cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kraljevina Navara
Crkveni poslovi
U tom razdoblju od neovisnosti, crkveni poslovi u zemlji su postigli visok stupanj razvoja. Sancho Veliki je odrastao u Leyri, koja je kratko vrijeme bila sjedište biskupije Pamplone. Uz to, postojala je biskupija Oca, koja je ujedinjena godine 1079. sa biskupijom Burgos. Godine 1035. Sancho Veliki ponovno uspostavlja Sjedište Palencia, koje bilo opustošeno u vrijeme maurske invazije. Kada je godine 1045. grad Calahorru oduzet od Maura, pod čijom je vlasti bio više od tri stotine godina, i tu je osnovano sjedište koji je u istoj godini apsorbira biskupiju Najera te, godine 1088, biskupiju Alava, čije je područje obuhvaćalo sadašnju biskupiju Vitoria. Sancho Veliki je također zaslužan za obnovu biskupije u Pamploni, s ciljem kojeg je sazvao je sinodu u Leyra 1022., i drugu u Pamploni godine 1023. Ove sinode su isto tako pokrenule reformu crkvenog života sa gore navedenim samostanom kao centrom.
Prva podjela
Kraljevski naslov bio je prenesen na aragonsku liniju, ali Kastilja je brzo pripojila dvije trećine carstva od povijesne granice Atapuerca-Santander do nejasne razdijeljne linije u dolini Ega, u blizini Estelle.
Tri aragonska vladari, Sancho Ramirez ( 1076.-1094. ) i njegov sin Pedro Sanchez ( 1094-1104 ) osvojili su Huescu, Alfonso "Borac", 1104.-1134. , brat Pedra Sancheza, osigurao zemlji njenu najveću teritorijalnu ekspanziju. On oduzima Tudelu od Maura (1114.), ponovno zauzima cijelu Bureba, koju je Navarra izgubila godine 1042. , i napredovao u današnju provinciju Burgos. Rioja, Najera, Logroño, Calahorra i Alfaro su mu također bili podređeni. On je također pripojio Lapurdiju, s njenom strateškom lukom Bajonom, ali je izgubio njenu obalnu polovicu ubrzo nakon toga. Ostali dio je ostao u sklopu Navare od tada te na kraju postao poznat kao Donja Navarra.
Obnova
minijatura|Standardna zastava Navare, starija inačica korištena u srednjem vijeku Ovaj status quo stajala dva desetljeća dok Alfonso "Borac", umirući bez nasljednika, nije odlučio dati svoju carstvo vojnim redovima, posebno templarima. Ova odluka je odbačena od strane sudova (skupština) i Aragona i Navare, koji su tada izabirali odvojene kraljeve.
García Ramírez, poznat i kao Obnovitelj, bio je prvi kralj Navare koristiti takav naslov. On je bio knez od Monzona,unuk Rodrigo Diaz de Vivar, zvanog El Cid, i potomak nelegitimnog linije kralja Garcíje Sáncheza III. On i njegov sin Sancho mudri su se borili protiv Kastilje (a ponekad i protiv Aragona) za povratak povijesnog teritorija Pamplone.
Godine 1177.,spor je podnesen na arbitražu Henriku II. od Engleske. U Navari su temeljili svoje tvrdnje o dokazanoj volje mještana i povijesti, Kastilijanci na zaslugama u križarskim ratovima. Engleska dodjeljuje svakoj strani on što su već zapravo kontrolirali vojno u vrijeme: Navari su dali Alavu, Biskaju i Gipuskou a Kastilji pokrajinu La Rioja i druge zapadne zemlje.
Iako je arbitražna odluka bila ignorirana dvije godine, suprotstavljeni kraljevi su godine 1179. napokon pristali na mir pod tim istim uvjetima. Sancho Garcia, poznat kao Sancho VI. "mudri " ( 1150.-1194.), pokrovitelj učenja, kao i vrstan državnik, utvrdio je Navarru iznutra i izvana, dodjeljujući povelje ( fueros ) brojnim gradovima , i nikada nije bio poražen u bitci. Bogati miraz od Berengarije, kćeri Sancha VI. i Blanche od Kastilje, učinio ju je poželjnom za Rikarda I. od Engleske. Njegova ostarjela majka, Eleanor od Akvitanije, prešla je Pirenejski prolaz kako bi otpratila Berengariju na Siciliju te su se na kraju vjenčali Richarda na Cipru, 12. svibnja 1191. Ona je bila jedina kraljica Engleske, koji nikada nije nogom kročila u Englesku.
