cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Afgansko-sovjetski rat
Afgansko-sovjetski rat (ruski Афганская война; paštunski په افغانستان باندې د شوروي اتحاد یرغل), ponekad nazvan i Sovjetska invazija Afganistana, je naziv za sovjetsko učešće u građanskom ratu koji se vodio u Afganistanu od 1978. do 1989. (građanski rat je trajao i nakon sovjetskog povlačenja) između komunističke vlade i islamističkih pobunjenika. Nakon Saur revolucije, vlast u Afganistanu su preuzele dvije suparničke komunističke partije—Khalq i Parcham—ali su bile izrazito nepopularne jer se tradicionalno stanovništvo opiralo ideologiji ateizma i društvenih reformi. U strahu da ta komunistička vlast ne propadne, SSSR je intervenirao 1979. na strani partije Parcham po naredbi Leonida Brežnjeva, koja se zalagala za jače veze sa Sovjetima. Moskva je planirala ostati najviše dvije do tri godine u zemlji, ali se zadržala gotovo cijelo desetljeće. Udružene vojne snage sovjetskih i afganistansko-komunističkih snaga su potom vodile teške borbe sa antikomunističkom oporbom u zemlji, a sustavno bombardiranje sela i razni masakri doveli su do katastrofalnih ljudskih žrtava. Usprkos četiri rezolucije Opće skupštine UN-a u kojoj se poziva na povlačenje stranih vojnika, Crvena armija je ostala u Afganistanu. Sovjetsku intervenciju razne su države gledale sa neodobravanjem, jer nisu htjele da SSSR nastavi dalje do Pakistana i izađe na Arapsko more, a i smatrali su da je intervencija izravno kršenje načela detente. Antisovjetske snage u Afganistanu, okupljene uglavnom u mudžahedine, naoružavale su i podupirale SAD, Saudijska Arabija, Ujedinjeno Kraljevstvo, Pakistan, Iran pa i NR Kina. SAD je htio vojno i ekonomski iscrpiti SSSR, te od Afganistana stvoriti "sovjetski Vijetnam".
Mudžahedini, iako neskladni zbog različitih etničkih i plemenskih profila, su se ipak pokazali iznimno žilavim borcima na terenu, a među njihovim vođama su se isticali Abdul Hak, Džalaludin Hakani i, osobito, Ahmad-šah Masud, koji je pokazao iznimne sposobnosti gerilskog ratovanja prilikom obrane doline Pandžšir od daleko bolje naoružane i nadmoćnije Crvene armije. Oduživanjem rata, SSSR je trpio sve više ekonomski, pošto je ulagao na desetke milijarde $ kako bi očuvao komunističku vlast u Afganistanu, bez uspjeha. Tri sovjetska poglavara su preminula tijekom rata koji se odužio, sve do dolaska četvrtog novog vođe u sovjetskom rukovodstvu, Mihaila Gorbačova, koji je započeo mijenjati stav oko nastavka vojne intervencije. Nakon raznih pregovora, 1988. postignut je Ženevski sporazum, nakon čega je SSSR započeo povlačenje svojih vojnih snaga, koje je završilo u februaru 1989. Sovjetske snage imale su između 14.453 i 26.000 poginulih. Rat je sveukupno doveo do oko 7.000.000 izbjeglica ili raseljenih i oko 1.000.000 poginulih, što ga čini jednim od najkrvavijih ratova u zapisanoj ljudskoj historiji. Razne nevladine organizacije su okrutnosti rata opisali kao ratne zločine i zločine protiv čovječnosti, ali usprkos tome nitko iz afganistanskog ili sovjetskog rukovodstva nije osuđen ili optužen pred nekim mjesnim sudom ili međunarodnim tribunalom. Afgansko-sovjetski rat predstavljao je prvi vojni neuspjeh Sovjetskog Saveza od drugog svjetskog rata, Moskvin najduži strani rat stoljeća, posljednji rat u kojem je sudjelovao SSSR, potpuni krah i suicidalnost Brežnjevljeve doktrine, dok neki smatraju da je i značajno doprinjeo raspadu SSSR-a dvije godine kasnije, a samim time i padu komunizma u istočnoj Europi, što ga čini historijskom prekretnicom. Predstavljao je posljednu veću oružanu eskalaciju hladnog rata, ali je jedno desetljeće nakon svog završetka bitno je doprinio izbijanju Rata protiv terorizma, što je donekle umanjilo njegove zasluge.
Uvod
left|thumb|225px|Karta Afganistana. Sjeverno od njega je SSSR Tijekom 1950-ih, SSSR je postao glavni izvor međunarodne pomoći Afganistanu. Između 1954. i 1978., Afganistan je postao svojevrsna "Finska trećeg svijeta", utoliko da je njegova vanjska politika počela prosovjetski naginjati, iako mu je domaća politika ostala slobodna od sovjetskog utjecaja. Nepoznato je da li je SSSR povećao pažnju na Afganistan zbog širenja utjecaja ili samo kako bi uspostavio protutežu američkom utjecaju na Bliskom istoku i jugu Azije. Sve do kraja 1970-ih SSSR i Afganistan su, usprkos velikih ideoloških razlika, imali korektne dobrosusjedske odnose. No to se počelo mijenjati kada je u Afganistanu 1973. godine zbačena monarhija i uvedena republika, da bi taj režim 1978. godine svrgla marksistička Narodna demokratska partija Afganistana (NDPA).
1979., Afganistan je imao oko 15,5 milijuna stanovnika, od čega 913.000 u Kabulu. 99% stanovništva štovalo je islam. Službeni popis stanovništva iz 1979. navodio je brojku od 13.051.358 žitelja, od čega su 38% bili Paštuni, 25% Tadžici, 19% Hazara, 8% Uzbeci i drugi. Aprila 1978., afganistanski komunisti su preuzeli vlast u tzv. Saur revoluciji. Iako SSSR nije organizirao revoluciju, ipak ju je podupirao. Kako bi kontrirao prokomunističkim naporima, Zbigniew Brzezinski je u intervjuu 1998. naveo da je američki predsjednik Jimmy Carter već 3.7. 1979. potpisao direktivu o tajnoj pomoći protivnicima prosovjetskog komunističkog režima u Kabulu. Međutim, revolucija je od početka bila na krhkom ledu: komunisti su se sastojali od svoje suparničke stranke—Khalq i Parcham—a svaka je bila izrazito nepopularna, pogotovo izvan Kabula. Nametnuta ideologija je bila toliko strana tradicionalnom stanovništvu blisko povezanom islamu, da se središnja vlada našla izolirana. Tako su se počeli javljati pokreti otpora. Od 27.4. 1978. do 14.9. 1979., afganistansku vladu je vodio Nur Muhammad Taraki, a potom Hafizullah Amin, iz Khalqa. Uspostavljena je i tajna policija, AGSA, koja je kasnije preimenovana u KHAD.
