i njegovih inačica je 3.571 vozilo.
Kasnije su mnoga rabljena vozila prodana drugim državama. Cipar je 2005. kupio 52 AMX-30 od Grčke i 102 AMX-30B2. Bosna i Hercegovina je kupila 32 tenka AMX-30 od UAE. Broj tenkova u francuskoj vojsci je smanjen na oko 250 AMX-30B2 tenkova.
Borbena historija
Katarski AMX-30 tenkovi su korišteni tijekom Zaljevskog rata u "Bitci za Khafji", gdje su 30. siječnja 1991. sudjelovali u katarskom protunapadu s ciljem da ponovno preuzmu kontrolu nad gradom Khafji kojeg su noć prije okupirale iračke snage. Tijekom te akcije, katarski tenkovi AMX-30 su uništili tri iračka T-55 i zarobila četiri. Najmanje jedan katarski AMX-30 je izgubljen tijekom bitke.
mini|desno|250px|Jedan od šest tenkova AMX 30 Demin mini|desno|250px|Francuski AMX-30B2 u Saudijskoj Arabiji dopremljen za vrijeme Zaljevskog rata
Francusko sudjelovanje u Zaljevskom ratu, kodnog imena Opération Daguet, tijekom koje je transportirana "6. Laka oklopna brigada" (fran. 6e Division Légère Blindée), u čijem su se sastavu najvećim djelom nalazila vozila AMX-10RC brze izvidničke pukovnije, ali i teže oklopne snage u sastavu "4. pukovnije" (fran. 4e Régiment de Dragons) su poslane u regiju s 44 AMX-30B2 tenka. Eksperimentalno se uvela nova pukovnijska organizacijska struktura s 3 divizije po 13 tenkova, zapovjednim tenkom i šest vozila u pričuvi, umjesto normalne organizacije snaga od 52 vozila zajedno. Dopremljeno je i šest starijih AMX-30B, opremljenih sa sovjetskim valjkom za razminiranje koje je francuskoj dala Njemačka iz zaliha Istočne Njemačke. Tih šest tenkova opremljenih s valjkom za razminiranje su nazvani AMX 30 Demin. Vozilima su upravljale profesionalne i dobro obučene posade bez ročnika. „Daguet Division“ je bila pozicionirana istočno od koalicijskih snaga i imala je zadaću štiti desni bok američkog 18. padobranskog korpusa (eng. XVIII Airborne Corps). Ovakav razmještaj je dao francuskim zapovjednicima veću samostalnost a i smanjena je mogućnost vjerojatnosti nailaska na iračke T-72, koji su bili superiorni nad AMX-10RC i AMX-30B2 vozilima. S početkom kopnene ofenzive 24. veljače 1991. francuske snage su krenule u napad na svoju prvu metu, "Objective Rochambeau", kojeg je branila iračke 45. pješačka divizija. Prodori helikoptera Gazelle pokrili su put za napad "4. pukovnije" (fran. 4e Régiment de Dragons). Demoralizirana zbog koalicijskog teškog bombardiranja iračka obrana se vrlo brzo predala. Sljedeći dan, "4. pukovnija" je krenula na drugi zadatak, "Chambord", gdje su priopćili da su uništili 20 tenkova, tri BMP-a, petnaest kamiona i pet minobacača uz asistenciju USAF-ovih A-10 Thunderbolta II i zarobili dosta vojnika. Zadnji cilj je bila AS-Salman zračna baza ("Objective White") koja je osvojena do 18:15 nakon napada iz više smjerova, s "4. pukovnijom" koja je napadala s juga. Sve u svemu, tenkovi AMX-30 su ispalili 270 tenkovskih granata.
El Copudo, San Juan de los Lagos
El Copudo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini San Juan de los Lagos.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 12 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1791 m.
Austrijske žrtve u Bitci kod Visa
Službeno nikad nije bio sastavljen popis austrijskih žrtava u Bitci kod Visa. Tokom godina je Bitka kod Visa vrlo različito interpretirana kod raznih nacionalnih historiografija.
Do danas nitko nije učinio specifično arhivsko istraživanje o nacionalnosti austrougarskih mornara, ali iz austrijskih novina onog doba, štampanih odmah nakon bitke, mogu se iščitati popisi imena mrtvih i ranjenih objavljeni prema izvještaju ratne mornarice. Poznatia su imena 26 poginulih (od ukupno 38) i 133 ranjena (od 138), koja mogu predstavljati prosjek etničkog sastava tadašnje Austrougarske ratne mornarice. U popisu niže su imena mornara prevedena na njemački jezik, kako se običavalo u ono doba:
Sonata
Barokna sonata je instrumentalno djelo koje ima jednu temu, u tom periodu se razlikuju dva tipa;
S vremenom su se spojile u jednu, te uzele karakter dacamere i strukturu daciese.