Vladavina nasljednika Sancha Mudrog, posljednjeg kralja po muškoj liniji Sancha Velikog i kraljeva Pamplone, kralja Sancho VII. Jakog ( Sancho El Fuerte ) (1194.-1234.), bila je problematičnija. On je prisvojio prihode od crkava i samostana, darujući im zauzvrat važne povlastice. Godine 1198. on je predstavio biskupiji Pamplone svoje palače i posjede u tom gradu a taj dar je potvrdio papa Inocent III. 29 siječnja 1199.
Druga podjela
Međutim, godine 1199. Alfonso VIII. od Kastilje, sin Sancha III. od Kastilje i Blanche od Navare, odlučuje zaposjesti priobalnu Navarru, stratešku regiju koja će omogućiti Kastilji mnogo lakši pristup europskim tržištima vune te bi također izolirao Navarru, pokrenuo masovnou ekspediciju, dok je Sancho Jaki bio na međunarodnom diplomatskom putovanja u Tlemcenu (moderni Alžir). Gradovi Gazteiz i Treviño opirali su se kastiljanskim napadima, ali biskup Pamplone je poslan kako bi ih obavijestio da ne će stići nikakva pojačanja. Vitoria se zatim predala, no Treviño nije, da bi naposlijetku bio osvojen oružjem.
Do 1200. osvajanje Zapadne Navare bilo je potpuno. Kastilja je fragmentima tog teritorija (iznimke su bile Treviño i Oñati kojima je izravno vladala Kastilja) jamčila pravo na samoupravu, na temelju njihovih tradicionalnih običaja (navareško pravo), koji su postali poznati kao fueros. Alava je retvorena u grofoviju, Biskaja u kneževinu a Gipuskoa je postala samo pokrajina.
Kasno vladavina Sancha jakog
Najveća slava Sancha El Fuerte bilo je sudjelovanje u bitci kod Las Navas de Tolosa (1212.), gdje je, zbog njegove hrabrosti, postignuta odlučujuća pobjede savezničkih kršćana nad kalifom En-Nasirom. Povukao se i umro u el Encerrado. Njegova starija sestra Berengaria, kraljica Engleske, umro bez djece, nekoliko godina ranije. Njegova preminula mlađa sestra Blanca, grofica od Šampanje, ostavila je sina, Theobalda IV. od Champagne. Tako je Kraljevstvo Navare, iako su njegovu krunu i dalje tražili kraljevi Aragona, preneseno brakom na dinastiju Champagne, prvo baštinicima Blanke, koji su istovremeno bili i grofovi od Šampanje i Brie, uz potporu parlamenta Navare.
Navarra u razvijenom srednjem vijeku
Kraljevina Navara ostala je u personalnoj uniji s Kraljevinom Francuskom do smrti kralja Karla I. (Karlo IV. od Francuske) godine 1328. Naslijedila ga je njegova nećakinja, kraljica Ivana II, kći kralja Ludovika I. ( Luj X . francuski), i nećak kralja Filipa III. Ivana je odustala od zahtjeva za francuskim prijestoljem i prihvatila kao naknadu za grofovije Champagne, Brie, Angoulême, Longueville i Mortain. Kralj Filip III. se posvetio poboljšanju zakona zemlje, a pridružio se i kralju Alfonsu XI. od Kastilje u borbi protiv Maura godine 1343. Nakon smrti svoje majke (1349.), kralj Karlo II. preuzeo uzde vlasti (1349.-1387.) On je igrao važnu ulogu u Stogodišnjem ratu i u francuskim građanskim nemirima u to vrijeme, i na račun njegove prijevare i okrutnosti je dobio prezime Wicked. On je stekao i izgubio posjede u Normandiji te kasnije, u doba njegove vladavine, navareška kompanija je stekla otočne posjede u Grčkoj.
Njegov najstariji sin, s druge strane, kralj Karlo III., zvani Plemeniti, dao je zemlji još jednom mirnu i sretnu vlast. (1387.-1425.). Upregnuo je svoje snage u izvlačenje zemlje iz zaostalost, reformirao vladu, izgrađivao kanale, i učinio plovnima pritoke Ebra kroz Navarru. Kako je nadživio svoje zakonite sinove, naslijedila ga je njegov kćer, kraljice Blanche I. (1425.-1442.), i zet, kralja Ivan II. (1397.-1479.).