Među reformama nove vlada bila je i odluka br. 8., koja ograničava obiteljsko vlasništvo na šest hektara dobre zemlje, a koja je bila katastrofalno primljena među stanovništvom, jer su, prema izvještaju UN-a, "u namjeri da razbiju veze između zemljoposjednika i siromašnih seljaka te reforme ustvari uskratile potonjima njihove tradicionalne izvore žitarica, materijala i vode koje režim nije u stanju zamijeniti". Seljake je puno više zanimao izvor vode, a ne zemlje, koja bi ostala beskorisna bez navodnjavanja.
Bagnolet (Francuska)
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 32.600, a gustina naseljenosti je iznosila 12,685 stanovnika/km².
1053 Vigdis
1053 Vigdis je asteroid glavnog asteroidnog pojasa sa srednjom udaljenošću od Sunca koja iznosi 2,616 astronomskih jedinica (AJ). Apsolutna magnituda asteroida je 12,4 a geometrijski albedo 0,042.
Afgansko-sovjetski rat
Uvod
Predsjednik Taraki je pozvao SSSR u pomoć kako bi proveo revoluciju. Sa SSSR-om je 5.12. 1978. potpisao ugovor o dobrim odnosima. Dodatni problem za komuniste bila je i duboka podjela njihove stranke na dvije frakcije - Parcham, koja se zalagala za čvrste veze sa SSSR-om te Khalq, koja su nastojali voditi nezavisnu vanjsku politiku, po uzoru na Titovu Jugoslaviju. Frakcijske nesuglasice su s vremenom dovele do manjih oružanih sukoba i serije atentata u kojima je Parcham frakcija izvukla kraći kraj te njen vođa Babrak Karmal bio prisiljen na progonstvo. Taraki i Amin su potom vršili čistke od članova Parchama.
Društvene reforme izazivale su i dalje značajan otpor među velikim brojem plemena i etničkih skupina jer su bile protivne tradicionalnim vrijednostima Afganistana. Već u augustu 1978., odigrale su se vojne operacije u provincijama Nuristan, Kunar, Paktija, Parvan i Oruzgan, pri čemu je došlo i do prvog egzodusa od oko 50.000 osoba. Marta 1979., nekoliko hiljada seljaka je prosvjedovalo protiv reformi u Heratu, zbog čega je vlada i tu upotrijebila silu. Najmanje 1.000 osoba je uhićeno u aprilu 1979. nakon pobune u Heratu, a povremeno su vladine snage uhapsile i žene i djecu političkih zarobljenika. Nisu bili hapšeni samo religijski fundamentalisti, već i studenti, poslovni ljudi, diplomati, akademici i drugi. Sajed Abdulah Kazim, bivši dekan ekonomskog fakulteta, je svjedočio pred članovima komisije UN-a o načinu na kojeg su ga mučili afganistanski komunisti u zatvoru Poli Čarki 1979. U tom zatvoru, masovno su strijeljani i politički zarobljenici, a autobusi bi dolazili i odvozili tijela, od kojih su neka još davala znakove života. Korištena su i razna druga sredstva za mučenje, od deprivacija sna do izravnog fizičkog nasilja. Amnesty International je sastavila popis od 4.854 ubijenih zarobljenika prije 27.12. 1979.
Taraki se u Havani sastao sa sovjetskim vođom Leonidom Brežnjevom te ga pozvao da pomogne ukloniti Amina jer je isti navodno "neovisan i preambiciozan vođa". Sovjetski politbiro isprva je oklijevao intervenirati u Afganistanu. U jednoj raspravi tijekom pobune u Heratu, Andrej Kiriljenko je čak izjavio da afganistanska vlada može računati na financijsku i savjetovnu sovjetsku pomoć, ali da "tenkovi i oklopna vozila ne mogu spasiti NDPA". 16.9. 1979., izvršen je atentat na Tarakija, kojeg je zamijenio Amin. U očajnom pokušaju da ostane na moći i pridobije širu međunarodnu potporu, Amin je zatražio američke službenike za pomoć. Američki političari nikada nisu ozbiljno razmišljali uspostaviti savezništvo sa afganistanskim komunistima, no sovjetski političari to nisu znali, te su odjednom postali nervozni da bi Amin zbog kontakata sa američkim službenicima mogao "izvesti Sadata", odnosno prijeći iz prosovjetskog u proamerički tabor. Amin je osudio brutalnost Tarakija te izjavio da će objaviti popis 15.000 osoba koje je ovaj smaknuo od aprila 1978. Vlada je u decembru 1979. dala amnestiju velikom broju političkih zarobljenika, ali to nije pomoglo u smirivanju situacije.
Invazija i eskalacija sukoba
Sovjetska vlada je to odbila prihvatiti te odlučila stranku Parcham vratiti na vlast direktnom vojnom intervencijom. 24.12. 1979. sovjetska oklopna vozila su prešla granične prolaze. 27.12. godine 700 elitnih sovjetskih specijalaca tzv. Alfa grupe se infiltiriralo u Kabul u kampanji kodnog naziva "Operacija Oluja-333", zauzelo predsjedničku palaču i likvidiralo predsjednika Hafizullaha Amina, nakon čega je Moskva dovela prosovjetskog Babraka Karmala sve iz Čehoslovačke kako bi formalno preuzeo vlast u zemlji. Karmal i SSSR su prozvali Amina "agentom CIA-e" i naveli da je 17.000 osoba nestalo tijekom njegove vladavine, a ne tijekom Tarakija. Nova prosovjetska vlada je obećala "poštivati ljudska prava".
left|thumb|225px|Sovjetski tenk u poziciji za pucanje left|thumb|225px|Sovjetsko oklopno vozilo na ulicama Kabula Sovjetska 40. armija je ušla u Afganistan na temelju potpisanog ugovora iz 1978. Bila je pod zapovjedništvom Sergeja Sokolova. Prilikom prvog tjedna invazije, u Afganistan je ušlo 1.800 sovjetskih tenkova, 80.000 vojnika i 2.000 oklopna vozila. U drugom tjednu, zabilježeno je 4.000 letova sovjetskih borbenih zrakoplova u Kabul. Krhka komunistička vlada navela je sovjetskog vođu da se sjeti vlastite Brežnjevljeve doktrine, prema kojoj je SSSR "čuvar komunističkih režima po svijetu" te da će intervenirati ako osjeti da bi neka država mogla napustiti taj sustav. Međutim, iako je Moskva očekivala da će, poput i prethodne sovjetske intervencije u Čehoslovačkoj 1968. sve proći razmjerno brzo i neproblematično, Afganistan se pokazao kao čista suprotnost kada su naišli na žilav otpor. Intervencija je samo pogoršala stanje ljudskih prava u zemlji: proširila je opseg nasilja uključivanjem pravih vojnih snaga na terenu te dovela do selektivne opresije samo onih skupina koje su se protivile reformama, pod izgovorom da "su protiv interesa ljudi, nacionalnih interesa, domaćih interesa, stranih interesa, itd". Sovjetske snage krenule su zajedno sa snagama Karmala u eliminaciju protivnika reformi. Ovo je dovelo do bizarne situacije u kojoj vlada strane države (SSSR) pomaže vladi u Afganistanu, a nije protiv nje, u borbi protiv oporbe koja, pak, tvrdi da predstavlja većinu stanovništva, ali koja ipak ne tvori vladu.