Kosmos-746
Kosmos-746 je jedan od preko 2400 sovjetskih vještačkih satelita lansiranih u okviru programa Kosmos.
Trefontane
Trefontane ima više značenja:
Champaign, Illinois
Champaign je град u američkoj saveznoj državi Ilinois. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 81.055 stanovnika.
Buenavista, Penjamillo
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 30 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1700 m.
Al Kubbī, Hajjah
Al Kubbī je naselje u Jemenu u pokrajini Hadžah.
Prema proceni iz 2012. u naselju je živelo 2 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 701 m.
Barrio el Tamarindo, Tancanhuitz
Barrio el Tamarindo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi San Luis Potosí, u opštini Tancanhuitz.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 44 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 212 m.
La Chía, Huitzuco de los Figueroa
La Chía je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guerrero, u opštini Huitzuco de los Figueroa.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1120 m.
Sălătrucel, Sălătrucel
Sălătrucel je naselje u Rumuniji u okrugu Valča u opštini Sălătrucel.
Prema proceni iz 2012. u naselju je živelo 2206 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 348 m.
Pontenisi, Vibo Valentia
Pontenisi je naselje u Italiji u provinciji Vibo Valentia, u regiji Kalabrija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 50 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 583 m.
Afton, Minnesota
Aftan je grad u američkoj saveznoj državi Minesota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.886, što je 47 (1,7 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Tauche
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Oder-Špre Tauhe se nalazi u saveznoj državi Brandenburg u okrugu Oder-Špre. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 53 metra. Površina opštine iznosi 119,9 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 3.945 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 33 stanovnika/km².
Mazaqueztla, San Miguel Panixtlahuaca
Mazaqueztla je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Oaxaca, u opštini San Miguel Panixtlahuaca.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 49 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 489 m.
Vescia, Macerata
Vescia je naselje u Italiji u provinciji Macerata, u regiji Marche.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 49 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 714 m.
Apollo 11
Apollo 11 je bila svemirska misija koja je 20. srpnja 1969. dovela prve ljude na Mjesec. Svemirski let, kojeg su provele Sjedinjene Države, smatra se velikim postignućem u povijesti istraživanja i predstavlja pobjedu SAD-a u hladnoratovskoj svemirskoj utrci sa Sovjetskim Savezom.
Lansirana je s Floride 16. srpnja, kao treća lunarna misija NASA-inog programa Apollo (i prva misija G vrste), s posadom u sastavu: zapovjednik Neil Alden Armstrong, pilot komandnog modula Michael Collins i pilot lunarnog modula Edwin Eugene "Buzz" Aldrin, Jr. 20. srpnja, Armstrong i Aldrin sletjeli su u More tišine i postali prvi ljudi na površini Mjeseca. Njihov lunarni modul, Eagle (orao), proveo je 21 sat i 31 minutu na površini Mjeseca dok je Collins orbitirao oko mjeseca u komandnom modulu Columbia. Tri astronauta vratila su se na zemlju s 21,55 kg mjesečevog kamenja, sletjevši 24. srpnja u Tihi ocean.
Apollo 11, ispunio je viziju predsjednika Johna F. Kennedyja o osvajanju Mjeseca prije Sovjetskog saveza do kraja 1960-ih, koju je izrazio tijekom govora u kongresu 1961: "Vjerujem da se ova nacija mora posvetiti postizanju cilja, prije istjeka ovog desetljeća, slijetanja čovjeka na Mjesec i njegovog sigurnog povratka na Zemlju."
Nakon Apolla 11 još pet misija programa Apollo sletjelo je na Mjesec od 1969. do 1972.
Posada
Svaki član posade Appolla 11 prije ove misije već je obavio jedan svemirski let, što je tek druga posada sastavljena isključivo od veterana u povijesti svemirskog istraživanja (prva je bila misija Apollo 10).
Collins je izvorno trebao biti pilot komandnog modula (CMP) na Apollo 8, ali je smijenjen kada je morao na operaciju leđa te ga je zamijenio Jim Lovell, njegova rezerva za taj let. Nakon što je Collins dobio liječničku dozvolu, preuzeo je Lovellovu poziciju na Apollo 11; kao veteran Apolla 8, Lovell je premješten u rezervnu posadu Apolla 11, ali promaknut u rezervnog zapovjednika.
Rezervna posada
Početkom 1969., Bill Anders prihvatio je posao u Nacionalnom Svemirskom Savjetu (National Space Council) od kolovoza 1969., te je objavio svoje povlačenje iz svemirskih letova. Tada je Ken Mattingly premješten iz pomoćne posade (support crew) u usporedno treniranje s Andersom kao rezervni pilot komandnog modula u slučaju da misija Apollo 11 bude odgođena nakon planiranog lansiranja u srpnju (kada Anders više nebi bio na raspolaganju), te će se kasnije pridružiti posadi Jima Lovella i konačno raspoređen u posadu Apolla 13 kao CMP.