Navarra pod dinastijom Foix-Albret
mini|200px| navareški posjedi u Francuskoj godine 1360.(zeleno) Nakon smrti kraljice Blanche I. Navarra godine 1441., Navarra je zaglibila u nastavak sporova oko kraljevskih nasljednika. Kralj Ivan II je vladao u Aragonu u ime svog brata Alfonsa V. od Aragona. Ostavio je svog sina, kralja Karla, princa od Viana, samo s činom guvernera, dok je kraljica Blanche predviđena ena za njegovu nasljednicu, kao što je bio običaj. Godine 1450. Ivan II. se vratio u Navarru, te je zbog svoje ambiciozne druge supruge Juanu Enriquez nastojao pridobiti nasljedstvo za njihovog sina Ferdinanda.
Kao odraz međuklanskih sporova tijekom krvavog rata bandi u ostatku baskijskog teritorija, godine 1451 Navarra se podijelila u dva saveza oko kraljevskog nasljeđivanja što je imalo s posljedice kako unutar tako i izvan Navare : na Agramonte i Beaumonte. U nasilnom građanskom ratu koji je izbio, Agramonti su se udružili s Ivanom II. , a Beaumonti - nazvani po njihovom vođi, kancelaru, Ivanu Beaumontu – podupirali su Karla, princa od Viana : 15 Gorštaci su bili na strani kneza, a u ravnicama su bili na strani kralja. Borbe su uključivale i veliku aristokraciju i njihove mlađe grane, što je podrivalo kraljevski autoritet.
Nesretni princ Karlo je je poražen od svog oca godine 1451 kod Aibara, i bio zatočen dvije godin, tijekom kojih je napisao svoju poznatu Kroniku Navare , glavni izvor znanja o tadašnjem razdoblju. Nakon puštanja na slobodu, Karlo je uzalud tražio pomoć od kralja Karla VII. od Francuske i njegovog strica Alfonso V. ( koji je boravio u Napulju ). Godine 1460. on je opet bio u zatvoru na nagovor svoje maćehe, ali Jatalonci su ustali u revolt na ovu nepravdu te je opet bio oslobođen i nimenovan za guvernera Katalonije. Umro je 1461. , otrovan od svoje maćehe, majke kralja Ferdinanda II. Aragonskog Juane Enriquez, bez mogućnosti da preuzmu kraljevstva Navare. On je imenovan za nasljednika svoju sljedeću sestru, kraljicu Blanche II. , ali je odmah bila zatvorena od strane Ivana II. i umrla godine 1464. Iako je ta epizoda građanskog rata dola na kraju, ona je otvorila razdoblje nestabilnosti uključujući razdoblja borbi i ustanaka sve do španjolskog osvajanja 1512.
Po Karlovoj propasti godine 1461. Eleanor od Navare, grofica od Foixa i Béarna, proglašena je za princezu od Viana, ali nestabilnost je uzela danak - jugozapadni vrh Navare je bio okupiran od strane Henrika IV. od Kastilje, odnosno Sonsierra ( Oyon , Laguardia , u današnjoj Álavi ) i Los Arcos. Sve je to bilo trajno izgubljeno za Navarru i pripojeno Kastilji ( 1463. ), a teritorijalne gubitke potvrdio je francuski kralj Luj XI. u Bajoni 23. travnja 1463. : 15 minijatura|Magdalena Valois
Ivan II je nastavio vladati kao kralj do 1479. kada ga je kraljica Eleanor naslijedila za samo 15 dana i umrla, ostavljajući krunu unuku, Francisu Apolonu, ali Eleanorina smrt godine 1479. otvorila je još jedno razdoblje nestabilnosti. Eleanorina 13 godina stara unuka Katarina I. od Navare naslijedila je svog brata Francisa Apolona, u skladu s njegovom oporukom godine 1483. Kao maloljetnik ona je ostala pod skrbništvom svoje majke, Magdalene Valois, te je prošena od strane Ferdinanda Katoličkog. Međutim, još jedan konkurent za prijestolje tvrdoglavo ju je pokušavao zaustaviti, Ivan od Foixa, vikont od Narbonne, šogor budućeg kralja Luja XII. od Francuske. Ivan Foix je čak sebi dao naslov kralja Navare i poslao diplomate Ferdinandu II. od Aragona u tom svojstvu, pozivajući se na francuski salijski zakon iako Navarra nije bila Francuska.