Januara 1980., sovjetski ambasador u Washingtonu, Anatolij Dobrinjin, upozorio je Brežnjeva da bi Afganistan mogao dovesti do "potpunog poremećaja" u odnosima SAD-a i SSSR-a. Brežnjev mu je odgovorio: "Ne brini se, Anatolij, mi ćemo ovaj rat završiti za tri do četiri tjedna."
Maja i aprila 1980. održani su prosvjedi studenata protiv vlade Demokratske Republike Afganistan (DRA), ali su ugušeni od milicije koja je pucala po nenaoružanim djevojkama. Do 1985., zabilježeno je 50.000 političkih zarobljenika između Kabula i provincijskih zatvora: 70% su bili muškarci, 15% žene a 15% maloljetnici. Komunističke vlasti su nastavile sa mučenjem i silovanjem zarobljenika. U pojedinim zatvorima, 500 zarobljenika je strpano u ćeliju sa samo jednim zahodom. Sveučilišta i drugi dijelovi afganistanske kulture su sustavno podvrgnuti "sovjetizaciji". Sve informacije su uključene u izravnu kontrolu partije NDPA, koja je pak bila pod bliskim nadzorom sovjetskih savjetnika. Kriticizam vlade je postao zabranjen, privatne razgovore su nadzirali špijuni a masovna okupljanja su jedino dopuštena uz odobrenje partije. U škole i sveučilišta su uključene marksističke studije i ruski jezik, dok su profesori, koji se nisu htjeli podvrgnuti novoj ideologiji, uhićeni. Kad god bi afganistanska delegacija nekamo otišla, dobila bi napisane govore od sovjetskih vlasti. Kada bi studenti u učionicama govorili o religiji, nadređeni bi o njima poslali izvještaj KHAD-u. Tisuće djece, neki samo u starosti između tri i devet godina, od kojih su neki odvedeni iz sirotišta, je poslano u SSSR na dugoročno obrazovanje, u nekim slučajevima i do deset godina. Pojedina djeca su tamo iskorištena za dječji rad, dok su druga, u starosti između 10 i 14 godina, trenirana da budu špijuni koji će otići u pobunjeničke regije i skupljati informacije ili vršiti atentate na zapovjednike. Mobilizacija je spuštena na 15 godina, te je produžena na trajanje od četiri godine.
Septembra 1981., studenti su organizirali nove prosvjede u Pul-i Bag-i Umumi u Kabulu, gdje su ih zaustavili sovjetski i DRA tenkovi. Bivši službenik opisao je taj incident:
Augusta 1982., komunističke snage su izvršile masakr 100 nenaoružanih civila u Kašam Kali, u provinciji Logar. Septembra iste godine, 105 osoba je ubijeno u selu Padkvab-e-Šama, južno od Kabula. U oba slučaja, navodno nije bilo otpora tih ljudi prema vlastima, te stoga nisu izgubili živote u oružanom sukobu.
Borbeni zrakoplovi MIG-25, helikopteri MI-24 i minobacač Grad MB-13 su postali gotovo rutinska oprema u neprestanom bombardiranju države. Područja oko Kabula, među njima i Pagman, su potpuno razorena do temelja. Dolina Pandžšir je redovno bombardirana od 1980., izuzev primirja 1983., a u proljeće 1984. je čak pretpjela i tepih bombardiranje. Ljudi su raketirani čak i kada su samo išli na polje po žetvu. Oktobra 1982. odigrala se katastrofa u tunelu Salang kada se kamion pun goriva zaletio u sovjetsko oklopno vozilo, što je izazvalo eksploziju i dim u tunelu u kojoj je poginulo između 300 do 400 Sovjeta i 500 do 800 Afganistanaca. Nejasno je što je uzrokovalo ovaj događaj: sovjetski mediji su tvrdili da je bila obična nesreća, dok su afganistanski pobunjenici tvrdili da se radilo o uspješnom činu sabotaže.
10. 11. 1982., umro je Brežnjev, ne dočekavši kraj rata, te je novi Glavni sekretar Centralnog komiteta SSSR-a postao Jurij Andropov. Sovjetski veleposlanik u Kabulu Fikrjat Tabeev govorio je u ljeto 1983. da će Andropov uvidjeti "svu besmislenost našeg vojnog prisustva u Afganistanu. Uskoro će se sve promijeniti". Međutim, usprkos promjenama na vrhu SSSR-a, rat se nastavio i dalje.
1983., Opća skupština Ujedinjenih naroda je u rezoluciji 37/37 po četvrti put pozvala SSSR da povuče svoje snage iz Afganistana:
Zarobljenici i dezerteri
Do 1981., nije bilo sovjetskih zarobljenika, jer su ih sve smaknuli mudžahedini. To se promijenilo od 1982., kada je Međunarodni odbor Crvenog križa postigao dogovor da se sovjetski zarobljenici prebace u neutralnu Švicarsku, gdje će biti dvije godine te se tek potom vratiti u SSSR. Jedan od osam sovjetskih zarobljenika u Švicarskoj u tom vremenu pobjegao je na Zapad i zatražio politički azil. Prema mudžahedinima, malo ruskih vojnika je zarobljeno u bitkama, jer su se stalno skrivali u tenkovima i oklopnim vozilima, a većina ih je uhićena kada su dezertirali, išli prodavati zalihe ili kupovati drogu. Pojedini ruski vojnici su ubijeni i od samih seljaka ili nomada kako bi prodali njihov Kalašnjikov na tržnici. Mudžahedinski zapovjednik Muhamed Salim, koji je pod zapovjedništvom čak i dobio jednog sovjetskog disidenta, je sažeo dilemu oko zarobljenika: "Ako ih ubijamo, više nitko neće dezertirati, a mi želimo stvarati metež među Rusima. Većina zapovjednika ih stoga šalje u Pakistan na razmjenu". U jednom slučaju, pijani ruski vojnici su neoprezno napustili zračnu bazu Kunduz u tenku koji se zaglavio u blatu. Četvorica su se naoružala i otišla po nomade da im pomognu. Nomadi su ih ubili, oteli im oružje, a onda su otišli do tenka i ubili i ostale ruske vojnike unutra, te pokupili svu opremu koju mogu prodati.