Lansiranje i ulazak u orbitu
mini|180px|Raketa [[Saturn V, s Apollom 11, polijeće s lansirne rampe 16. srpnja 1969.]] mini|180px|Kondenzacijski oblak (singularnost Prandtl-Glauert) formira se na međustupnju kada se Saturn V približava brzini od 1 [[Macha, jednu minutu nakon polijetanja.]] lijevo|mini|180px|Odvajanje prvog stupnja. mini|180px|Lansirni kontrolni centar. mini|lijevo|180px|Eagle u lunarnoj [[orbita|orbiti ubrzo nakon odvajanja od komandnog modula Columbia.]]
Osim velikog mnoštva ljudi koje je zakrčilo autoceste i plaže kraj mjesta lansiranja, događaj su pratili milijuni gledatelja na televiziji, sa službenim komentarom NASA-inog šefa javnih informacija Jacka Kinga.
Raketa Saturn V, koja je Apollo 11 ponijela u orbitu, poletjela je s lansirne rampe 39A u lansirnom kompleksu 39 Svemirskog centra Kennedy 16. jula 1969. u 13:32:00 UTC (9:32:00 lokalno vrijeme), te je letjelica ušla u orbitu 12 minuta kasnije. Nakon jedne i pol orbite, treći stupanj rakete (S-IVB) paljenjem Trans Lunar Injection usmjerio je letjelicu u putanju prema Mjesecu u 16:22:13 UTC. Oko 30 minuta kasnije par komandni/servisni modul odvojio se od posljednjeg stupnja Saturna V i spojio s lunarnim modulom, još uvijek smještenim u svom adapteru. Nakon što je modul izvučen, kombinirana letjelica kretala se prema Mjesecu, dok je treći stupanj pogonske rakete letio na putanji prema solarnoj orbiti.
19. jula u 17:21:50 UTC, Apollo 11 prošao je kraj Mjeseca i uključio pomoćni pogonski motor radi ulaska u lunarnu orbitu. U trideset orbita koje su usljedile, posada je mogla vidjeti svoje mjesto slijetanja u južnom Moru Tišine (Mare Tranquillitatis), oko 20 km jugozapadno od kratera Sabine D (0.67408N, 23.47297E). Mjesto slijetanja odabrale su automatske lunarne sonde Ranger 8, Surveyor 5 i letjelica za kartiranje Lunar Orbiter, jer ga je karakterizirala relativno ravna i glatka površina, pogodna za slijetanje i izvanbrodske aktivnosti (EVA).
Slijetanje na Mjesec
Dana 20. jula 1969. lunarni modul (LM) Eagle odvojio se od komandnog modula Columbia. Collins, sam u Columbiji, pregledao je Eagle dok se okretao pred njim da bi se uvjerio da letjelica nije oštećena.
Kada je započelo spuštanje, Armstrong i Aldrin ustanovili su da orjentire na površini prolaze 4 sekunde prerano i izvjestili su da su "dugački": sletjeti će kilometrima zapadnije od predviđenog mjesta.
Pet minuta nakon početka silaznog paljenja, i 1800 m iznad površine Mjeseca, kompjutor za navigaciju i upravljanje lunarnog modula (LM navigation and guidance computer) omeo je posadu prvim od nekoliko neočekivanih "1202" i "1201" programskih alarma. U kontroli misije u Houstonu ,Texas, kompjutorski tehničar Jack Garman rekao je službeniku za upravljanje Steveu Balesu da je letjelica sigurna za nastavak spuštanja što je preneseno i posadi. Programski alarmi ukazivali su na "izvršna prekoračenja", kada kompjutor za upravljanje nije mogao izvršiti sve svoje zadatke u stvarnom vremenu te je neke morao odgoditi. To nije bila niti kompjutorska niti astronautska greška, već je proizašlo iz greške u treniranjima astronauta. Premda nije bio potreban za slijetanje, radar za randevu bio je namjerno uključen da bi bio spreman za brzo odustajanje. Postavi simulacije površine nisu previdjeli da se može dogoditi brzi protok lažnih prekida na tom radaru, ovisno o tome kako je hardver nasumce uključen prije nego je lunarni modul započeo približavanje površini Mjeseca: stoga je kompjutor morao baratati podacima iz dva radara umjesto samog radara za slijetanje, što je dovelo do preopterećenja.
Kada je Armstrong ponovo pogledao van, vidio je da je kompjutor odabrao mjesto slijetanja u stjenovitom području sjeveroistočno od kratera promjera 300 m (kasnije utvrđen kao "Zapadni krater", nazvan po svojoj lokaciji u zapadnom dijelu izvorno određene elipse za slijetanje). Armstrong je preuzeo polu-automatsku kontrolu i zajedno s Aldrinom koji je kontrolirao podatke o visini i brzini, sletio u 20:17 UTC 20. srpnja, s gorivom preostalim za još oko 25 sekundi leta.