Pritisak je nastao na Katarininu regenticu Magdalena Valois zbog Katarinine maloljetnosti. Ona se na kraju odlučio oženiti na 7 -godišnjeg Ivana Albreta, unatoč želji parlamenta Navare za Ivanom od Aragona, sinom Ferdinanda i Izabele. Magdalena je tom odlukomn namjeravala spasiti svoje francuske posjede : 17
Rivoli
Rivoli ima više značenja:
Kraljevina Navara
Navarra pod dinastijom Foix-Albret
Međutim, mnogi u Navari su se umiješali i Beaumontova stranka se digla na ustanak, dok su se Agramonti podijelili oko braka. Ferdinand II od Aragona je pak ponovno razmatrao svoju diplomatsku politiku prema Navari. Kruna Navare je pribjegla diplomaciji, koja je bila njihova osnovna međunarodna politika. Oni su potpisali Sporazum iz Valencije 21. ožujka 1488. kojim je opet potekla trgovina između Navare i aragonsko-kastilskog tandema. Ipak, Ferdinand nije priznao Katarinu, nametnuo je prisutnost kastilskih vojnika u Navari. Navarezi su mrzili inkviziciju, iznuđeni prekogranični sud koji je potaknuo Ferdinand II., ali vrata Navare (Tudela ) su se konačno otvorila crkvenim ustanovama između 1486 i 1488. gurnuta prijetnjom aragonskih monarha. Međutima, još godine 1510. vlasti u Tudeli naredile protjerivanje redovnika ", nazivajući ga inkvizitorom . "
Konačno, nakon kratkog razdoblja mira s Ferdinandom II. nakon potpisivanja sporazuma u siječnja 1494. u siječnju 1494. održana je krunidba kraljevske obitelji u Pamploni. Vladari Katarina I. i Ivan III. obvezali su se da će poštovati navareške slobode Navare, a proglašenje se slavilo s tjedan dana dugim festivalom, a svečanosti nisu prisustvovali na aragonski biskupi sa nadležnošću u Navari. Tijekom tog razdoblja, monarhiju Navara-Béarn je definirano diplomat cara Maksimilijana I. zvani Müntzer kao naciju poput Švicarske : 16
U gore navedenom sporazumu postignutom sa navareškim vladarimaa, kralj Ferdinand II odrekao se danka ili dopuštenja za rat sa Navarom ili Béarnom iz Kastilje, ali pokušaj vraćanja kraljevske vlasti i baštine susreo se s otporom prkosnog grofa Lerina Louisa od Beaumonta, čije imanja su bila zaplijenjena.
Katarina skrbnica i skrbnica Ivana III. Magdalena Valois je umrla godine 1495. a Ivanov otac Alain I. je potpisao još jedan ugovor s Ferdinandom, pri čemu je grof od Lerína treba odustati od Navare, primiti naknadu u nekretninama i raznim enklavama u nedavno osvojenoj Granadi. Međutim, u zamjenu za to, Alain je napravio niz bolnih ustupaka : Ferdinand primio nasljedstvo grofa Lerína, a ovaj je dobio kontrolu nad važnim utvrdama diljem Navari, uključujući čuvanje garnizona u Oliteu u srcu kraljevstva. I ne samo to: jednogodišnja kći kraljice Katarinine, Magdalena, je trebala biti poslana i odgajana u Kastilji s planiranim budućim brakom, što je i učinjeno - ona je preminula u Kastilji 1504. :18 - 19 Međutim, u sljed daljnjih događanja u Francuskoj, cijeli ugovor je godine 1500. poništen, a s Ferdinandom od Aragona je postignut drugi kompromis koji je tako osigurao mir za još 4 godine.
Španjolsko osvajanje
Ferdinand Katolički je 1512. bio i kralj Aragona i regent Kastilje. Kada je papa Julije II. proglasio Svetu ligu protiv Francuske krajem 1511., Navara je pokušala ostati neutralna. Ferdinand je to iskoristio kao izgovor za napad na Navaru, osvajivši je dok je njezin potencijalni zaštitnik Francuska bila opsjedana od strane Engleske, Venecije i i Ferdinandovih talijanskih vojski. Bilo je nekoliko pokušaja oslobađanja iberijske Navare od kastilske vlasti nakon invazije (1512.), osobito neodlučni pokušaj rekonkviste godine 1516. i punopravni francusko–navareški pohod godine 1521. Svi su bili poraženi od Španjolaca, a sukobi su zaustavljeni na sjeveru Pirineja godine 1528., kada su se španjolski vojnici povukli iz onoga što je danas Donja Navarra. Sporazumom iz Cambraia između Španjolske i Francuske 1529. Zapečaćena je podjela Navare duž Pireneja, dok je neovisna Kraljevina Navarra preživjela u Donjoj Navari gdje su nastavili vladati nasljednici Albretsa ujedinjena sa svojim kneževine Béarn, pokazujući bliske veze s Francuskom.