Zbog etničke miješovitosti sovjetskih vojnika, od kojih su neki bili muslimani, rat je bio dosta nepopularan te su se javljale dezertacije: jedan sovjetski vojnik, porijeklom Uzbek, je tako 1980. godine, samo nekoliko mjeseci nakon početka sovjetske intervencije, ranjen, a lokalno stanovništvo ga je prihvatilo izliječilo od rana. Tamo je ostao te je pronađen tek 2013. Jedan sovjetski vojnik iz Ukrajine, Aleksander Levenec, je dezertirao iz vojske jer je bio revoltiran brutalnošću oficira, te se borio protiv njih zajedno sa mudžahedinima. Njegov kolega, Genadij Tseuma, je zarobljen od mudžahedina, te je odlučio pridružiti im se. Nakon rata su promijenili imena, ostali u Afganistanu i prešli na islam.
Međunarodna tajna pomoć pokretu otpora
Među njima su se s vremenom najviše nametnule one inspirirane islamskim fundamentalizmom koje su borbu protiv sovjetskih osvajača i njihovih komunističkih pomagača tumačile kao džihad protiv nevjernika. Američka vlada je s vremenom to uvidjela kao sjajnu priliku da popravi svoj image među muslimanskim i arapskim svijetom, bitno narušen tradicionalnom podrškom Izraelu i eskalacijom sukoba s novom islamskom vladom u Iranu. CIA je počela organizirati logore za obuku na pakistansko-afganistanskoj granici gdje su dolazile na tisuće dobrovoljaca iz arapskih zemalja, uključujući i Osamu Bin Ladena. Ujedinjeni u borbi za afganistanske vrijednosti i religiju, a protiv sovjetske ideologije, tzv. pešavarska sedmorka je dobila potporu iz različitih zemalja: uz SAD, tu su bili i Ujedinjeno Kraljevstvo, Saudijska Arabija, Pakistan, pa i Kina. Uz njih, druga velika frakcija bila je tzv. teheranska osmorka koju je snabdijevao Iran. Dobivali su obuku u gerilskom ratovanju i razno oružje: jurišne puške, nagazne mine, protuzračno oružje i dr. "Operacija Ciklon" je postala jedna od najdužih i najopsežnijih tajnih operacija u historiji, pošto je CIA davala milijarde $ kako bi naoružavala afganistanske borce. Velike zasluge za povećanje financiranja tih boraca igrao je američki predstavnik u kongresu, Charlie Wilson, koji je, ostavši šokiran razmjerima patnje i bijede nakon što je posjetio pakistanski izbjeglički logor sa afganistanskim izbjeglicama, lobirao za snažniji doprinos u borbi protiv Sovjeta. Po nekima, još je važniju ulogu igrao Michael G. Vickers, bivši pripadnik zelenih beretki i operativac CIA-e, koji je bio ključni strateg u razvijanju "tehno-gerilaca" u Afganistanu.
Američka pomoć pobunjenicima je započela 1980. sa skromnih 20 milijuna $, da bi 1987. već dosegnula 630 milijuna $. Tijekom 1980-ih, oko 3 milijarde $ je dostavljeno pobunjenicima iz SAD-a. Sveukupno je pokretu otpora dostavljeno između 6 i 8 milijardi $ te oko 100 milijuna metaka i druge vrste municije. Oko polovicu ukupne pomoći dao je SAD, 1/4 Saudijska Arabija, a ostatak druge države (Kuvajt, Katar, Ujedinjeni Arapski Emirati). Oko 25.000 Araba je otišlo boriti se zajedno sa Afganistancima. Od toga broja, 1/3 su činili Saudijci, a ostali su bili iz Jemena, Alžira, Egipta i drugih arapskih država. Prema drugim podacima, Saudijska Arabija je poslala jednaku količinu financijske pomoći kao i SAD.
2013. je otkriveno da se u događaje u Afganistanu uključila i Zapadna Njemačka. Naime, Savezna obavještajna služba Njemačke (BND) je 1981. poslala agente u Pakistan koji su djelovali pod krinkom djelatnika humanitarne pomoći u "operaciji Ljetne kiše". Njemački agenti su potom otišli u Afganistan i kontaktirali mudžahedine, kojima bi bogato plaćali za svaki dio zaplijenjenog sovjetskog oružja, od oklopnih vozila do borbenih zrakoplova, kako bi ih potom transportirali u Njemačku i tamo pruočili. Smatra se da su informacije o sovjetskoj vojnoj opremi iskorištene kako bi se podebljalo mudžahedinsko oružje specijalizirano za slabosti opreme Crvene armije.
Učinkovitost mudžahedina na terenu
left|thumb|225px|Umjetnički prikaz afganistanskih pobunjenika kako pripremaju zasjedu za sovjetsku armiju Čak i prije nego što je ovaj projekt zaživio, sovjetska okupacijska vojska se našla u velikim problemima. Ispostavilo se da je Aminova komunistička vlada pod svojom neposrednom kontrolom bila imala samo Kabul i okolicu. Umjesto da brzom kirurškom akcijom dovedu svog pulena na vlast, Sovjeti su bili prisiljeni slati sve veće i veće vojne efektive kako bi proširili njegovu vlast na cijelu zemlju. Ispostavilo se kako je sovjetska vojska, sastavljena uglavnom od neiskusnih regruta i vođena doktrinom koja se nije bitno izmijenila od drugog svjetskog rata, slabo pripremljena za dugotrajni gerilski rat u planinama. Prošle su godine dok je sovjetska vojska promijenila taktiku i strategiju u dovoljnoj mjeri da se sve jačim pobunjenicima – koji su se počeli nazivati mudžahedinima – suproststavi s nekakvim opipljivim uspjehom.
