cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bosansko-hercegovački ustanak
Sukob kod Prapratnice i blokada gradova
Pri kraju avgusta Turci su uspjeli da prikupe 15000 ljudi i 48 topova. Ustanici broje oko 10000 sa znatno slabijom opremom. Ustanici zbog ovoga uglavnom primaju borbu sa Turcima iz zasjeda ili udarima iz pozadine. Septembar donosi blokadu Turaka u Nikšiću, Nevesinju, Gacku, Bileći i Goranskom. Krajem septembra Turcima dolazi još 4 bataljona nizama. Na to odredi Peka Pavlovića i Miće Ljubibratića bivaju prebačeni na put Klek-Stolac i kod Prapratnice 30 septembra napadaju 2 bataljona nizama. Uspijevaju da im nanesu teške gubitke i zaplijene nekoliko stotina pušaka a potom se povlače. U oktobru je 49 karaula osvojeno od ustanika u prostoru Gacka, Golije i Banjana. Sa blokadom klanca Duge ustanici onemogućavaju Turcima komunikaciju Gacko-Nikšić.
Poraz Turaka kod Muratovice
S time Turci dovlače nova pojačanja, a stiže u oktobru i novi komandant Reuf-paša. Turci vrše pokušaj deblokade Goranskog i 10-11. novembra trpe težak poraz kod Muratovice, od 3500 ustanika.
Reuf-paša ulazi 24. novembra u Goransko sa 4500 vojnika. Dana 22. decembra sa 8000 vojnika iz Gacka ulazi u Nikšić. Na Krscu su ustanici prikupili jake snage, ali zbog nesloge vođa samo manje snage Lazara Sočice i Bogdana Zimonjića (5000 ustanika) napadaju Turke i bivaju odbijeni. Reuf-pađa je snabdio garnizon i potom se vratio u Gacko. Zimu 1875-1876. obje strane koriste za odmor i popunu snaga. Komandant svih ustanika postaje Petar Vukotić.
Turska pojačanja i diplomatske intervencije
Austro-Ugarska je 31. januara predala Porti novi prijedlog za reforme. Porta ga je prihvatila ali ne i ustanici, što je nagnalo Austro-Ugare da počnu pregovore sa knezom Nikolom. Knez Nikola traži proširenje granica Crne Gore i priznanje iste za nezavisnu državu da bi prestao pomagati ustanike. U daljim pregovorima, Turci ustanicima nude amnestiju, oslobođenje od desetine na godinu dana a od ostalih poreza na 2 godine i pomoć na popravci kuća. Ustanici traže dodjelu trećine zemlje hrišćanima i smanjenje turskih posada samo na Nikšić, Foču, Trebinje, Mostar, Stolac i Pljevlja. Turci odbijaju zahtjeve.
Borbe na Muratovici i kod Nikšića
U martu 1876. Turci gube još jednu bitku na Muratovici sa 800 mrtvih, a ustanici su zaplijenili 1300 pušaka. Muhtar-paša dobija još pojačanja i u martu ima već 22000 vojnika. Sa početkom aprila njegove snage u Gacku su 20 bataljona nizama i 2000 bašibozuka. 13. aprila je sa ovim velikim snagama krenuo ka Nikšiću, a ustanici su prikupili dovoljne snage tek pri izlazu iz kanjona Duge. Borbe traju dan i noć od 14. do 17. aprila i ustaničke snage pristižu sa okolnih područja. Turci trpe značajne gubitke i povlače se prema Gacku. U Gacku je Muhtar-paša pojačao snage još više, na 29 bataljona nizama i 5000 bašibozuka i sa ovim snagama je 28-29. aprila prodro u Nikšić. Tu je snabdio posadu koja se umalo predala zbog gladi. Međutim, pri vraćanju u Gacko Turci trpe gubitke od napada ustanika.
Pripreme za ustanak
Počinje nešto kasnije od hercegovačkog, i nije došlo do usklađivanja dejstava u ova dva kraja. U pripremama se ističu Vaso Vidović, Simo i Jovo Bilbija, Spasoje Babić i Vasa Pelagić. Po planu je valjalo prvo osloboditi sela kod Kozare, Prosare i Motajice, zatim napasti komunikacije i blokirati savske gradove, a kasnije zauzeti Banja Luku. Plan je predvidio početak ustanka za 18. avgust 1875. Plan su Turcima odali zatvoreni sveštenici u Prijedoru pa ovi pojačavaju pritisak. Zato seljaci iz Dvorišta, Čitluka, Petrinje, Bačvana, Pobrđana i Tavije napadaju 15. avgusta redife u Dvorištima. Ustanak je prihvaćen a vođa postaje Ostoja Kormanoš.
Početak ustanka
Narodna nošnja iz Hercegovine (lijevo) i Bosne u vrijeme ustanka.|thumb|right|200px
Na početku je zahvaćen dio oko Prosare i Kozare, a oko Prijedora se formira četa sa oko 400 ustanika kojom komanduje Pero Babić. Oni blokiraju Prijedor a zatim pod vođstvom Marka Bajalice i Marka Đenadije napadaju Bosansku Kostajnicu 19. avgusta. Tu trpe neuspjeh. Turci brzo formiraju čete bašibozuka u Banja Luci, Travniku, Bihaću, Bosanskoj Dubici i Kostajnici, Prijedoru i Starom Majdanu. Sa ovim snagama nastupaju u 3 kolone ka Kozari, a ustanici se povlače pred nadmoćnijim snagama. 25. avgusta se ustanici dijele u manje grupe da izbjegnu uništenje, a komandu preuzima Petar Popović Pecija. Sa njegovom pomoći preko Save je 9-10. septembra prebačena kod Gašnice veća količine pušaka, poslata iz Srbije kao pomoć. Sutradan jače turske snage napadaju ustanike na Prosari i potiskuju ustanike ka Savi, gdje hrabro ginu Kormanoš i Pecija. Ustanak se međutim dalje širi u jugozapadnu Bosnu (bosansku Krajinu) gdje na čelo dolazi Golub Babić. Sa centrom oko Crnih Potoka južno od Grmeča stvorena je slobodna teritorija koju ustanici drže tokom 1875.
Odbori za pomoć su formirani u Srbiji, Crnoj Gori i Hrvatskoj. Glavni odbor za pomaganje ustanka je osnovan u Beogradu avgusta 1875, a zatim se javljaju odbori i drugdje. U Novoj Gradiški je osnovan Glavni odbor bosanskog ustanka za oslobođenje.
Srpska vlada nastoji svojim djelovanjem da obezbijedi pripajanje Bosne Srbiji, a Hrvati traže ujedinjenje sa Hrvatskom. Na Jamničkoj skupštini 16-17. decembra 1875. dolazi i do sukoba između pobornika dinastije Obrenović i Karađorđević.