Apollo 11 sletio je s najmanje goriva u odnosu na ostale misije, te su astronauti bili upozoreni preranim alarmom o gorivu na izmaku jer je, što je kasnije ustanovljeno, veće nego predviđeno prskanje goriva prekrilo senzor. Na idućim misijama, ugrađene su dodatne pregrade da bi se to spriječilo. mini|lijevo|180px|Glavni komunikatori (CAPCOM) s Apollom 11, slijeva na desno: Charles Duke, James Lovell i Fred Haise. Tijekom spuštanja Aldrin je komunicirao navigacijske podatke Armstrongu, koji je bio zauzet pilotiranjem lunarnog modula. Nekoliko trenutaka prije slijetanja, senzor je informirao Aldrina da je najmanje jedna od 170 cm dugačkih sondi na postolju modula dotaknula površinu, te je rekao "kontakntno svjetlo!" Tri sekunde kasnije Eagle je sletio i Armstrong je rekao "isključivanje". Aldrin je odmah odgovorio "U redu, motor zaustavljen: ACA - van zapona." . Armstrong je potvrdio "Van zapona. Auto", i Aldrin nastavio "Kontrola modaliteta - oboje auto. Upravljanje motorom za slijetanje prebačeno. Poluga motora - isključena. 413 je unutra."
Charles Duke, na dužnosti kao CAPCOM tijekom faze slijetanja potvrdio je njihovo slijetanje: "Bilježimo da ste sletjeli, Eagle".
Armstrong je nastavio s ostatkom provjera nakon slijetanja, "Poluga motora je isključena", prije nego je odgovorio svojim čuvenim riječima, "Houston, ovdje Baza Tišine. Eagle je sletio.
Armstrongova je iznenadna promjena pozivnog znaka od "Eagle" u "Tranquility Base" (Baza tišine) izazvala trenutnu zbunjenost i Duke je šutio nekoliko sekundi prije nego je zamuckivajući izrazio olakšanje u kontroli misije: "Roger, Triš-- Tišine, bilježimo da ste sletjeli. Ovdje je mnogo ljudi poplavilo. Sada ponovo dišemo. Hvala mnogo." mini|right|180px|Prvi čovjek na Mjesecu, komemorativna američka poštanska marka iz 1969. Dva i pol sata nakon slijetanja, prije nego su započele pripreme za izvanbrodsku aktivnost (EVA), Aldrin je emitirao: "Ovdje pilot lunarnog modula. Želio bi iskoristiti ovu mogućnost za zatražim od svih ljudi koji slušaju, tko god da jesu i gdjegod da se nalaze, da se zaustave na trenutak i razmisle o događajima iz proteklih nekoliko sati i da zahvale na svoj način." Tada je privatno uzeo pričest. U to doba NASA se još borila na sudu protiv tužbe koju je podnijela ateistkinja Madalyn Murray O'Hair (jer je posada Apolla 8 tijekom javljanja na Zemlju čitala iz Knjige Postanka) tražeći da se američki astronauti suzdrže od religioznih aktivnosti za vrijeme boravka u svemiru. Radi toga, Aldrin je odlučio da to ne spominje direktno i zadrži svoju namjeru u tajnosti više godina (o tome čak nije govorio ni svojoj ženi).
Raspored misije zahtjevao je da nakon slijetanja astronauti spavaju pet sati, jer su bili budni od rano ujutro. Ipak, odlučili su preskočiti spavanje i odmah započeli pripreme za izvanbrodsku aktivnost, smatrajući da nebi mogli spavati.
Aktivnosti na mjesečevoj površini
mini|lijevo|180px|Slowscan TV kamera prikazuje Neila Armstronga dok niz ljestve silazi na površinu. mini|desno|180px|Otisak stopala Buzza Aldrina. Eksperiment je predviđao testiranje lunarnog [[regolita.]] mini|lijevo|180px|Buzz Aldrin radi na lunarnom modulu. mini|180px|Buzz Aldrin na Mjesecu, odsjaj na viziru njegove kacige prikazuje fotografa Armstronga. mini|180px|Zemlja iznad lunarnog modula Eagle.
Astronauti su planirali postavljanje ranog Apollo znanstveno eksperimentalnog paketa (EASEP) i američke zastave proučavajući mjesto slijetanja kroz dva trokutasta prozora na lunarnom modulu, koja su im omogućavala vidno polje od 60°. Pripreme su zahtjevale više vremena od predviđena dva sata. Armstrong je isprva imao teškoća pri prolasku kroz otvor sa svojim prenosivim sustavom za održavanje života (PLSS). Čuveni astronaut John Young, rekao je da redizajn lunarnog modula i primjenu manjeg otvora, nije pratio redizajn PLSS naprtnjača, te je do nekih od najviših zabilježenih ritama rada srca u programu Apollo, dolazilo tijekom ulaska i izlaska u lunarni modul.