Među najpoznatijim vođama pobunjenika izronio je Tadžik Ahmad-šah Masud koji je odbijanjem šest napada sovjetsko-DRA snaga iz njegove 100 km široke doline Pandžšir stekao naziv "lav Pandžšira" i "Che Guevara Afganistana". Do ljeta 1983., Masud je razvio tri vrste vojnih skupina: mjesno stacioniranih komandosa, pokretnih komandosa i jurišnika zvanih Zarbati. Pokretne skupine sastojale su se od 150 boraca, organiziranih u vod naoružan lakim oružjem (AK-47, Kalakovi, RPG-7), te u drugi vod opremljen teškim oružjem (minobacač, topništvo, bacač granata). Nakon pobjede, Masud bi organizirao mjesnu vladinu infrastrukturu, po uzoru na napore Mao Ze Donga u Kini. Masud je isto tako organizirao obavještajnu službu te skupljao informacije o žrtvama. Tim saznanjem, znao je koje su sovjetske i DRA jedinice ranjive na mudžahedinske napade, čime je mogao birati kada i gdje će napasti. Dolina Pandžšir se nalazila na obje strane autoputa Salang, koji je glavna komunikacijska ruta između Kabula i SSSR-a, te je stoga bio iznimno bitan sovjetskim-DRA snagama. Masud ih je izluđivao odbijanjem napada, te je znao da su motorizirane brigade ranjive na mine, RPG-e i zasjede sa nedostupnog terena. Čak i kada bi sovjetske jedinice bile snažnije u nekoj borbi, čim bi napustili lokaciju nakon pobjede, Masudovi borci bi zauzeli lagano naoružane vojarne. Jedna od njegovih najsmjelijih operacija bila je racija protiv aerodroma Bagram u proljeće 1981., kada je uništio brojne sovjetske zrakoplove. Nakon primirja decembra 1982., Masud je obnovio borbu protiv Sovjeta marta 1984. Iako su sovjetski vojnici naučili iz iskustva i upotrijebili nove taktike, uspjeli su samo raspršiti, ali ne i uništiti Masudove borce, a čim bi uspostavili statične vojarne, Masud bi opet preuzeo kontrolu nad dolinom. Jednom prilikom, Masud je poveo 120 najboljih boraca i tri mjeseca vježbao s njima po planinama. Nakon dovršetka programa, tih 120 boraca je poslano širom regije kako bi učilo daljnjih 100 boraca. Taj program je Masudu tako dao na raspolaganje 12.000 boraca koji bi izvodili vojne napade po sovjetskim jedinicima širom regije. right|thumb|225px|Karta područja po kojima su djelovale razne mudžahedinske snage u Afganistanu Među vođama pobunjenika bio je i palestinski šeik Abdulah Jusuf Azam, koji je iz Pakistana došao u Afganistan. Aktivno je promovirao džihad protiv Sovjeta, demonstrirajući ne samo značajne vještine u vodstvu i organizaciji, nego i spremnost da sa oružjem ide na glavnu crtu bojišnice. Iako je ubijen u eksploziji bombe novembra 1989., njegova organizacija će se kasnije razviti u Al-Kaidu. Izjavio je:
Isticao se i Paštun Abdul Hak: bio je hrabar i odvažan vođa, te je znao prevariti brojčano znatno nadmoćnije sovjetske vojnike da pomisle da su opkoljeni. Isprva se borio za Hezb-i-Islami Gulbudina Hekmatijara, ali se kasnije pridružio frakciji koju je vodio Junis Kalis. Pretrpio je 12 ranjavanja, među njima i gubitak polovice noge, zbog čega je jurio u bitke na poniju. Nakon rata, postao je mirovni posrednik UN-a. Abdul Rahim Wardak iskazao se tako dobro u ratu da je kasnije postao afganistanski ministar obrane.
right|thumb|225px|Uništen sovjetski tenk na cesti Džalalabad-Kabul Mudžahedini su se oslonili na lake i brze udare i zasjede, nakon kojih bi se mogli sakriti po planinama. Sovjetske snage su se, pak, na početku rata oslanjale na tenkove i oklopna vozila, čime su bili teški, tromi i spori. Sovjetski tenkovi bili su dizajnirani za klasičnu borbu protiv drugih tenkova, te su stoga bili neprikladni za brjegovit i strm teren po Afganistanu. Ovo je osobito bilo točno za T-55 koji nije ni imao dovoljan topovski nagib ni podtlak za učinkovitost u planinskom sukobu. Vidljivost iz tenka je bila manjkava, javljali su se problemi pri postavljanju topovske cijevi na dovoljno visok nagib osi dok je posada doživljavala veliku iscrpljenost zbog loše ventilacije oklopnog vozila. Zbog strmog terena, tenkovi su bili uglavnom prikovani za ceste, te time i lakša meta. Vojnici uglavnom nisu ni izlazili iz tenkova prilikom napada, već su pucali iznutra. Pojedini tenkovi čak su i prevrnuti naopačke. Zbog toga što su bili skloni čestim kvarovima, što je pak bilo problematično popravljati usred tog terena, sovjetska vojska je kasnije počela izbjegavati upotrebu tenkova u borbenim operacijama, te se oslanjati na lakša oklopna vozila i borbene helikoptere.
Što su manjkali u sposobnosti, mudžahedini bi često nadoknadili u odlučnosti: mudžahedin Haji Sayed Mohammad Hanif se prisjeća zasjede u Kolangaru, provincija Logar, maja 1981., gdje je nejgova skupina bila naoružana između ostalog RPG-7 oružjem. Kada se rano ujutro pojavila sovjetska kolona, prvi tenk je stao pred barikadom u klancu. Kada je vojnik izašao iz tenka, uklonio barikadu, njegov tenk je nastavio i već prošao dok su mudžahedini stigli do svojih pozicija. Jedan mudžahedin je uzeo RPG-7 i pucao, ali promašio drugi tenk zbog nervoze. Pucao je još jednom, ali je opet promašio. Na kraju se spustio sa klanca ravno na sredini ceste, sjeo i ispalio iz velike blizine: tenk je ekplodirao. Gorući tenk je efektivno blokirao konvoj u klancu, a druga vozila ga nisu mogla zaobići zbog uskog terena. Mudžahedini su potom otvorili vatru na konvoj, zaplijenili dobar dio hrane te 15 kamiona.
Kako bi našli dobro skrovište, mudžahedini su počeli koristiti i tunele. DRA je stoga počela napadati pećine u Žavaru eksplozivima, klopkama i seizmičkim minama. Mudžahedini su se tome prilagodili i naučili da pokrenu mine detonacijama minobacača, a preostale pokupe ručno. Iako su DRA snage zatvorili ulaze u pećine, jednom ponovno otovrene su se mudžahedini mogli vratiti ponovno u njih. Također su izgradili tunele koji povezuju pećine, čime bi mogli pobjeći i povesti oružje u slučaju novog napada. Pećine su tako proširene na 400 do 500 metara dužine.
Međutim, mudžahedini su imali različit etnički i plemenski profil, te su stoga često znali biti neskladni, a i metode su im se uvelike razlikovale. Među najagresivnijim i najradikalnijim bio je pokret Hekmatijara. Pojedini radikalni mudžahedini su čak napadali i obične civile koji su radili na području pod kontrolom DRA. Tako je, primjerice, samo u proljeće 1983. ubijeno više od 100 učitelja od mudžahedina jer su podučavali djecu u provincijama pod vlašću DRA.