1876 i proglas o ujedinjenju
Proljeće 1876. donosi nastavak akcija ustanika naročito na Kozari, Prosari, Grmeču, Vučjaku i Motajici. Golub Babić je zimi nabavio 200 pušaka ostraguša i barut i olovo za njih. Glavna uprava uz Babića ima i Iliju Bilbiju i Todora Sučevića. Babić ne napada dobro utvrđene i branjene gradove, već vrši uspješne napade na manje turske snage. 30. juna Srbija ulazi u rat protiv Turske što pomaže ustanicima. Ustaničko rukovodstvo 2. jula 1876. izdaje proglas o ujedinjenju Bosne sa kneževinom Srbijom. Golub Babić sa ustanicima 9. jula osvaja Sanicu i Bravsko a 2-7. jula Bosansko Grahovo.
Promjena komande
Tada komandu od Babića preuzima pukovnik Mileta Despotović iz Srbije. On je organizovao vojsku, pooštrava disciplinu i počinje da planira osvajanje gradova a potom i šireg područja Bosne gdje bi trebalo organizovati srpsku vlast. Po tom planu Odžak je napadnut 23. avgusta i osvojen, ali je postalo jasno da je zauzimanje gradova nerealno pa su manje grupe ustanika ponovo uspostavljene. Zbog neuspjeha Srbije u ratu sa Turskom i primirja 1. novembra, ustanak počinje da slabi. Nesloga među vođama ustanka se produbljuje, slabi disciplina, a ovo koristi Turska.
Bitka kod Sedla i propast bosanskog ustanka
U proljeće 1877. kreću u napad sa 5.000 vojnika, ali sa ograničenim uspjehom. Despotović sa ustanicima u maju prodire u središte Bosne, na šta Turci grupišu snage (20.000 vojnika) sa namjerom da unište žarište ustanka kod Tiškovca i Crnih Potoka. Babić predlaže izbjegavanje frontalne borbe, ali Despotović to odbija i sa 3.000 ustanika zauzima Sedlo. Tu ih Turci napadaju 4. avgusta i razbijaju, čime je došlo do vojnog sloma ustanka. Despotović prelazi u Austriju gdje je zarobljen i interniran sa grupom ustanika. Babić prelazi na par dana u Liku, a zatim se vraća u Bosnu sa namjerom da obnovi ustanak. Usamljen vojno i politički, ne uspijeva da dobije pomoć ni od Srbije i Rusije. Održava se tada Narodna skupština sa 200 delegata i bira privremenu narodnu bosansku vladu sa 14 članova. U vladu ulaze Golub Babić, Vladimir Jonin, Jovo Bilbija, Jovo Skobla, Vid Milanović i drugi. Vlada je uskoro uglavnom pohapšena, a Austro-Ugarska je okupirala BiH 1878. po sporazumu sila na Berlinskom kongresu.
Uzroci neuspjeha
Glavni uzroci neuspjeha ustanka su bili nejedinstvo rukovodstva, nepovoljna vanjskopolitička situacija i nepravilan oblik borbi protiv nadmoćnijeg neprijatelja. Uspjehe ustanika je uz to iskoristila Austro-Ugarska za svoje ciljeve.
Sveta zemlja
thumb|250px|thumb|Sveta Zemlja, mapa iz 1759. thumb|150px|thumb|Hram Hristovog groba(hram Hristovog vaskrsenja 150px|thumb|sveti grad Jerusalim 150px|thumb|džamija Al Aksa Sveta zemlja je prvenstveno versko značenje za prostor koji danas politički i geografski nazivamo Izrael i Palestina, a u širem značenju i delove susednih prostora (Liban, Sirija, Sinaj). Ovaj prostor je kroz istoriju menjao nazive od Hanan, Palestina, Judeja, Obećana zemlja, Zemlja Izrael (Erec Izrael)... i ima istoriju dugu od 3.500 godina. U Svetoj zemlji postoji oko 3.500 istorijskih ili svetih mesta. Tu se nalaze najsvetija mesta hrišćana, Jevreja i muslimana.
Montebello di Mezzo, La Spezia
Montebello di Mezzo je naselje u Italiji u provinciji La Spezia, u regiji Ligurija.
Sveta zemlja
Religijski pojam
Sveta zemlja kao što i ime kaže ima veliko značenje za tri svetske religije: hrišćanstvo, judaizam i islam. U Svetoj zemlji se nalaze značajna religijska mesta, od svetog grada Jerusalima, Vitlejema, Hebrona, Sionska gora, Maslinska gora, Nazaret, Kedronska dolina, Sinaj, Jerihon, Galilejsko jezero, reka Jordan, i dr.
Montebello di Mezzo, La Spezia
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 337 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 150 m.
Sveta zemlja
Za hrišćane
je ovo mesto rođenja hrišćanske vere, mesto gde se rodio (Vitlejem), gde je prorokovao (Nazaret), i mesto smrti i vaskrsnuća Isusa Hrista (Jerusalim). Biblija, kao sveta knjiga opisuje događaje i predanja sa područja Svete zemlje. Jedna od najvažniji odredišta prilikom pokloničkih putovanja hrišćana iz celog sveta je sveti grad Jerusalim, i staza bola koja vodi do brda Golgota gde je Grob Spasitelja i crkva Hristovog vaskrsenja (saborna crkva Hristovog groba), koja se smatra centrom hrišćanskog sveta.
El Nuevo Poblado, Tuxpan
El Nuevo Poblado je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Tuxpan.
Ždralovi (Bjelovar)
Ždralovi je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Grada Bjelovar, Bjelovarsko-bilogorska županija.
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 1498 stanovnika te 463 obiteljskih kućanstava.
El Nuevo Poblado, Tuxpan
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 246 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1122 m.
Hrvatske redakcije
Prvi slovenski književni jezik kojima su pisali Ćirilo i Metodije u slavistici se naziva starobugarski, staro-crkveno-slovenski, ali je u opstoj upotrebi staroslovenski. Taj zajednički slovenski knjizevni jezik upotrebljavao se od 9. do 12. veka, a posle toga se stvaraju recenzije, redakcije.
Naime, razvijanjem narodnog govora, ovaj crkveni i knjiđževni jezik postepeno biva sve dalji prepisivacima pa se u jezik knjiga koje su prepisivane u prepisivačkim školama unose primese živog narodnog govora i sintaksičke promene koje su izvrsene u narodnom govoru. Crte narodnog govora tako ulaze u crkvenu knjizevnost, a pogotov u svetovnu knjizevnost i administraciju i menjaju književni jezik.
Pod uticajem promena u jeziku menjalo se i pismo. Recenzije, redakcije, su dakle staroslovenski tekstovi sa crtama narodnog govora. Tako imamo srpskohrvatsku, rusku, česku, bugarsku recenziju.
Os Sertões
Os Sertões je knjiga koju je [1902]. napisao brazilski pisac Euclides da Cunha i u kojoj se opisuje krvavi sukob brazilske republikanske vlade i pobunjenih seljaka poznat kao Rat Canudosa. Da Cunha je u ljeto 1897. sukobu neposredno svjedočio prateći vojsku kao ratni dopisnik lista O Estado de S. Paulo.