U 02:39 UTC u ponedjeljak 21. srpnja (04:39 CET, 22:39 EDT 20. srpnja) 1969., Armstrong je otvorio vrata i u 02:51 UTC započeo svoj silazak na površinu mjeseca. Radi komande jedinice daljinskog upravljanja na grudima, nije mogao vidjeti svoja stopala. Silazeći niz ljestve s devet stepenica, Armstrong je povukao d-prsten radi postavljanja sklopa modularnog spremišta opreme (MESA) presavijenog uz bok lunarnog modula i aktiviranja TV kamere, te je u 02:56 UTC (04:56 CET, 22:56 EDT) svojim lijevim stopalom zakoračio na površinu. Pri prvom slijetanju na Mjesec korišten je radioamaterski format "slow scan TV", nekompatibilan s komercijalnom televizijom, te je bio prikazivan na posebnom monitoru koji je snimala konvencionalna TV kamera, što je znatno smanjivalo kvalitetu slike. Signal je priman u Goldstoneu u SAD-u i s boljom kvalitetom u Honeysuckle Creeku (Honeysuckle Creek Tracking Station) u Australiji. Nakon nekoliko minuta trasa je prebačena na osjetljiviji Parkes radio teleskop također u Australiji. Unatoč nešto tehničkih i vremenskih teškoća, sablasne crno bijele snimke prvih izvanbrodskih aktivnosti emitirane su ka najmanje 600 milijuna gledatelja na Zemlji. Premda su kopije tih snimki, u formatu za emitiranje, sačuvane i lako dostupne, snimke originalnih slow scan emisija s mjeseca nenamjerno su uništene tijekom rutinskog ponovnog korištenja magnetnih traka u NASA-i. Arhivirane kopije snimki pronađene su u Perthu u Australiji, jedno od mjesta gdje su izvorno primana emitiranja s Mjeseca.
Nakon što je opisao površinsku prašinu ("sitna gotovo kao prah" ), Armstrong je sišao s postolja lunarnog modula i ušao u povijest kao prvi čovjek na drugom svemirskom tijelu. Tada je, šest i pol sati nakon slijetanja, izgovorio svoju čuvenu rečenicu: "Ovo je je mali korak za čovjeka, jedan divovski skok za čovječanstvo." . Aldrin mu se pridružio, opisavši pogled kao "veličansvenu pustoš".
Armstrong je rekao da je kretanje u mjesečevoj gravitaciji, oko jedne šestine zemaljske sile teže, "možda i lakše nego u simulacijama...apsolutno nema problema u hodanju naokolo."
Osim što je ispunio nalog predsjednika Kennedyja o slijetanju na Mjesec do kraja 1960-ih, Apollo 11 je bio i tehnički test sustava Apollo, te je Armstrong fotografirao lunarni modul kako bi tehničari mogli procijeniti stanje nakon slijetanja. Tada je nasumce prikupio uzorak tla koristeći jednostavnu vreću za uzorke na štapu. Presavio je vreću i ugurao ju u džep na svom desnom bedru. Uklonio je TV kameru s MESA-e, napravio panoramski kadar i montirao ju na stalak 12 m od lunarnog modula. Kabel TV kamere ostao je djelomično namotan i predstavljao je opasnost pri kretanju za vrijeme izvanbrodskih aktivnosti.
mini|lijevo|180px|Karta koja prikazuje mjesto slijetanja i snimanja fotografija. Nakon što su astronauti postavili američku zastavu na površinu Mjeseca, razgovarali su s američkim predsjednikom Richardom Nixonom radio-telefonskim prijenosom koji je Nixon nazvao "najpovjesnijim telefonskim pozivom ikada obavljenim iz bijele kuće". Nixon je izvorno pripremio dugačak govor kojeg bi pročitao tijekom poziva, ali Frank Borman, koji je tijekom Apolla 11 bio NASA-ina veza u bijeloj kući, uvjerio je Nixona da bude kratak, iz poštovanja prema Kennedyju koji je zamislio misiju na Mjesec.
MESA nije omogućila stabilnu radnu platformu jer je bila u sjeni, što je donekle usporavalo rad. Dok su radili, astronauti su podizali sivu prašinu koja je uprljala vanjsku stranu njihovih odijela, integriranu termalnu meteoroidnu odjeću.
Postavili su EASEP, koji je uključivao i pasivni seizmograf i laserski retroreflektor. Tada se Armstrong udaljio oko 120 m od lunarnog modula da bi snimio fotografije na rubu malog zapadnog kratera. Astronauti su prikupili uzorke stijena koristeći lopatice i kliješta na dugačkim drškama. Mnoge od površinskih aktivnosti zahtjevale su više od predviđenog vremena, te su morali prekinuti prikupljanje uzoraka na pola od 34 dodijeljene minute.