Sovjetske metode bombardiranja i depopulacije
left|thumb|175px|Sovjetski napad na jedno afganistansko naselje Brojčana neadekvatnost bila je korijen sovjetske kampanje terora protiv civila: zbog manjka vojnika potrebnih za pacifikaciju, okrenuli su se depopulaciji. Ali sovjetski napadi i atentati na vođe pobunjenika u Pešavaru, doveli su do suprotnog učinka: izgrađen je ogroman sustav potpore i novačenja za pobunjenika među milijunima Afganistanaca koji su pobjegli u Pakistan i Iran. Edgar O'Ballance je procjenio da su sovjetski vojnici odlučili riješiti se "gerilske ribe koja pliva po moru ljudi tako što će isušiti more stanovnika i tako mudžahedinima otežati djelovanje, pošto neće imati skloništa, hranu niti informacije". Kako bi ispraznili naselja i tako lakše došli do preostalih mudžahedina, sovjetski vojnici nisu imali organizirani plan za premještanje raseljenih osoba unutar Afganistana, već izvan te države. Neki su stoga nazvali ovu praksu "depopulacijom" a ne "preseljenjem". Prema jednom izvještaju, u 23 sela u četiri provincije, 56,5% regije bilo je opustjelo od depopulacije.
Jedan sovjetski žurnal je napisao da je tajna policija KHAD na teritoriju pod kontrolom DRA koristila "metode staljinističkog velikog terora". Nakon što su mudžahedini zauzeli KHAD-ov najveći zatvor, Poli Čarki, u njegovoj blizini je pronađena masovna grobnica u kojoj su prema procjenama ležali ostaci 12.000 žrtava zatvora.
Afganistanski rat nadživio je i Andropova, koji je umro 9.2. 1984. Novi sovjetski vođa postao je Konstantin Černjenko, ali je sovjetska strategija u Afganistanu ostala ista.
Svjedoci smatraju da su sovjetska bombardiranja bile dio činova namjerne politike kako bi se stanovništvo natjeralo na bijeg. Ekonomija Afganistana je potpuno uništena sustavnim bombardiranjem ruralnih područja u kojima je tada živjelo 85% stanovništva. Jedan farmer je tako opisao kako su sovjetski vojnici zapalili sto polja pšenice u Dašt-i Arčiju, u Kunduzu, nakon čega su stanovnici prisiljeni napustiti tu regiju. Zabilježeni su i razni izravni napadi na civile. Jedan je drastičan primjer bombardiranje izbjegličkog konvoja u Ghagheranu 1984. Tu je i masakr u Padkhwab-e-Shani, u kojem je ubijeno 105 osoba kada su se djeca i stariji sakrili u podzemnom kanalu, korištenom za navodnjavanje, a da bi ih istjerali, sovjetske snage su ih ugušile i spalile žive bacivši neku bijelu tekućinu i prah na njih. 12.10. 1983. odigrao se masakr u Kulchabatu, Bala Karzu i Mushkiziju u kojem je strijeljano 360 osoba, uključujući 20 djevojaka i 20 staraca; marta 1984. masakr u Dash-e-Bolokhanu i Dash-e-Asukhanu; novembra 1984. masakr 40 civila u Zirvku, aprila 1985. masakr 500 civila u Lagmanu i drugi. U nekim primjerima, oklopni transporteri bi se pozicionirali na predgrađu sela, blokirali izlaze i pucali nasumično po kućama.
U međuvremenu su slike uništenih i zarobljenih sovjetskih tenkova i helikoptera na svjetskim TV-ekranima mnogo učinile da srozaju prestiž SSSR-a kao globalne supersile te predstavljale veliku propagandnu pobjedu SAD u hladnom ratu. Istovremeno je i sovjetska nesposobnost razlikovanja mudžahedina od nedužnih civila dovela do masovnog uništavanja sela i pokolja, te milijuna izbjeglica u Pakistanu, čime je SSSR na sebe navukao bijes bivših simpatizera u svjetskoj javnosti, koji su u takvim postupcima vidjeli reprizu američkih postupaka u Vijetnamu. Jedan je afganistanski izbjeglica u intervjuu 23. i 24.9. 1984. opisao čemu je svjedočio:
Sovjetska promjena strategije
Kako je afganistanska kriza postajala sve burnija, i partijske novine su počele napokon izvještavati o ratu. 14.2. 1985., Pravda tako više nije navodila službeni partijski razlog da je intervencija u Afganistanu potrebna za obranu međunarodnog socijalizma, već je pravdala rat time da se zapravo "brane južne granice SSSR-a".
U međuvremenu, SAD i saveznici su i dalje opskrbljivali Afganistance. Tijekom 1980-ih, Afganistan je dobio više laganog oružja nego bilo koja druga zemlja na svijetu: 1992. je imao više laganog oružja nego Indija i Pakistan zajedno. Okrutnosti sukoba nastavljene su: jednom prilikom, borbeni helikotperi su zabunom napali i uništili krivo selo, u kojem su stanovnici bili prijatelsjki prema sovjetskoj vojsci. Vitalij Krivenko, sovjetski oficir, olako je to komentirao: "Pa što onda? Koliko puno drugih sela je uništeno, zbog dobrog razloga ili jednostavno zbog zabave?" Ovakvi postupci samo su dolijevali ulje na vatru i još više razbijesnili mjesno stanovništvo: u jednom napadu na kolonu u Sokrabu, mudžahedin Muhamed Hamid je naveo kako su pobunjenici zarobili sovjetske vojnike i odsjekli im glave, a preostale prodali za otkupninu.
U proljeće 1985., sovjetski Spetsnaz uspio je presresti samo 12 do 15% svih karavana koje su iz Irana i Pakistana ulazile u zemlju i slale pomoć mudžahedinima. Prema procjenama, da bi se efektivno zatvorila granica, bilo je potrebno najmanje 80.000 vojnika, praktički cjelokupni sovjetski kontingent. S druge strane, oko 1.700 karavana sa pomoći je stizalo svakog mjeseca, odnosno 20.000 svake godine. Sovjetsko vodstvo je shvatilo da nema vojnog rješenja bez masovnog povećanja vojnika u Afganistanu. 1987. tako je bilo 200.000 mudžahedina, a da bi se dosegnuo standard od 10:1 vojnika naprema pobunjenika za koji se općenito smatra da je potrebno za prevagu u protugerilskom ratovanju, Sovjeti su morali poslati još najmanje 900.000 vojnika, osam puta više od stvarnog angažmana. Logistički izazovi za takvu snagu na afganskom terenu bile su nezamislivi. Sredinom 1980-ih, Moskva je prestala skrivati da je rat za sobom doveo i ekonomsku krizu koja je imala alarmantne implikacije. Usporedbe radi, Amerikanci su u Južni Vijetnam, teritorij 1/4 Afganistana, poslali vojsku pet puta brojniju od SSSR-a, te imali pomoć od 1.000.000 južnovijetnamaca, pa opet nisu uspjeli iskorijeniti gerilske borce.