Oberkirn
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Birkenfeld Oberkirn se nalazi u saveznoj državi Rajna-Palatinat u okrugu Birkenfeld. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 315 metara. Površina opštine iznosi 5,4 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 340 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 62 stanovnika/km².
Os Sertões
Knjiga je karakteristična po tome što da Cuhna, kao sljedbenik pozitivizma i Darwina, pokušava sukob objasniti kroz naučnu analizu. Podijeljena je u tri dijela - prvi posvećen geografiji, klimi, flori i fauni oblasti sjeveroistočne Bahie gdje se sukob odigrao; drugi njegovom stanovništvu, a prvenstveno rasnom sastavu, kulturi i običajima; te treći, u kojoj se opisuje rat i njegove krvave posljedice.
Knjiga je postala veliki hit u Brazilu i prevedena je na strane jezike, utječući na razne autore kao što su Sandor Marai i Mario Vargas Llosa.
PKK
Termin PKK ima više značenja.
Grofovija Coimbra
Grofovija Coimbra (Condado de Coimbra) je bio politički entitet, stvoren kao pomoćna administrativna jedinica za princa Ardavasta ili Sisebuta, koji je bio sin vizigotskog kraljevstva Vitice. U svom prvotnom obliku je postojala sve do arapskog osvajanja. Usprkos toga, njeni grofovi su uspostavili dugu i uglednu dinastiju kršćanskih vladara na sjeveru Iberijskog poluotoka, prvenstveno na području Kraljevine Galicije. Grofovija se postepeno širila na jug od 8. vijeka, ali su je Mauri ponovno osvojili pod Al-Mansurom godine 987. pretvorivši sjevernu Grofoviju Portugal u vojno granično područje. Na njenom području su se nalazili Coimbra, Viseu, Lamego i Santa Maria da Feira.
Grad Coimbra je u kršćanske ruke konačno došao godine 1064. (kada ga je osvojio Ferdinand Veliki od Leóna, Galicije i Kastilje, zajedno sa mozarapskim vođom Sisnando Davidesm) te je uključena u teritoriju tzv. Druge grofovije Portugal koja je obnovljena 1096.
El Obeid
El Obeid (arapski:الأبيض‎/Al-Ubayyiḍ) je grad od 345,126 stanovnika u centru Sudana u Vilajetu Sjeverni Kordofan. On je i administrativni centar tog Vilajeta.
Afera nedužne Anabele
Afera nedužne Anabele je jugoslovenska TV drama u produkciji RTV Beograd emitovana 1972. godine. Režirao ju je Milenko Maričić, a scenario su pisali Velimir Ilić i Aleksandar Obrenović.
El Obeid
Geografske karakteristike
Obeid se nalazi na jugu Sjevernog Kordofana, okružen šumama, koje ga štite od pješčanih oluja. Grad se prostire po polupustinjskoj pješčanoj visoravni na nadmorskoj visini od 568 metara, na trasi željezničke pruge Kartum - Njala. Od Kartuma je udaljen 424 km jugozapadno.
Pet km južno od centra grada nalazi se aerodrom (IATA: EBD, ICAO: HSOB).
Historija
thumb|left|240px| [[katolici|Katolička crkva]] Historija Obeida počela je 1821., u vrijeme kad je tadašnji osmanski valija Egipta Muhamed Ali Paša poslao svog zeta Defturdara, sa oko 4500 vojnika da zauzme Kordofan. On je odabrao Obeid za vojni logor iz kog je kretao u kampanje. El Obeid su 1882. zauzeli i djelomično razorili Mahdisti.
Današnji El Obeid je raskršće puteva za Čad, Južni Sudan i Centralnoafričku Republiku i trgovački centar za gumirabiku, stoku, proso i uljarice.
On je od 1990. i univerzitetski grad.
Humanističke znanosti
U povijesnom smislu, humanitas (čovječanstvo, čovječnost, humanitet) je osjećanje jedinstva ljudskog roda s ciljem da među ljudima zavladaju što uspravniji i snošljiviji odnosi. U kulturnoj povijesti srednjeg vijeka humanizam je razdoblje obilježeno nastojanjem da se upozna i objasni rimska i grčka književnost. Primjeri disciplina povezanih s humanističkim znanostima su antički i moderni jezici, književnost, povijest, filozofija, religija, vizualne i izvođačke umjetnosti (uključujući glazbu). Dodatne discipline koje su ponekad uključene u humanističke znanosti su antropologija, nauke o prostoru, komunikaciji i kulturi, iako su često smatrane društvenim znanostima. Ljudi koji se bave humanističkim znanostima nazivaju se humanisti. Međutim, taj termin također opisuje filozofsko stajalište humanizma, što neki antihumanisti negiraju i odbijaju. Humanisti su pripadali posebnoj društvenoj kategoriji. Izdvojilo ih je bavljenje antičkom kulturom i zajednički interes za proučavanje. Ideal im je svestrani čovjek (l'uomo universale) koji je razvio sve svoje umne sposobnosti i postao slobodan duh. Humanistička područja su nauka o klasici, povijest, jezici, pravo, književnost, umjetnosti izvedbe (glazba, kazalište(gluma), ples), filozofija, religija, vizualna umjetnost (povijest vizualne umjetnosti, vrste medija, slikanje), povijest humanističkih znanosti, suvremene humanističke znanosti(humanističke znanosti u SAD-u, digitalno doba, opravdavanje postojanja humanističkih znanosti, građanstvo, razmišljanje o sebi i humanističke znanosti, istina, značenje i humanističke znanosti, zadovoljstvo potraga za znanjem i humanistička učenost, romantizacija, odbijanje humanističkih znanosti.)
Znanost o klasici
Znanost o klasici, u zapadnoj teoretskoj tradiciji, odnosi se na klasičnu antiku, na antičku Grčku i Rim i njihove kulture. Klasične nauke su prvobitno smatrane jednim od temelja humanističkih znanosti, ali važnost im je potisnuta tijekom 20.stoljeća. Unatoč tomu, utjecaj ideja tih nauka na humanističke znanosti,poput filozofije i književnosti, ostaje jak. Općenito govoreći, „klasika“ su osnovne pisane baštine starih, velikih kultura. (U ostalim velikim naučavanjima „klasika“ bi se na primjer odnosila na Vedu i Upanišade u Indiji, ep o Gilgamešu iz Mezopotamije, kao i Egipatska knjiga mrtvih.)
Jezici
Dok je znanstveno proučavanje i učenje jezika poznato kao lingvistika i pripada društvenim znanostima, učenje individualnih modernih i starih jezika formira okosnicu modernog studiranja humanističkih znanosti. Otkad su mnoga područja humanističkih znanosti poput književnosti, povijesti i filozofije bazirana na jeziku, promjene unutar jezika mogu imati apsolutan utjecaj na ostale humanističke znanosti. Književnost, koja pokriva različitu uporabu jezika uključujući vrste proze(kao roman), poezije i drame, također leži u srču modernih humanističkih znanosti. Razina sveučilišnog programa u stranim jezicima obično uključuje nauku o važnosti književnosti u tom jeziku kao i samu važnost tog jezika(gramatika, vokabular).