Tijekom tog razdoblja kontrola misije koristila je šifriranu rečenicu da upozori Armstronga da ima visok metabolizam te da mora usporiti, jer se brzo kretao iz zadatka u zadatak dok je vrijeme istjecalo. Ipak, kako je tijekom šetnje metabolizam za oba astronauta ostao općenito niži od očekivanog, kontrola misije dozvolila je astronautima 15-minutni produžetak.
Polijetanje s Mjeseca i povratak
mini|180px|Aldrin stoji kraj pasivnog seizmičkog eksperimentalnog paketa, s lunarnim modulom u pozadini. Aldrin se prvi vratio u Eagle. S ponešto teškoća, astronauti su podigli film i dvije kutije uzoraka s više od 22 kg materijala mjesečeve površine kroz otvor modula, koristeći koloturni uređaj nazvan Lunar Equipment Conveyor. Armstrong je podsjetio Aldrina na vreću memorijalnih predmeta u njegovom džepu, te je Aldrin vreću odbacio. Armstrong je potom skočio na treću stepenicu ljestvava i uvukao se u lunarni modul. Nakon prebacivanja na održavanje života u modulu, astronati su stupanj za polijetanje olakšali izbacivši van PLSS naprtnjače, mjesečeve cipele, jedan Hasselblad fotoaparat i drugu opremu. Tada su presurizirali lunarni modul i otišli na spavanje.
Za to vrijeme, druga svemirska letjelica, Luna 15 - automatska sovjetska sonda u lunarnoj orbiti, započela je svoje spuštanje na mjesečevu površinu. Lansirana samo tri dana prije misije Apollo 11, bio je to treći sovjetski pokušaj prikupljanja uzoraka mjesečevog tla. Ruska letjelica srušila se na Mjesec oko 15:50 UTC – samo nekoliko sati prije predviđenog američkog polijetanja. U utrci prema Mjesecu i povratku na Zemlju, paralelne misije Luna 15 i Apollo 11 bile su vrhunac svemirske utrke koja je obilježila svemirske programe Sjedinjenih Država i Sovjetskog Saveza 1960-ih. Simultane misije postale su jedna od prvih instanci sovjetsko/američke svemirske suradnje, jer je SSSR objavio plan leta Lune 15 da bi se izbjegla mogućnost sudara s Apollo 11, iako je točna misija bila nepoznata.
Dok se kretao u kabini, Aldrin je slučajno razbio automatski prekidač glavnog motora za polijetanje s Mjeseca. Postojala je zabrinutost da bi to moglo spriječiti paljenje motora i astronaute ostaviti zarobljene na Mjesecu. Srećom, flomaster je bio dovoljan da bi se aktivirao prekidač. U slučaju da to nije pomoglo, strujni krugovi lunarnog modula mogli su biti rekonfigurirani da bi se omogućilo paljenje motora.
Nakon oko sedam sati odmora, posadu je probudila kontrola misije u Houstonu da bi se pripremili za povratni let. Dva i pol sata kasnije, u 17:54 UTC, poletjeli su u lansirnom stupnju lunarnog modula, noseći 21,5 kilograma mjesečevih uzoraka, te su se u lunarnoj orbiti ponovno pridružili Michaelu Collinsu u komandnom modulu Columbia. lijevo|mini|180px|Ploča na ljestvama lunarnog modula Eagle, još uvijek na Mjesecu. Nakon više od 2½ sata na površini Mjeseca, osim instrumenata i zastave Sjedinjenih Država, astronauti su na površini ostavili oznaku misije Apollo 1 i lunarnu plaketu (montiranu na ljestvama stupnja za spuštanje lunarnog modula) koja prikazuje dva crteža Zemlje (zapadne i istočne hemisfere), natpis i potpise astronauta i predsjednika Nixona. Natpis kaže: ''Ovdje su ljudi s planete Zemlje prvi puta zakoračili na Mjesec, srpnja 1969. Došli smo u miru za cijelo čovječanstvo.'' Također su ostavili i memorijalnu torbu sa zlatnom replikom grančice masline kao tradicionalnim simbolom mira i silikonski disk s porukom, izjavama dobre volje predsjednika Eisenhowera, Kennedyja, Johnsona i Nixona, kao i poruke lidera 73 zemlje iz cijeloga svijeta. Disk sadrži također i popise vodstva američkog kongresa, članova četiri odbora zastupničkog doma i senata odgovornih za NASA-ino zakonodavstvo i imena prošlih i tadašnjih glavnih menadžera NASA-e. (U svojoj knjizi iz 1989. Men from Earth ["Čovjek sa Zemlje"], Aldrin tvrdi da su među memorijalnim predmetima bile i sovjetske komemorativne medalje s likovima kozmonauta Vladimira Komarova i Jurija Gagarina). Također, prema knjizi Dekea Slaytona Moonshot, Armstrong je ponio sa sobom posebnu, dijamantima optočenu Slaytonovu astronautsku značku.
