Hladni_rat
Eskalacije u Trećem svijetu
Šezdesete u Aziji su bile obilježene i novom eskalacijom u vijetnamskom sukobu, koja je 1963. godine kulminirala povećanom američkom intervencijom na strani politički nestabilnog Južnog Vijetnama, gdje je CIA krajem 1963. godine pomogla u organiziranju puča u kojemu je svrgnut i ubijen južnovijetnamski predsjednik, Ngô Đình Diệm. Iako formalno samo saveznici Južnog Vijetnama u borbi protiv Hồ Chí Minhovog Sjevernog Vijetnama i pobunjeničkog Việt Cộnga na jugu, Amerikanci su de facto vodili ovaj rat, smatrajući to demonstracijom svoje sile i nastavkom zadržavanja širenja komunizma u svijetu. Ipak, unatoč nekoliko značajnijih operacija i borbi (la Drang, Cedar Falls, Junction City, Đắk Tô), primjeni toksičnog herbicida (kako bi stali na kraj gerilskim metodama Vijetnamaca) i ratnim zločinima (Mỹ Lai), Amerikanci nisu uspijevali ostvariti nikakvu značajniju prednost u ratu tako da su i Johnsonova i, kasnije, Nixonova administracija bili suočeni sa činjenicom sramotnog neuspjeha, ali i sve većom opozicijom u samim Sjedinjenim Državama. Godine 1973., sjevernovijetnamski ministar vanjskih poslova, Lê Đức Thọ, američki državni tajnik, Henry Kissinger, i južnovijetnamski predsjednik, Nguyễn Văn Thiệu, u Parizu potpisuju mirovni sporazum s kojim je Vijetnamski rat trebao biti okončan, međutim ratovanje je i dalje nastavljeno. Istovremeno, Nixon se 1974. godine suočio s aferom Watergate, koja je dovela do njegove ostavke, dok je njegov nasljednik, Gerald Ford, imao ozbiljnih problema s demokratskim Kongresom, koji se oštro protivio ratu. Sjedinjene Države su bile u sve većim problemima, a Sjeverni Vijetnam je sve više napredovao; sve je kulminiralo u travnju 1975. godine, kada su komunističke snage oslobodile Saigon, glavni grad Južnog Vijetnama, tokom čega su Amerikanci izvršili masovnu evakuaciju svojih trupa u sklopu Operacije Frequent Wind. Sjeverni i Južni Vijetnam su se ubrzo ujedinili u jedinstvenu, socijalističku državu, a Sjedinjene Države su izvrgnute ruglu i sramoti zbog činjenice da su, kao supersila, pretrpjele sramotan poraz od strane jedne od najsiromašnijih zemalja svijeta. Poraz u Vijetnamu je, prema mnogima, bio najveći udarac američkoj hladnoratovskoj vanjskoj politici. U istom periodu kada su Sjedinjene Države pojačale svoju prisutnost u Vijetnamu, Bliski istok je ponovo postao problematičan. Iako je Sueska kriza iz 1956. prošla bez većih direktnih posljedica, rastući val arapskog nacionalizma, mahom pod Nasserovim utjecajem, te novi sukobi arapskih zemalja s Izraelom, ponovno su potakli veći interes za tu regiju. Sovjetski Savez je u tom periodu slao enormnu vojnu i ekonomsku pomoć Egiptu te je, unatoč nevoljkosti, osjećao obvezu da pomogne saveznicima tokom Šestodnevnog rata i Rata iscrpljivanja protiv prozapadnog Izraela. Nasserov utjecaj i prosovjetske afilijacije dovele su, doduše, do nenasilnog konflikta između prozapadnih arapskih zemalja (Saudijska Arabija, Libanon, Jordan, Sjeverni Jemen, ...) i onih prosovjetskih (Egipat, Južni Jemen, Irak, Alžir, ...), znanog kao Arapski Hladni rat, a koji je postepeno jenjavao nakon Nasserove smrti 1970. godine; dobar primjer ovoga bila je podjela na Jemena na Sjeverni i Južni, koja, unatoč samoj podjeli, nije funkcionirala ni približno rigorozno kao u Njemačkoj ili Koreji. Sovjeti su, za vrijeme Nasserova mandata, uspjeli sklopiti sporazume s brojnim arapskim zemljama, poput Alžira i Iraka; iračko priklanjanje Sovjetima (u pitanju je bio petnaestogodišnji sporazum o prijateljstvu i suradnji) bilo je izrazito problematično za Amerikance, toliko da je historičar Charles R. H. Tripp rekao da je sporazum poremetio "od strane Amerike sponzorirani sigurnosni sustav uspostavljen u sklopu Hladnog rata na Bliskom istoku. Činilo se da je svaki neprijatelj režima u Bagdadu potencijalni saveznik Sjedinjenih Država". Sjedinjene Države su, kasnije, u tajnosti financijski pomagale kurdskom vođi Mustafi Barzaniju tokom Drugog iračkog-kurdskog rata, koji je zaključen iračkom pobjedom i doveo je do prisilnog premještanja stotina tisuća kurdskih civila. Međutim, kada je Nassera u Egiptu naslijedio Anwar Sadat, činilo se kako je dotad najjači sovjetski saveznik na Bliskom istoku promijenio svoju politiku. Kada je 1973. godine izbio Jomkipurski rat, glasine o mogućoj sovjetskoj intervenciji na strani Egipta dovele su do masovne mobilizacije u Sjedinjenim Državama, koja nije htjela izgubiti ovako strateški važnog saveznika, a koja je gotovo zaprijetila postojećem detantu; Jomkipurski rat je, na koncu, vođen bez direktnog uplitanja velikih sila. Značajan sovjetski utjecaj u ovom periodu bilo je i potpomaganje Palestini u borbi protiv Izraela, mahom kroz pružanja podrške Jaseru Arafatu i njegovom PLO-u.