Pravo
Pravo u uobičajenom načinu govora, znači pravilo koje je (suprotno etičkim pravilima) moguće provesti pomoću različitih institucija. Nauka prava prelazi granice između društvenih i humanističkih znanosti, ovisno o pogledu istraživanja. Pravo se ne može uvijek provesti, pogotovo u kontekstu internacionalnih odnosa. Definirano je kao sustav pravila, kao interpretirajući koncept za postizanje pravde, kao autoritet posredovanja u ljudskim interesima, pa čak i kao naredba suverenosti, vraćena kao prijetnja sankcijom. Međutim, pravo se može smatrati kao potpuna ,centralna i društvena institucija. Pravo pripada politici jer ga ona stvara. Pravo je filozofija, jer ga oblikuju moralna i etička uvjerenja. Pravo govori mnogo o povijesti jer statuti i kodifikacija potječu iz prošlosti. Pravo je i ekonomija, jer svako pravilo u vezi ugovora, delikta, prava vlasništva, prava rada i društvenog prava i mnogih drugih mogu imati snažan utjecaj na raspodjelu dobara.
Književnost
Na književnost se može gledati kao na kolekciju priča, pjesama i drame koja se okreće oko pojedinih tema. U tom slučaju, priče, pjesme i drame mogu i ne moraju imati nacionalnu implikaciju. Zapadni kanonik formira takvu književnost. Termin književnost ima različita značenja ovisno o tome tko se njime koristi i u kojem kontekstu. Može označavati svaki simbolični zapis i obuhvaćati sliku, skulpturu i slova. Ljudi mogu primijetiti razliku između književnosti i nekog popularnog oblika pisanog djela. Termini poput književna fikcija i književna vrijednost često služe pri razlikovanju individualnih djela.
Izvedbene umjetnosti
U izvedbenim umjetnostima umjetnik koristi svoje vlastito tijelo, lice i prisutnost kao sredstvo za stvaranje umjetničkog djela. Izvedbene umjetnosti uključuju akrobaciju, zabavljanje publike, ples, mađioničarske trikove, glazbu, operu, film, žongliranje, kazalište... Umjetnici koji sudjeluju u ovim umjetnostima ispred publike, nazivaju se izvođači, uključujući glumce, komičare, plesače, glazbenike i pjevače te one koji pišu pjeseme i pomažu iza pozornice. Izvođači često prilagođavaju svoj izgled kostimima i maskiranjem(šminkom)... Razlikujemo i umjetnost performansa koju označava umjetnička situacija za koju je bitno određeno vrijeme i prostor, glumci i njihov odnos s publikom.
Muzika
Muzika je uglavnom fokusirana na dvije stvari, muzičku izvedbu(naglasak na orkestralnu i koncertnu dvoranu) i muzičku edukaciju. Učenici uče svirati instrumente, ali i stječu teorijska znanja o muzici, njezinu povijest i kompoziciju. U slobodnoj umjetničkoj tradiciji, muzika se koristi za širenje znanja muzički nenadarenima, učeći ih kako da se koncentriraju i slušaju.
Kazalište
Kazalište je grana umjetnosti izvedbe i odnosi se na glumu i izvođenje ispred publike koristeći kombinaciju govora, glazbe, gesti, plesa... Osim standardnog narativnog dijaloga, kazalištu pripada opera, balet, mimika, kabuki, klasični indijanski ples, kineska opera, krabuljni ples i pantomima.
Ples
Ples se općenito odnosi na ljudske pokrete kao način izražavanja ili kao prikaz socijalnog, duhovnog stanja. Ples se koristi za opis metoda neverbalne komunikacije između ljudi ili životinja, kretnju u neživim objektima, određene glazbene forme ili žanra. Koreografija je umjetnost stvaranja plesa, a osoba koja ju stvara se naziva koreograf. Definirati što ples jest ovisi o društvenim, kulturnim, estetskim, umjetničkim i moralnim načelima i sežu od funkcionalnih pokreta (kao što su narodni plesovi) do kodificiranih, virtuoznih tehnika poput baleta.
Filozofija
Filozofija je općenito nauka o egzistenciji, znanju, istini, pravednosti, dobrom i lošem, ljepoti(estetici), ispravnosti, zakonitosti, mišljenju i jeziku. Nesumnjivo, mnoge druge discipline proučavaju upravo te stvari. Međutim, filozofija se razlikuje od ostalih načina označavanja tih problema svojim kritičkim, općenito sistematskim pristupom i svojim osloncem na razumne argumente, umjesto na eksperimente. Etimologija riječi filozofija potječe iz antičke Grčke i znači ljubav prema mudrosti. Prema Immanuelu Kantu, filozofija je podijeljena na tri znanosti: fiziku, etiku i logiku. Od kalsične antike, kao što primjećuje Kant, filozofija je uključivala danas odvojene znanosti kao što je fizika, psihologija i lingvistika. Glavna područja filozofije su logika, etika, metafizika i epistemologija. Većina tih područja bavi se pitanjima poput:''što bismo trebali činiti? Što je dobro da činimo? U što bi čovjek trebao vjerovati?'' I dok su određene znanosti usmjerene prema određenim temama ipak im se mnoga problematika poklapa s filozofijom. Na primjer, lingvistika proučava jezik, uključujući i semantiku(značenje, smisao). Međutim, i filozofi i lingvisti proučavajhu značenje/smisao. Njihovi pristupi tom objektu proučavanja su drugačiji. Dapače, zajednički im je cilj stjecanje znanja o smislu i značenju riječi i drugih lingvističkih fenomena. Još od ranog dvadesetog stoljeća, filozofija koja je podučavana na sveučilištima (pogotovo u engleskim govornim područjima svijeta) je postala puno više "analitička" u jednom smislu te riječi. Analitičku filozofiju prepoznajemo po čistoj i rigoroznoj ispitivačkoj metodi koja naglašava upotrebu logike formalnijih metoda zaključivanja. Ova metoda ispitivanja duguje puno radovima filozofa kao što su Gottlob Frege, Bertrand Russell, G.E. Moore i Ludwig Wittgenstein.