Film snimljen iz lansirnog stupnja nakon polijetanja s Mjeseca, prikazuje američku zastavu, postavljenu oko 8 m od lunarnog modula, kako se snažno vijori na ispuhu motora lansirnog stupnja. Buzz Aldrin je vidio kako se srušila: "Lansirni stupanj lunarnog modula se odvojio... bio sam usredotočen na kompjutore, dok je Neil proučavao umjetni horizont, ali gledao sam gore dovoljno dugo da vidim zastavu kako pada." Iduće misije programa Apollo zastavu su uobičajeno postavljale najmanje 30 m od lunarnog modula, da ju nebi srušio ispuh motora za polijetanje.
Nakon randevua s komandnim modulom Columbia, Eagleov lansirni stupanj odbačen je u lunarnu orbitu 21. srpnja u 23:41 UTC (1:41 CET, 19:41 EDT). Neposredno prije misije Apollo 12, primjećeno je da Eagle vjerojatno još orbitira oko Mjeseca. Kasniji su izvještaji NASA-e napomenuli da je orbita Eaglea opala te da se srušio na "nepoznatoj lokaciji" na površini Mjeseca. Lokacija nije poznata jer lansirni stupanj lunarnog modula nije praćen nakon što je odbačen, dok je lunarno gravitacijsko polje dovoljno nesigurno da bi se orbita svemirske letjelice nakon kratkog vremena mogla predvidjeti. NASA je procijenila da je orbita opala unutar nekoliko mjeseci, te da se srušio na Mjesec.
23. srpnja, posljednju noć prije slijetanja u more, tri astronauta pojavili su se u direktnom televizijskom prijenosu te je Collins komentirao:"'...Raketa Saturn V koja nas je odvela u orbitu nevjerovatno je kompliciran stroj, od kojeg je svaki dio radio besprijekorno... Mi smo uvijek imali povjerenja da će ta oprema raditi ispravno. Sve je to moguće jedino kroz krv, znoj i suze mnogih ljudi... Sve što vidite nas smo trojica, ali ispod su površine tisuće i tisuće drugih, i svima njima, želio bih reći, hvala vam mnogo.'"Aldrin je nadodao:"'Ovo je bilo mnogo više od troje ljudi u misiji na Mjesec, više od napora vlade i industrije, i čak više od nastojanja jedne nacije. Mi osjećamo da je ovo simbol neutažive znatiželje cjelokupnog čovječanstva da istraži nepoznato... Osobno, u osvrtu na događaje iz proteklih nekoliko dana, prisjećam se stiha iz psalama. 'Kad pogledam nebesa tvoja, djelo prsta tvojih, mjesec i zvijezde, koje si ti postavio, što je čovjek da ga se spominješ?'"Armstrong je zaključio:"'Odgovornost za ovaj let leži najprije na povijesti i divovima znanosti koji su prethodili ovom postignuću, potom na američkom narodu koji je prema svojoj volji izrazio svoju želju, potom na četiri administracije i njihovim kongresima za implementaciju te želje, i na agenciji i industriji koja je izradila našu svemirsku letjelicu, Saturn, Columbiju i Eagle, mali EMU, svemirsko odijelo i naprtnjaču koji su bili naš mali svemirski brod na površini Mjeseca. Željeli bismo posebno zahvaliti svim Amerikancima koji su gradili svemirsku letjelicu, koji su radili na izradi, dizajnu, testiranjima i unijeli svoja srca i sposobnosti u letjelicu. Tim ljudima večeras dajemo posebnu zahvalnost, i svim ostalim ljudima koji nas večeras slušaju i gledaju, Bog vas blagoslovio. Laku noć od Apolla 11.'"
Na povratku na Zemlju, stanica za praćenje na Guamu je zatajila, što bi spriječilo komunikaciju u posljednjem segmentu povratka na Zemlju. Popravak nije bio moguć dok desetogodišnji sin člana osoblja, Greg Force, svojim malim rukama nije uspio doseći kvar. Armstrong se kasnije zahvalio Forceu.
Slijetanje u more i karantena
mini|180px|Komandni modul Columbia nakon slijetanja u more. 24. srpnja, austronauti su se komandnim modulom Columbia vratili na Zemlju neposredno pred zoru na koordinatama 13.31667°N, -169.15°W u Tihom Oceanu, 2660 km (1440 nm) istočno od otoka Wake ili 380 km (210 nm) južno od atola Johnston i 24 km od nosača aviona USS Hornet.