Neovisna Navare sjeverno od Pirineja
Kada su Lapurdija i Gornja Navarra bili potreseni baskijskim suđenjima vješticama 1609. i 1610. mnogi su tražili utočište u Donjoj Navari. Posljednji neovisna kralj Navare, Henrik III. ( vladao 1572.-1610.), dospio je na prijestolje Francuske kao Henrik IV 1589., osnovavši dinastiju Bourbon. Godine 1620., Donja Navarra i Béarn su priključeni u užu Francusku od strane Henrikova sina Luja XIII. od Francuske. Pirenejskim sporazumom iz 1660. završen je spor oko francusko- španjolske granica i bilo kakve mogućnosti francusko-navareških dinastičkih zahtjeva oko španjolske Navare. Naslov kralja Navare i dalje će se koristiti od strane francuskih kraljeva sve do Francuske revolucije 1792., te ponovno oživje tijekom restauracije monarhije, 1814.-1830. Budući da je ostatak Navare bio u španjolskim rukama, kraljevi Španjolske i također su (do 1833.) nosili naslov kralja Navare.
Kruna i kraljevstvo
Kako je Kraljevina Navarra izvorno bila organizirana, bila je podijeljena u merindades (okruge/županije) kojima je upravljao merino ( " mayorino ", šerif), predstavnik kralja. Oni su bili" Ultrapuertos " ( Francuska Navarra ), Pamplona, Estella, Tudela i Sangüesa. Godine 1407. dodana je merindad Olite. Cortes Navare je u početku bio kao kraljevsko vijeće od crkvenih službenika i velikaša, ali tijekom 14. stoljeća dodana je i buržoazija. Njihova prisutnost je bila s obzirom na činjenicu da je kralj trebao njihovu suradnju kako bi se prikupio novac bespovratnim sredstvima i pomoćima, što je bio napredak koji se paralelno događao u Engleskoj.
Cortes se odsad sastojao od crkvenih ljudi, plemića i predstavnika dvadeset sedam ( poslije trideset osam ) "dobrih gradova" - gradova koji su bili slobodni od feudalnog gospodara i prema tome, izravno podređeni kralju. Neovisnost su stanovnici bolje osigurali u Navari nego u drugim parlamentima Španjolske pomoću ustavne vladavine koji je zahtijevala pristanak većine na svaki akt koji je donio Cortes. Tako građani nisu mogli biti preglasani od strane plemića i Crkve, kao što se događalo drugdje. Čak i u 18. stoljeću Navarezi su se uspješno opirali bourbonskim pokušajima utvrđivanja carinarnica na francuskoj granici koja je dijelila francusku od španjolske Navare.
Institucije Navare koje su zadržale svoju autonomiju sve do 19. stoljeća uključivale su Skupštinu, kraljevsko vijeće, Vrhovni sud i Diputacion del Reino. Slične institucije su postojale u Kruni Aragona (u Aragonu, Kataloniji i Valenciji) sve do 18. stoljeća. Španjolskog monarha je zastupao potkralj, koji je mogao uložiti prigovor na donesene odluke.
Tijekom tog razdoblja Navarra je uživala poseban status unutar španjolske monarhije. Imala je svoju skupštinu, porezni sustav i zasebne carinske zakone.
Kasnija povijest i kraj fuerosa
U doba Pirinejskog rata i poluotočkog rata, Navarra je bila u dubokoj krizi zbog španjolske kraljevske vlasti, što je uključivalo španjolskog premijera Manuela Godoya, koji se ogorčeno protivio baskijskim poveljama, njihovoj autonomiji i održavao visoke namete na Ebro carinarnicama kako bi ometao Navareze, kao i ostale Baske. Jedini izlaz za Navareze je bilo povećanje trgovine s Francuskom, koja je pak potaknula uvoz buržoazije i modernih zamisli. Međutim, prosvijetiteljski, građanski krugovi jaki u Pamploni i ostalim baskijskim gradovima kao što je Donostia - na kraju su bili ugušeni u navedenim ratovima.