Religija
Mnogi povjesničari smatraju da religioznost potječe iz neolitika. Mnoge religije iz tog perioda govore o Majci Božjoj i Nebeskom Ocu te obožavanju Sunca i Mjeseca kao božanstava. Nove filozofije pojavile su se i na istoku i na zapadu, pogotovo u 6. stoljeću prije Krista. S vremenom su se u svijetu razvile raznolike religije – od kojih su hinduizam i budizam u Indiji i zoroastrizam u Perziji neke od najranijih velikih vjera. Na istoku, tri škole mišljenja dominirale su kineskim mišljenjem (razmišljanjem) sve do današnjice. To su taoizam, legalizam i konfucionizam. Konfucionizam, koji je uzeo primat, se ne oslanja na moć zakona, već na snagu i primjer tradicije za političku moralnost. Na zapadu, grčka filozofska tradicija, predstavljena djelima Platona i Aristotela, proširena je diljem Europe i Bliskog Istoka osvajanjima Aleksandra Makedonskog u 4. stoljeću pr.Kr. Abrahamske religije su religije izvedene iz zajedničke drevne semitske tradicije koju su njeni slijedbenici povezali s Abrahamom (oko 1900. pr.Kr), patrijarhom čiji je život prepričan u Hebrejskoj Bibliji/Starom Zavjetu, prikazanim u Kuranu kao prorokom, kao i u Knjizi Postanka 20:7. To čini veliku grupu povezanih uglavnom monoteističkih religija, koje općenito uključuju Judaizam, Kršćanstvo i Islam i broji oko polovice vjerskih slijedbenika u svijetu.
Likovna umjetnost
Velike umjetnosti potječu iz antičkih, starih kultura kao što je Stari Egipat, Grčka, Rim, Kina, Indija, Mezopotamija... u antičkoj Grčkoj primijećeno je obožavanje fizičkog oblika čovjeka i razvoj vještine koja prikazuje muskulaturu, ravnotežu, ljepotu i anatomiju pravilnih proporcija. Rimska kultura opisuje bogove kao idealizirana ljudSka bića, naglašujući neke elemente(Zeusova munja). U bizantskoj i gotičkoj umjetnosti srednjeg vijeka, dominacija Crkve utječe na prikazivanje biblijskih sadržaja i nematerijalnih istina. U renesansi se vidi povratak materijalnom svijetu i ta mijena se reflektira i u umjetničkim formama, što prikazuje ljudska tjelesnost i trodimenzionalna stvarnost prirode. Istočnjačka umjetnost djelovala je stilom sličnim Zapadnoj srednjevjekovnoj umjetnosti, to jest usredotočuje se na uzorkovanje površine i lokalni kolorit. Karakteristika tog stila je omeđenost konturama (moderni ekvivalent je strip). To je vidljivo u umjetnostima npr. Indije, Tibeta i Japana. Islamska religiozna umjetnost zabranjuje ikonografiju i izražava vjerske ideje kroz geometriju. Fizička i racionalna uvjerenja opisana u doba prosvjetiteljstva u 19.st. srušena su ne samo Einsteinovim otkrićima relativnosti i Freudovom psihologijom neviđenog, već i razvojem tehnologije bez presedana. Povećanje globalne interakcije u tom periodu uzrokovalo je utjecaj drugih kultura na Zapadnjačku umjetnost u jednakoj mjeri.
Vrste medija
Crtanje je način stvaranja slike korištenjem nekog od raznih oruđa i neke od raznih vrsta tehnike. Obično uključuje ostavljanje tragova na površini pritiskom na oruđe ili kretanjem oruđa po površini. Uobičajena oruđa su grafitne olovke, tuš i pero, kistovi umočeni u tintu, voštane olovke u boji, pastele, ugljen i markeri. Također se koriste i digitalna oruđa koja oponašaju djelovanje ovih. Glavne tehnike koje se koriste u crtanju su crtanje linija, iscrtavanje linija, križanje nizova crta, nasumično iscrtavanje, črčkanje, punktiranje i stapanje. Umjetnik koji se ističe u crtanju zove se crtač.
Slikanje
Uzeto doslovno, slikanje znači nanošenje pigmenta koji se čuva u mediju i vezivnom sredstvu (ljepilu) na površinu kao što je papir, platno ili zid. Ipak, kad pojam slikanja koristimo u umjetničkom smislu on znači vršenje ove aktivnosti u kombinaciji s crtanjem, kompozicijom i drugim estetskim elementima da se pokaže izražajna i konceptualna namjera slikara. Slikanjem se također izražavaju spiritualne teme i ideje; primjeri ove vrste slikanja pokrivaju od prikaza mitoloških motiva na lončariji ,do Sikstinske kapele i do samog ljudskog tijela. Boja je u srži slikanja kao što je zvuk u srži glazbe. Boja je vrlo subjektivna, ali ima mjerive subjektivne učinke iako se oni mijenjaju od kulture do kulture. Na Zapadu se sa žalovanjem povezuje crna boja, a drugdje je to bijela. Nadalje, korištenje jezika je samo generalizacija ekvivalenta boji. Riječ „crvena“ npr. pokriva široki spektar varijacija na čistu crvenu boju. Ne postoji formalizirani registar različitih boja kao što u glazbi postoji dogovor o različitim notama (npr. C i C s povisilicom), iako se u tu svrhu, u tiskarskoj i dizajnerskoj industriji koristi Pantoneov sustav.
Humanističke znanosti danas
Mnogi američki koledži i sveučilišta vjeruju u pojam širokog obrazovanja u slobodnim umjetnostima, koji zahtjeva da svi studenti proučavaju humanističke znanosti kao dodatak njihovim specifičnim predmetima studiranja. U istaknute zagovarače slobodnih umjetnosti u SAD-u ubrajaju se Mortimer J. Adler i E.D. Hirsch.1980.god. Rockefellerova komisija o humanističkim znanostima opisala je humanističke znanosti u svojem izvješću; Humanističke znansti u životu Amerike: Kroz humanističke znanosti razmišljamo o temeljnom pitanju: „što znači biti čovjek?“ Humanističke znanosti nude smjernice, ali nikad potpun odgovor. One otkrivaju kako su ljudi pokušali naći moralni, duhovni i intelektualni smisao svijeta u kojem s iracionalnost, tuga, samoća i smrt jednako upadljivi kao i rođenje, prijateljstvo, nada i razum. Kritiku programa diplome tradicionalnih humanističkih znanosti/slobodnih umjetnosti izrazili su mnogi koji smatraju da su humanističke znanosti skupe i relativno „beskorisne“ na današnjem američkom tržištu poslova, gdje se u većini područja traži nekoliko godina specijaliziranog studija. To je u izravnoj suprotnosti s ranim 20.st. kada je otprilike 3-6% šire javnosti imalo sveučilišnu diplomu, a imati diplomu je značilo imati direktan put profesionalnom životu.
Digitalno doba
Jezik i književnost smatraju se središnjim temama humanističkih znanosti, stoga je utjecaj elektronske komunikacije od velike važnosti onima koji rade u tom području. Izravnost moderne tehnologije i Interneta ubrzava komunikaciju, ali može ugroziti „pokorene“ oblike komunikacije kao što su književnost i usmena predaja. I knjižnice se mijenjaju munjevitom brzinom kako kompjuterski terminali istiskuju police s knjigama. Unatoč činjenici da će se humanističke znanosti morati prilagoditi tim promjenama, malo je vjerojatno da će se tradicionalni oblici književnosti u potpunosti izgubiti.