left|thumb|225px|Charlie Wilson sa afganistanskim borcima 1986. nepopularni Karmal je zamijenjen Mohamadom Nadžibulahom, šefom komunističke tajne policije KHAD, koji je dotadašnji dogmatski kurs zamijenio politikom tolerantnijom prema islamu. Tako je u novom ustavu uveden članak 2., u kojem stoji da je "islam narodna religija". Istovremeno su Sovjeti strategiju direktne vojne konfrontacije nastojali zamijeniti politikom pridobijanja umjerenijih mudžahedinskih frakcija na svoju stranu. U međuvremenu, borbe su nastavljene. Do kraja 1985., sovjetska 40. armija potrošila je ukupno 780.000 tona municije u ratu, što je trošak od 3,7 milijarde rublja. U samo devet mjeseci 1985. godine, UN je zabilježio 32.755 mrtvih civila, 1.834 uništene kuće, 74 uništena sela i 3.308 mrtvih životinja. 3.9. 1985., opozicijski pokret je zabunom oborio civilni avion Bakhtar Airlines, pri čemu je poginulo 47 putnika i pet članova posade, što je dovelo do osuda i otvorenih pisama prosvjeda obitelji preživjelih. Septembra 1985. i februara 1986. vodile su se bitke za Žavar u kojima su sovjetske-DRA snaga htjele uništiti pobunjeničke planinske baze tri kilometara od parkistanske granice. Bitke su pokazale granice izdržljivosti i otkrile ozbiljne nedostatke za obje strane, te još jednom pojačali osjećaj pat pozicije u sukobu. Pobunjenici su imali fiksiranu obranu a sovjetske-DRA snage su pokušavale mehanizirani juriš koji je bio puno prikladniji europskom nego strmom, planinskom terenu u toj regiji Paktije. Crvena armija je radi eksperimenta dala snagama DRA zadatak da se sami bore za Žavar, ali su bili toliko pasivni i nesigurni da su sovjetske snage morale poslati pet bataljon da ih spase. Prva bitka dovela je mudžahedinske pobjede, a druga do pirove pobjede DRA. 1986., SAD je počeo afganistanske pobunjenike snadbdijevati protuzračnim oružjem FIM-92 Stinger, čime su sovjetski gubici borbenih letjelica udvostručeni. Postoje mišljenja da je ovo ipak zapravo produžilo sovjetski ostanak u Afganistanu, pošto su pojačani militantniji glasovi u sovjetskoj armiji nakon što su saznali za Stingere.
Septembra 1986., bombardiranje Imam Saheba u Kunduzu uzrokovalo je smrt 500 civila. Usprkos velikim naporima i sovjetskoj potpori, DRA je do kraja godine vladala nad samo 4,5–5 milijuna građana Afganistana.
Komunističke snage su isto tako bilo kakve strane posjete bazama pobunjenika učinili opasnim podvigom: 1987. dvojica američkih novinara i jedan francuski fotograf, Alain Guillo, su uhićeni od sovjetsko-DRA snaga i osuđeni na 10 godina zatvora jer su ušli ilegalno u zemlju preko Pakistana.
Završne bitke i okršaji
right|thumb|225px|Uništeno mudžahedinsko selo right|thumb|225px|Selo koje su uništili sovjetski vojnici 1.1. 1987., DRA je proglasio primirje, ali su pobunjenici—usprkos službenim navodima da je u tri mjeseca 30 skupina u kojoj je bilo 1.000 ratnika odložilo oružja—to velikom većinom odbili i nastavili se boriti protiv komunista. Između 21.10. i 2.11. 1987., ruske snage su izvršile dnevne operacije masovnog ubojstva i uništavanja u području Logar, u kojima je poginulo 206 djece, žene i staraca, a uništeno 1.043 kuća. Ipak, mudžahedini su naveli da nisu koristili civile u selima kao ljudski štit, jer "Sovjeti i DRA ionako ne smatraju civile u mudžahedinskim područjima štitom". Sovjeti i DRA su uz pomoć tajnih službi 1987. započeli preciznije napade na mudžahedinske konvoje koji su ih snadbdijevali iz Pakistana, kako bi im presjekli dotok oružja i druge pomoći. Septembra 1987., Sovjeti su u regiji Badakšan bombardirali nekoliko sela četiri uzastopna dana, počevši uglavnom od 23:00 sata: jedna žena je po noći išla u žetvu sa lampom, te je ratni helikopter ubio nju i njeno troje djece raketom. Bomba bačena na selo Gandam Kol ubila je četvoricu muškaraca (od kojih je samo jedan bio mudžahedin), dvoje žene i četvero djece. U jednom drugom slučaju, bombardirana je kuća u kojoj su ranjene tri djevojčice stare od 8 do 15 godina: jedna je pretrpjela ozbiljno abdominalno ranjavanje, a u drugoj kući jedna je 12-godišnja djevojčica ostala paralizirana od krhotina bombe. U jednom selu, u koje su ušli Sovjeti i DRA, nađeno je 70 leševa, od kojih su neki bačeni u bunare. Bombardiranja su uzrokovala i požare koja su uništila kuće, te su tako razni Afganistanci ostali beskućnici. Jula 1987., mudžahedini su zarobili 27 sovjetska vojnika i prošli s njima kroz selo u Mokoru u Gažni. Netko je tu vijest dao sovjetskim vojnicima te je, iako su mudžahedini napustili selo sljedećeg dana, to područje bombardirano putem 10 borbena zrakoplova. Jedna 18-godišnja djevojka je ranjena u ruku dok je prala rublje u dvorištu, dok je sedam njenih susjeda ubijeno.
Aprila 1987. odigrala se bitka za Džadži, čiji je ishod nejasan, a maja iste godine bitka za Argandab, u kojoj su mudžahedini pobjedili. Iako su mudžahedini nanijeli samo nebitnu štetu SSSR-u prilikom prekograničnih prepada, uspostavili su činjenicu da ne samo da je sovjetska armija neuspjela da drži oporbu u Afganistanu pod kontrolom, već da su pobunjenici u stanju penetrirati neprijateljski teritorij kad god požele, poput tijekom vojne operacije koja se odigrala aprila 1987., 20 km sjeverno od rijeke Amu Darja, kada su pobunjenici bombardirali tvornicu u Tadžičkoj SSR sa raketama. Između novembra 1987. i januara 1988. sovjetska armija je pokrenula operaciju Magistral, u kojoj je 15.000 sovjetskih vojnika i 10.000 DRA vojnika zauzela Kost nakon osam godina opsade. Time je Moskva htjela pokazati da, čak i ako se povuče iz Afganistana, neće otići bez obavljena posla u borbi sa pobunjenicima. Ipak, nakon povlačenja sovjetskih snaga, pobunjenici su ponovno zauzeli cestu, čime je opsada Kosta nastavljena sve do 1991., kada su mudžahedini postigli stratešku pobjedu.