Nakon francuskog poraza jedini pokret koji je podržavao navarešku samoupravu bio je Ferdinand VII. Kralj je imao vezu sa drevnim režimom, za razliku od liberalnog Ustava iz Cadiz (1812.), koji je zanemario navareške i baskijske fuerose kao i sve različite identitete u Španjolskoj, odnosno " različite Španjolske ", kako se smatralo prije 19. stoljeća.
Tijekom Napoleonskih ratova, mnogi u Navari su se skrivali kako bi izbjegavali porezne namete i vojne zloporabe nad imovinom i ljudima tijekom vojnih pohoda, bilo da se radilo o francuskoj, engleskoj ili španjolskoj vojsci. Te stranke su posijale sjeme za kasnije paravojne postrojbe u karlističkim ratovima koje su djelovale pod različitim zastavama, najčešće za karliste ali bilo je i onih za liberale. Međutim, nakon što je lokalna, uglavnom urbana prosvijetiteljska buržoazija potisnuta od španjolskih vlasti i prikočena za francuske despotske vladavine tijekom okupacije, najodaniji katolici su se uzdigli u Navari, došavši mnogo pod klerikalni utjecaj. To, i odbojnost zbog gubitka njihove autonomije godine 1833. tumači se kao uzrok snažne potpore mnogih Navareza karlističkoj stvari.
Godine 1833., Navarra i cijela Južna Baskija u Španjolskoj su postala glavno uporište karlista, ali nakon primirja 31. kolovoza 1839. , Izabela II. je priznata kao kraljica a Navarra nije bila više kraljevstvo nego samo još jedna španjolska pokrajina. U zamjenu za odustajanje od samoupravu, Navarezi su dobili Zakon o kompromisu (Ley Paccionada) 1841. ,skupljanje poreza, administrativne i druge povlastice, čiji je duh čuvao zamisao o kompromisu između dvije jednake strane, a ne izdana povelja.
Španjoska pokrajina
Kao nagradu za nihovu podršku u španjolskom građanskom ratu, Franco je dopustio Navari, kao i Alavi, zadržavanje tijekom diktature nekih povlastica koje su podsjećale na drevne navareške feudalne povelje.
Teritorij danas
Teritorij nekad poznat kao Navarra sada pripada dvjema nacijama, Španjolskoj i Francuskoj. Baskijski jezik se još uvijek govori u većini pokrajina. Danas, Navarra je autonomna zajednica Španjolske a Donja Navarra je dio francuskog departmana Pyrénées-Atlantiques. Ostali bivši navareški teritoriji su u sastavu nekoliko autonomnih zajednica Španjolske: autonomne zajednice Baskije, La Rioja, Aragon te Kastilje i Leona.
Niska Zemljina orbita
Niska Zemljina orbita (NZO) je, kao što joj ime kaže, najniža održiva orbita oko Zemlje.
Osim misija projekta Apolo, sve ostale ljudske misije nisu napuštale NZO, i rekordnu visinu apogeja drži letelica Džemini 11 sa 1.374,1 km. Međunarodna svemirska stanica ima prosečan apogej i perigej između 330 i 435 km.
Kosmos-318
Kosmos-318 je jedan od preko 2400 sovjetskih vještačkih satelita lansiranih u okviru programa Kosmos.
Kosmos-318 je lansiran sa kosmodroma Pleseck, SSSR, 9. januara 1970. Raketa-nosač R-7 Semjorka (8K71, NATO oznaka SS-6 Sapwood) sa dodatim stepenom je postavila satelit u orbitu oko planete Zemlje. Masa satelita pri lansiranju je iznosila 5700 kilograma. Kosmos-318 je bio osmatrački satelit.
Wade Hampton, Alaska
Vejd Hampton je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Aljaska.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 7.459, što je 431 (6,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Sanskrt
mini|300px|Sanskrtski rukopis na palminim listovima, [[Bihar ili Nepal, 11. stoljeće ]] mini|300px|Riječ sanskrt napisana pismom Devanagari Sanskrt ili sanskrit (sanskrt: संस्कृत [saṃskṛtá]), od sám "zajedno" i kṛtá  "napravljeno", doslovno: "sastavljeno", saṃskṛtā vā́c: "sastavljeni jezik"), je jezik najstarije indijske književnosti, Veda, i ima značajnu ulogu prije svega u hinduizmu. To je klasični jezik Brahmana, a prvi put je sistematiziran još u 4. vijeku pne. Njegov se nastanak datira još u vrijeme oko 1200. pne., jer se u to vrijeme uobičajeni vedski jezik razlikuje od klasičnog sanskrta. Hindi koristi riječi iz sanskrta, ali ne i njegovu gramatiku. Danas se sanskrt (već unatrag više vjekova) piše samo devanagari pismom.