Građanstvo, razmišljanje o sebi i humanističke znanosti
Opisi humanističke znanosti kao znanosti koja razmišlja o sebi – razmišljanje o sebi kao znanost koja pomaže razviti osobnu svijest ili aktivni smisao za građansku dužnost – ključni su u opravdanju humanističkih znanosti od kraja 19.st. Učenjaci humanističkih znanosti u njemačkoj sveučilišnoj tradiciji sredine 20.st., uključujući Wilhelma Diltheya i Hans-Georga Gadamera, fokusirali su se na pokušaj humanističkih znanosti da se razlikuju od prirodnih znanosti i potrebu ljudskog roda da shvati vlastita iskustva. Takvo razmišljanje povezalo je istomislioce sličnih kulturnih pozadina i ponudilo smisao kulturnog kontinuiteta s filozofskom poviješću. Učenjaci su u 20.st. i ranom 21.st. proširili tu narativnu imaginaciju do sposobnosti shvaćanja proživljenih iskustava izvan nečijeg društvenog i kulturnog konteksta.
Istina, značenje i humanističke znanosti
Podjela između humanističkog učenja i prirodnih znanosti donosi i argumente značenja u humanističkim znanostima. Ono što razlikuje humanističke znanosti od prirodnih znanosti nije neki određeni predmet mišljenja, već način pristupa nekom pitanju. Humanističke znanosti se usredotočuju na spoznaju značenja, svrhe i ciljeva i unaprjeđuje procjenu jedinstvenih povijesnih i društvenih fenomena – interpretativna metoda nalaženja istine – umjesto objašnjavanja kauzalnosti događaja ili otkrivanja istine prirodnog svijeta. Osim zbog društvene primjene, narativna imaginacija je važno oruđe (re)produkciji spoznatog značenja u povijesti, kulturi i literaturi. Imaginacija, kao dio alata umjetnika i učenjaka, služi kao sredstvo stvaranja značenja koje izaziva reakciju publike. Pošto je poznavatelj humanističke znanosti uvijek unutar skupine proživljenih iskustava nikakvo apsolutno znanje nije teoretski moguće; znanje je dakle neprekidan tijek izmišljanja i ponovnog izmišljanja konteksta u kojem je tekst čitan. Poststrukturalizam je problematizirao pristup humanističkom učenju na osnovu pitanja značenja, namjere i autorstva. Po uzoru na smrt autora koju je proglasio Roland Barthes (u svojem djelu Death of the Author), razne teoretičarske struje kao što su dekonstrukcija i analiza diskursa žele istaknuti ideologije i retoričko djelovanje u stvaranju sadržajno značajnih objekata i hermeneutičkih subjekata humanističkog proučavanja. To je izlaganje izložilo interpretativne strukture humanističkih znanosti kritikama da je obrazovanje u humanističkim znanostima neznanstveno i stoga nepodobno za uključenje u nastavni program sveučilišta zbog same prirode mijenjanja njihovog značenja ovisno o kontekstu.
Zadovoljstvo, potraga za znanjem i obrazovanje u humanističkim znanostima
Kao što Stanley Fish kaže u svojem blogu za New York Times, humanističke znanosti se najbolje mogu obraniti ako uopće ne tvrde da su od koristi. Za Fisha, akademsko obrazovanje u predmetima humanističkih znanosti svoju vrijednost izvodi iz zadovoljstva koje se nalazi u neposrednoj aktivnosti čitanja i analiziranja tekstova. Svaki pokušaj da ih se opravda kroz vanjsku korist, kao društvena korist (recimo povećana produktivnost) ili kroz njihov navodni učinak oplemenjivanja pojedinca (kao veća mudrost ili smanjenje predrasuda), nije samo osuđen na oslabljenje njihovi rezultata već će dodatno izazvati zahtjeve akademskim odsjecima humanističkih znanosti koje oni sasvim sigurno ne mogu ispuniti. Fishu široko obrazovanje u humanističkim znanostima ne omogućava socijalne zalihe (koje sociolozi nazivaju kulturni kapital) koji je pomogao osobnom uspjehu u Zapadnom društvu prije doba masovne edukacije nakon Drugog svjetskog rata. Nadalje, dok humanističke znanosti vrlo vjerojatno obdaruju pojedinca vještinama analize primjenjivih u mnogim drugim životnim situacijama, ta korist nije ograničena samo na znanstveni pristup tekstovima u prostorijama a sveučilišta. Kritičko mišljenje može se steći na razne načine. Stoga ga se ne može braniti kao isključivu domenu akademskog obrazovanja u humanističkim znanostima. Može se uvjeravati da humanističke znanosti pružaju jedinstvenu vrstu zadovoljstva baziranog na potrazi za znanjem (čak i ako se radi samo o disciplinarnom znanju) koja se razlikuje od sve veće privatizacije slobodnog vremena i trenutnog zadovoljavanja karakterističnih za Zapadnu kulturu. Prema tom argumentu, samo akademska potraga za zadovoljstvom može pružiti vezu između privatnog i javnog područja u suvremenom Zapadnjačkom potrošačkom društvu i ojačati javnu sferu, koja je prema mnogim teoretičarima temelj moderne demokracije.
Odbijanje humanističkih znanosti
Prešutne u mnogim od ovih argumenata koji podržavaju humanističke znanosti su odlike argumenata protiv javne podrške humanističkim znanostima. Joseph Carroll dokazuje da živimo u doba promjene svijeta, svijeta u kojem se kulturni kapital mijenja znanstvenom pismenošću i u kojem je romantičarsko poimanje učenih u renesansnim humanističkim znanostima zastarjelo. Takvi argumenti privlače osudama i brigama oko neophodne korisnosti humanističkih znanosti, pogotovo u vremena kada je učenima u književnosti, povijesti i umjetnosti od velike važnosti da se uključe u zajedničkei rad s praktičnim znanstvenicima ili da samo nađu neke inteligentne koristi od pronalazaka empirijske znanosti. Ideja da u današnje vrijeme, sa svojim fokusom na ideale efikasnosti i praktične koristi, učeni u humanističkim znanostima postaju zastarjeli, najsnažnije je opisana u opasci Marvina Minskyja: „Dajte mi sav taj novac koji bacamo na humanističke znanosti i umjetnost i napravit ću vam boljeg učenika.“ Minskyjeva vjera u nadmoć tehničkog znanja i spuštanje učenih u humanističkim znanostima današnjice na razinu relikata iz prošlosti poduprta novcem poreznih obveznika romantičara koji se rado prisjećaju dana Zakona o vojnicima ponavlja argumente koje su dali učenjaci i kulturni komentatori koji sebe nazivaju post-humanistima ili transhumanistima. Ideja je da trenutni trendovi u znanstvenom shvaćanju ljudskog bića dovodu u pitanje. Primjeri tih trendova su dokazi kognitivnih znanstvenika da je um samo uređaj za računanje, genetičara koji tvrde da su ljudska bića ništa više od prolazne ljuske koju koriste samorazmnožavajući geni, ili bioinžinjera koji tvrde da bi jednog dana bilo, ne samo moguće, već i poželjno stvarati ljudsko-životinjske hibride. Više nego bavljenjem staromodnim humanističkim znanostima, transhumanisti su zabrinuti iskušavanjem i mijenjanjem granica naših mentalnih i fizičkih kapaciteta na područjima kao što su kognitivna znanost i bioinžinjering kako bi prešli u osnovi tjelesna ograničenja koja su vezivala čovječanstvo. Unatoč kritikama učenja humanističkih znanosti kao zastarjelih, mnoga od najutjecajnijih post-humanističkih djela su duboko vezana uz film i književnu kritiku, povijest i kulturne studije, što se i vidi iz pisanja Donne Harraway i N. Katherine Hayles.