Bitka za brdo 3234 7.1. 1988. privukla je pozornost sovjetskih medija jer je, usprkos malog značaja, uključivala samo 39 sovjetska vojnika koji su uspjeli obraniti istoimeno brdo od brojčano nadmoćnih pobunjenika koji su brojali između 200 i 250 ljudi.
Sovjetska izlazna strategija i povlačenje
right|thumb|225px|Sovjetska oklopna vozila se povlače iz Afganistana Neformalni pregovori o sovjetskom povlačenju su godine 1988. doveli do ženevskog sporazuma između Pakistana i Afganistana, kojim su se SAD i SSSR službeno obvezale kako se neće više miješati u unutrašnje stvari te zemlje. Za Gorbačova je to stvorilo dovoljnu podlogu da naredi povlačenje sovjetskih snaga, koje je dovršeno u februaru 1989. godine. Američki državni tajnik George P. Shultz je izjavio da pojedini desničarski krugovi u američkoj administraciji niti tada nisu htjeli da se postigne diplomatsko rješenje, već su "htjeli da Sovjeti iskrvare do smrti i ostanu u Afganistanu unedogled".
Istodobno, rasulo u redovima DRA je sve više došlo do izražaja: 1988., u Kunduzu je 4.500 DRA vojnika pobjeglo ili dezertiralo kada su se našli pored samo 1.100 mudžahedina. Isto se dogodilo u Telukanu i Kanabadu, koje su mudžahedini zauzeli bez borbe. Do 1990., tri puta više vojnika DRA se predavalo mudžahedinima nego obrnuto. Usprkos jenjavanju intenziteta rata, broj izbjeglica je i dalje rastao 1988. Između novembra 1988. i februara 1989., broj povratnika u Afganistan bio je vrlo ograničen. Ipak, krajem augusta 1988. u Afganistan se vratilo 150.850 povratnika, a do januara 1989. 185.945. Od toga broja, 101.814 ih se vratilo iz Pakistana. HW je u izvještaju 1988. upozorio da je jedan pokret otpora—Hezb-e Islami, koji je vodio Gulbudin Hekmatijar—pokazivala ekstremne naznake i vršila politički motivirane atentate, uzimala taoce i ubijala. Pakistan i SAD su stoga zadnjih godina rata smanjili pomoć ovoj skupini. Hekmatijar je bio živi primjer problematičnosti i nesloge među afganistanskim pobunjenicima: češće je napadao same mudžahedine nego sovjetske vojnike, te je tako masakrirao 36 boraca Ahmada-šaha Masuda jula 1989.; igrao je ključnu ulogu u mudžahedinskom porazu u katastrofalnoj opsadi Džalalabada 1989. a prilikom posjete SAD-u odbijao se sastati sa Reaganom, zbog čega su neki čak sumnjali da je bio "sovjetski agent".
Sovjetska nazočnost tako se bližila kraju. Tijekom sovjetske okupacije, uhićeno je 150.000 osoba. Ipak, čak je i povlačenje bilo krvavo: nekoliko sela sjeverno od Kabula je bombardirano samo tjednima prije sovjetskog povlačenja februara 1989. 12.1. 1989, u jednom danu poginulo je 600 civila kada se odigralo opsežno bombardiranje sela na obje strane autoputa Salang između Kabula i sovjetske granice.
Posljednji sovjetski vojnik koji se povukao 15.2. 1989. bio je upravo zapovjednik Boris Gromov osobno. Time je završena sovjetska vojna intervencija u Afganistanu. Ipak, još neko vrijeme ostali su brojni konzultanti i KGB-ovo osoblje, dok je Moskva nastavila slati 250 milijuna $ mjesečno DRA režimu. Sporadično mu je i dalje dostavljana sovjetska pomoć, poput konvoja sa hranom i oružjem koji je stigao u Kabul aprila 1989. Ipak, nakon konačnog pada DRA režima 1992., i ta pomoć je obustavljena, čime je stavljena točka na i toj fazi sukoba.
Medijska praćenost i propaganda
Tijekom rata, komunikacijski sustavi u Afganistanu bili su odsutni, a to je zauzvrat utjecalo na izvještavanje medija o događajima u toj zemlji. Najlakši način vanjskog svijeta da nešto sazna o tom ratu bili su mudžahedini, ali su ovi često bili u iskušenju preuveličavati neke događaje. Tijekom 1980-ih, samo je nekolicina vijesti uspostavila sjedište u Pešavaru, paskistanskom pograničnom gradu koji je djelovao kao gerilska utvrda i središte raspodjele opskrbe pobunjenicima, te razvila ugled pouzdanog i nepristranog izvještavanja sa terena. Mudžahedini su tako tvrdili da kontroliraju preko 90% krajolika, i da su dezerteri DRA vojsku smanjila sa 90.000 na manje od 40.000 vojnika. Sovjetski gubici su isto tako preuveličani, te je ispalo da su u samo jednog godini izgubili više vojnika nego tijekom cijelog rata. Mudžahedinski zapovjednici su naime htjeli dignuti moral borcima, ali i dokazati da zaslužuju više sredstava od drugih pobunjeničkih skupina. Associated Press je tako između jula 1983. i marta 1988. sastavilo 443 priče iz Islamabada, a samo 19 iz Kabula.
Za razliku od dnevnih TV izvještaja o ratu u Vijetnamu i Libanonu, nije bilo javljanja dopisnika uživo iz Afganistana, a malo je njihovih vijesti završilo na naslovnicama novina. To je zato jer je stići blizu događajima na terenu bilo iznimno mukotrpno i opasno. 1980. sovjetske-DRA vlasti su istjerale sve zapadne novinare iz države, te im odbijali davati vize za izvještavanje iz Kabula. 1984., taj rizik je samo povećan kada je sovjetski veleposlanik u Pakistanu, Vitalij Smirnov, upozorio da će "svaki novinar koji se nađe ilegalno u Afganistanu bili eliminiran". Zbog takvih teških i skupih okolnosti da bi se stiglo do relevantnih vijesti, BBC je, usporedbe radi, poslao samo jednog čovjeka da pokriva i Afganistan i Pakistan. Kako bi ušli u Afganistan, pojedini novinari su morali putovati uz pomoć mudžahedina, te ih prikazati u pozitivnom svjetlu, inače bi im se zamjerili i više ne bi mogli putovati s njima. Velik dio vijesti stigao je i iz Washingtona, te je povremeno znao prikazivati situaciju na crno-bijeli način, opisujući mudžahedine kao borce za slobodu koji vole islam, imaju hrabrost, dugačku tradiciju te mrze sovjetski komunizam. Senzacionalizam i romantiziranje mudžahedina je nastalo iz popularnih tema u sklopu antikomunističkog konteksta suparništva zapada i istoka. Ipak, za razliku od sovjetskih medija, zapadni mediji su davali šarolike i bogate vijesti, iako im je kvaliteta znala biti nejednaka.