Isprva, komandni je modul sletio naopako ali se ispravio nakon nekoliko minuta pomoću zračnih jastuka koje su aktivirali astronauti. Ronioc iz mornaričkog helikoptera zakačio je sidro za komandni modul da bi spriječio zanošenje. Još nekoliko ronioca pričvrstilo je plutajuće pojaseve radi stabilizacije modula i splavi za izlazak astronauta. Premda je mogućnost dovođenja patogena s mjesečeve površine bila teško vjerovatna, nije smatrana nemogućom te je NASA na mjestu slijetanja poduzela velike mjere predostrožnosti. Ronioci su astronautima dali biološko-izolacijsku odjeću (BIGs) koju su nosili dok nisu primljeni u izolacijske prostorije na Hornetu. Također, astronauti su istrljani otopinom natrij-hidroklorida dok je komandni modul radi uklanjanja moguće mjesečeve prašine obrisan betadinom. Splav s dekontaminacijskim materijalom tada je namjerno potopljena.
Drugi helikopter Sea King prevezao je astronaute jednog po jednog, te ih je tijekom leta do nosača aviona pregledao zrakoplovni liječnik. Nakon spuštanja na Hornet, astronauti su izašli iz helikoptera dok je četveročlana posada ostala u letjelici. Potom je helikopter spušten u hangar br.2 odakle su astronauti hodali desetak metara do mobilne karantene (Mobile Quarantine Facility, MQF) gdje će provesti 21 dan izolacije. Takva praksa nastaviti će se tijekom još dvije misije programa Apollo, Apollo 12 i Apollo 14, prije nego je dokazano da na Mjesecu nema života te je karantena ukinuta.
Američki predsjednik Richard Nixon bio je na nosaču aviona da osobno dočeka astronaute. Tada je izjavio: "Kao rezultat onoga što ste učinili, svijet nije nikada prije bio jedinstveniji." Nakon što je Nixon otišao, Hornet je doveden do komandnog modula koji je ukrcan na brod pomoću brodske dizalice, postavljen na teretna kolica i odvezen kraj mobilne karantene. Hornet je potom otplovio za Pearl Harbor odakle su MQF i komadni modul transportnim avionom prebačeni u Svemirski Centar Johnson u Houstonu.
Mnogo godina kasnije, otkriveno je da je Nixon pripremio govor za slučaj neuspjeha polijetanja s Mjeseca, što bi rezultiralo smrću Armstronga i Aldrina.
Proslave
mini|lijevo|180px|Parada u New Yorku, 13. kolovoza 1969. Nakon skoro tri tjedna izolacije, isprva u mobilnoj karanteni, kasnije u Lunar Receiving laboratoriju svemirskog centra Johnson, astronautima je ustanovljeno savršeno zdravlje. 13. kolovoza 1969., izašli su iz karantene i potom prisustvovali nizu počasnih manifestacija. U njihovu čast istoga su dana održane parade u New Yorku, Chicagu i Los Angelesu. Nekoliko tjedana kasnije, pozvani su na počasnu paradu u Mexico Cityju.
Te večeri, u hotelu Century Plaza u Los Angelesu, održana je službena državna večera radi proslave Apolla 11, kojoj su bili nazočni članovi kongresa, 44 guvernera, predsjednik vrhovnog suda i veleposlanici 83 zemlje. Predsjednik Richard Nixon i potpredsjednik Spiro T. Agnew ukazali su astronatima čast dodijeljivanjem predsjedničke medalje slobode (Presidential Medal of Freedom). Tijekom idućih 45 dana, astrounauti su na svjetskoj turneji posjetili 25 zemalja i bili primljeni kod više istaknutih državnika. Mnoge nacije obilježile su prvo spuštanje na Mjesec komemorativnim izdanjima poštanskih maraka ili kovanica.
16. rujna 1969. tri astronauta održali su govore pred zajedničkom sjednicom američkog kongresa i darovali dvije američke zastave, jednu zastupničkom domu i jednu senatu, koje su sa sobom ponijeli na Mjesec.
Lokacija letjelice
mini|lijevo|180px|Komandni modul u Nacionalnom zrakoplovno-svemirskom muzeju u [[Washingtonu.]] mini|180px|Mjesto slijetanja lunarnog modula, na snimci Lunar Reconnaissance Orbitera. Komandni je modul izložen u Nacionalnom zrakoplovno-svemirskom muzeju u Washingtonu, u središnjoj izložbenoj dvorani nasuprot ulazu s ulice Jefferson Drive, zajedno s drugim pionirskim letjelicama kao Spirit of St. Louis, Bell X-1, North American X-15, Mercury Friendship 7, i Gemini 4. Mobilna karantena, plutajući prsten i zračni jastuci izloženi su u Smithsonian centru Udvar-Hazy kraj aerodroma Washington Dulles u Virginiji.
Godine 2009., Lunar Reconnaissance Orbiter u velikoj je rezoluciji snimio više mjesta slijetanja misija Apollo na Mjesecu, dovoljnoj da se mogu vidjeti sletni stupnjevi lunarnog modula, znanstveni instrumenti i tragovi astronauta.