Didahe
Didache je dokumenat o životu i praksi onovremene Crkve. Vjerojatno je djelo više autora, i predstavlja neku vrstu katekizma. Sastoji se od četiri nejednaka dijela:
Naslov
Audet dokazuje da izvorni naslov nije "Didache ton dodeka apostolon", nego "Didachai ton apostolon", tj. naslov riječ nije u jednini (Didache – učenje, uput), nego u pluralu (Didachai – učenja, upute), i u naslovu nema riječi "dvanaestorica" (dodeka). Dakle, naslov ne podmeće autorstvo Dvanaestorici, nego kaže da su to učenja (didachai) apostola u širem smislu, u značenju misionara u ranoj Crkvi. Spis je namijenjen tome da ga apostol, odnosno utemeljitelj nove kršćanske zajednice, ostavi zajednici kao praktično pomagalo za život njezinih članova. Stoga bi se naslov mogao prevesti kao »Upute apostolske«.
Euzebije Cezarejski daje naslov u pluralu (kai ton apostolon hai legomenai Didachai), a ni on ni Atanazije ne navode u naslovu reč »dvanaest« (ton dodeka). No, neki proučavaoci ipak veruju da je sadašnji naslov izvorni.
Nastanak
Spis potiče iz judeo-hrišćanske sredine iz koje potječe i Matejevo evanđelje. To može biti Palestina ili Sirija: a možda i Antiohija ili njezina okolica; isključene su pavlovske zajednice, jer nema srodnosti s pavlovskom teologijom. Izvorni jezik je grčki.
Prvi izdavači su mislili da je Didache postapostolski apokrif, nastao po Bryenniosu između 120-160, a po Harnacku između 135-165 u Egiptu. A. Robinson je mislio da se didahist služio Barnabinom poslanicom; te nije mogao nastati prije 140/150, a smještao ga je potkraj 2. ili na početak 3. stoljeća. Kasniji istraživači su spis različito datirali: od sredine 1. vijeka (Sabatier) pa čak do 4. vijeka (C. Bigg). Po Kraft-u, Didache je kompilacija raznih materijala, koja je svoj konačni oblik dobila u drugoj polovici 2. vijeka. U spisu nalazimo i veoma stare materijale, ali koji su uobličeni tijekom vremena.
Audet je napisao zasebnu studiju o Didache, u kojoj tvdi da je spis nastao već između g. 50-70. Izvršene su dvije redakcije spisa, od kojih je prva načinjena u predkršćanskoj sredini, a duga u istoj sredini malo nakon pojave Evanđelja, srodnog s Matejevim. Adresati spisa su kršćani koji su to postali iz paganstva, a ne iz židovstva.
Ipak su se datiranja najviše kretala između 80—165. godine. Najvažniju ulogu u datiranju spisa imao je veoma arhaičan oblik crkvene organizacije koji se odražava u Didache, sa središnjom ulogom proroka u Crkvi.
Povest
thumb|[[Chicago Tribune 1884. o novo otkrivenom spisu govori kao o prevari.]] Didahe je u ranom kršćanstvu bio veoma cijenjen: navodi ga nekoliko puta Klement Aleksandrijski, držeći ga svetim Pismom, zatim Origen; i Euzebije Cezarejski, a Atanazije g. 367. donoseći popis knjiga biblijskog kanona, ubraja ga među knjige koje, iako nisu kanonske, treba čitati katekumenima.
U moderno doba je ovaj spis bio nepoznat, dok ga 1873. nije u biblioteci samostana Svetog groba u Jerusalimu, otkrio Filotej Vrienije (Philotheos Bryennios), grčki metropolita Nikomedije, u jednom rukopisu iz 1056. godine (Codex Hierosolymitanus). Editio princeps je priredio sam Bryennios (Carigrad 1883.), a ubrzo poslije toga je Adolf Harnack izdao drugo izdanje s obimnim komentarom (Leipzig 1884.). Od tada je počela velika raspra među učenjacima o značaju toga spisa, o vremenu njegova postanka, o vrijednosti za poznavanje rane Crkve, i sl.
Vremenom su otkriveni novi rukopisi važni za utvrđivanje izvornog teksta: Papyrus Oxyrhynchus iz IV stoljeća, koji donosi dva grčka fragmenta (Didache 1, 3-4; 2,1-3, 2); a izdali su ga Grenfell i Hunt 1922. godine. Horner je 1904. objavio fragmente starog koptskog prijevoda. Postoji i kompletan prijevod na gruzijskom jeziku, prema rukopisu iz XIX stoljeća, koji je opisao 1932. Peradze, ali dosad nije pronađen original. Postoji i jedan arapski fragmenat, načinjen po koptskom prijevodu iz V stoljeća, koji sažimlje prve četiri glave. Nađena su i dva fragmenta (Didache 1, 1-3; 2, 2-6) latinskog prijevoda (Cod. Melk 914, iz XI st.) koji mora biti veoma star, što se zaključuje iz citata kod Ciprijana »De aleatoribus« i Augustina.
U prvoj polovini 20. veka je vladalo mišljenje da je Didahe lažni apokrif koji treba pripisti montanistima, zbog isticanja proroka i propisivanja postova. Poslije otkrića kumranskih spisa (1947), J. P. Audet je podvrgao komparativnoj analizi tekst Pravilo zajednice sa Didache, Barnabinom poslanicom, Doctrina apostolorum, i Herminim Pastirom. Rezultat istraživanja jest da su svi ti kršćanski tekstovi ovisni o zajedničkom izvoru — nekom židovskom spisu za poduku prozelita, koji je po etičkom dualizmu srodan sa »Manuale disciplinae«; njemu je najbliže latinska Doctrina. Glavni distinktivni elemenat je govor o dva anđela (ili dva duha) koji su postavljeni iznad dvaju puteva, čega nema u Didache (pominju se samo »dva puta«), dok Doctrina 1,1 govori o anđelu »aequitatis« i anđelu »iniquitatis«, a Barnaba 18,1 govori o »anđelima Božjim« i »anđelima Sotone«.
Donji Milanovac
Donji Milanovac je gradsko naselje u opštini Majdanpek u Borskom okrugu. Ovo mesto na samoj obali Dunava, neposredno u blizini veoma značajnog arheološkog nalazišta Lepenski Vir je ujedno i centar Nacionalnog parka Đerdap. Prema popisu iz 2002. bilo je 3132 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 3338 stanovnika).
Didahe
Povest
U savremenoj nauci više niko ne spori značaj ovog spisa za izučavanje ranog hrišćanstva.
Donji Milanovac
Donji Milanovac se ranije zvao Poreč, novo ime je dobio po knezu Milanu Obrenoviću, rano umrlom sinu kneza Miloša.
Didahe
Sadržaj
Apostolsko učenje također, poput Dela apostolskih, govori o javnoj ispovesti pred zajednicom:
Donji Milanovac
Demografija
Ovo naselje je velikim delom naseljeno Srbima (prema popisu iz 2002. godine).
Didahe
Sadržaj
Hrišćansku crkvu opisuje kao raspršenu po krajevima zemlje i od Boga traži njeno sabiranje:
Didahe nam govori dosta o strukturi ranohrišćanskog pokreta. Apostoli su bili putujući propovednici koji su putovali od jedne do druge hrišćanske zajednice, i nisu se smeli zadržavati duže od tri dana:
Didahe donosi i jedan veoma zanimljiv kriterijum za razlikovanje pravih od lažnih proroka, naime da li u nadahnuću traži hranu za sebe ili za druge:
Veoma sličan kriterijumu hrane je i kruterijum novca, naime da li u nadahnuću traži novac za sebe ili za druge:
Odlomak o međukršćanskom gostoprimstvu odražava jednu stvarnost prvoga kršćanstva. Zajednici se naređuje da ugosti putujuće kršćane, ali najviše tri dana, inače moraju raditi i živjeti od svog rada:
Zanimljivo je da iako apostolske upute ne dozvoljavaju apostolima ostanak u jednom mestu duže od tri dana, "pravi proroci" mogu ostati i duže, služeći kao sveštenici:
Vrijedno je spomenuti da nosioce stalnih mjesnih službi (episkope i đakone) postavlja sama zajednica, i da se kao preduvjet izričito traže »krotkost« i odsutnost »pohlepe za novcem«:
Didache, kao i sva najstarija kršćanska literatura, privilegira siromahe, a izražava načelno nepovjerenje prema bogatašima.
Analiza
Osebujnost eshatološkog dijela, u usporedbi s novozavjetnim tekstovima, jest u tome, što smatra da neće svi uskrsnuti, nego samo »svi sveti« (16, 7).
O Isusu
Iako se na nekim mjestima naslov »Gospodin« (Kyrios) odnosi na Boga, uglavnom se odnosi na Isusa. Ime "Isus Krist" nalazi se jedanput u Bryenniosovu tekstu (9, 4), no Audet misli da je to kasnija interpolacija. Redovito se govori o "Isusu" (cc. 9—10), što znači da je u središtu povijesna osoba Isusova. Naglašena je uloga Isusa kao posrednika u davanju spoznaje (gnosis), koju Bog po njemu daje ljudima (9, 2. 3; 10, 2), što je donekle slično johaninskoj teologiji.
Didahe daje i zbirku Isusovih etičkih izreka, koje se takođe nalaze kod Mateja u formi Besede na gori, o ljubavi prema Bogu i bližnjemu, tako da to uključuje i ljubav prema neprijatelju.
O Crkvi
Za ekleziologiju je najbitnije opisivanje različitih službi u Crkvi, što je, ujedno, najkontroverzniji deo »Uputa«, jer odražava situaciju kakvu ne nalazimo ni u jednom drugom ranokršćanskom spisu. U spisu najvažnije mjesto imaju »proroci«, što je bio glavni povod da se njegov nastanak smjesti u montanističku sredinu. No, obzirom da u spisu nema traga polemici s gnosticima ili doketima; kao i da u crkvi još uvijek važnu ulogu imaju apostoli i učitelji, a naročito proroci, moramo reći da spis odražava »predignacijansku« crkvenu situaciju (Mattioli). Veoma je bliska srodnost — i u terminologiji — Didachea sa opisom života najprve jeruzalemske zajednice, kako je donesen u Djelima apostola 2, 42: »Bijahu postojani u nauku apostolskom (didachëi ton apostolon), u zajedništvu (koinoniâi), lomljenju kruha i molitvama«.
»Upute« vjerojatno odražavaju prelazno razdoblje u razvitku crkvene organizacije, koje nije moralo biti jednako u svim krajevima: riječ je prvenstveno o judeo-hrišćanskom sredini gdje je spis nastao. Razlikuju se putujuće službe u Crkvi (apostoli, proroci, učitelji), i stalne službe u mjesnoj zajednici (biskupi, đakoni). Čini se da tri karizmatičke (putujuće) službe, tj. apostoli, proroci i učitelji, znače nadovezivanje prve kršćanske generacije na judaizam. Nazire se proces uspostavljanja stalnih službi: predviđa se da prorok ili učitelj mogu za stalno ostati u zajednici (13, 1—2). Iz teksta nije sasvim jasno kakav je u tom slučaju odnos između biskupa i proroka, ali po svemu je prorok, koji se zastalno smjesti u zajednici, "veliki sveštenik" te zajednice. Budući da se u govoru o episkopima upotrebljava plural (»Postavite sebi episkope« — episkopous: 15,1), nije jasno da li je riječ o jednom po zajednici ili o više njih, tj. da li termin episkopos označuje biskupa u kasnijem smislu, ili prezbitera.
Didahe apostolima propisuje stroga pravila. Apostol, naime, ne može ostati u jednoj zajednici ni tri dana, a da ne bude proglašen »lažnim prorokom«, dok se to dopušta čak običnom vjerniku prolazniku (usp. 12, 2). Velika važnost u prosudbi proroka se pridaje njegovom odnosu prema materijalnim dobrima: pravi prorok nikada u nadahnuću ne traži za sebe novac ili što drugo (11, 12), nikad ne upotrebljava nadahnuće da bi zadovoljio svoje želje za jelom (11, 9).
PRK
Termin PRK ima više značenja.
Kang Kek Iew
Kang Kek Iew (kmerski: កាំង ហ្គេកអ៊ាវ; Choyaot, 17. studenog 1942. – Phnom Penh, 2. rujna 2020.) bio je kambodžanski komunistički službenik i pripadnik Crvenih Kmera, najpoznatiji kao upravitelj Sigurnosnog zatvora 21 (S-21), najzloglasnijeg zatvora iz perioda Demokratske Kampućije. Za vrijeme njegova upravljanja sigurnosnom službom (Santebal), više od 10,000 ljudi je uhapšeno, mučeno i ubijeno diljem "centara za preodgoj" (jer zemlja službeno nije imala zatvore), najzloglasniji među kojima je bio upravo Kangov S-21. Tokom karijere je koristio pseudonim Drug Duch ili Deuch (kmerski: មិត្តឌុច).