Sanskrtom još govori 2950 ljudi (2001) kao prvim i preko 194.000 kao drugim jezikom. Kao i latinski jezik, to je sveti jezik hindusa jer su svi sveti tekstovi hinduizma, od Veda i Upanišada pa do Bhagavad-Gita napisana na sanskrtu.
Primjeri riječi koje se koriste u srpskohrvatskom a naslanjaju se na sanskrt: arijci, ašram, čakra, guru, džungla, ingver, naranča, mošus, svastika, tantra, joga...
Sanskrt je najstariji poznati indoarijski jezik i jedan od najstarijih indoevropskih jezika. Iz njega su nastali jezici kao hindski i urdski (tzv. hindustanska grupa), bengalski, pandžabski, kašmirski, nepalski i, po nekim tezama, romski. Vedski sanskrt je arhaični oblik sanskrta kojim su napisane četiri svete Vede. Vedski sanskrt se od klasičnog sanskrta razlikuje od prilike kao Homerov grčki od klasičnog grčkog jezika.
Jedan od prvih evropskih autora koji je napisao sanskrtsku gramatiku je austrijski Hrvat Filip Vezdin, pripadnik reda bosonogih karmelićana.
Sanskrt je jedan od službenih jezika u Indiji.
McCarranov zakon
Zakon o unutrašnjoj bezbjednosti, također poznat i kao Zakon o kontroli subverzivnih aktivnosti 1950. godine, odnosno kao McCarranov zakon je federalni zakon koji je godine 1950. donio američki Kongres SAD, a koji je predviđao niz represivnih mjera usmjerenih prema organizacijama i pojedincima koji se smatraju subverzivnim odnosno prijetnjom po ustavni poredak i nacionalnu sigurnost SAD, a što se u samom tekstu zakona izrijekom odnosilo na komuniste. Represivne mjere su uključivale pooštrenje mjera o deportaciji, oduzimanje pasoša, zabranu slobodu kretanja i oduzimanju američkog državljanstva i drugih građanskih prava na pet godina, dok je američki predsjednik ovlašetn da, u slućaju proglašavanja izvanrednog stanja može osnovati koncentracione logore u koje bi se slali pojedinci koji se smatraju "subverzivnima". Zakon je također osnovao posebno tijelo - Odbor za kontrolu subverzivnih aktivnosti (SACB) - koje je imalo zadatak utvrditi da li se neka organizacija ima smatrati "komunističkom" ili ne.
Zakon je donesen u vrijeme eskalacije Hladnog rata, odnosno nedugo nakon što je on dobio svoju oružanu komponentu u Korejskom ratu, kao i prouzročio makartističku histeriju protiv stvarnih i navodnih komunista i "petokolonaša" u SAD. Iako je uživao snažnu podršku tadašnje javnosti, dio političara mu se suprotstavio, smatrajući ga neprihavtljivim kršenjem ustavnih sloboda i izvorom mogućih zloupotreba u budućnosti. Među njima je bio i tadašnji predsjednik Harry S. Truman 22. septembra 1950. koji je, nakon što je Zakon formalno izglasan u oba doma Kongresa, na njega uložio predjednički veto; na novom izjašnjavanju je, pak, Zakon isti dan dobio nužnu dvotrećinsku većinu.
Iako je primjena Zakona u značajnoj mjeri pomogla daljnjoj marginalizaciji američke Komunističke partije (koja će četiri godine kasnije biti i formalno zabranjena Zakonom o nadzoru komunista), Zakon je sve vrijeme bio predmetom žestokih kritika od strane pobornika ljudskih i građanskih prava, prije svega Američke unije za građanske slobode (ACLU) koja je tvrdila da je nespojiv sa Ustavom. Vrhovni sud je neke od njegovih odredbi djelomično stavio van snage - presudom u sporu Albertson v. Subversive Activities Control Board 1965. godine koji je američkim komunistima dozvolio da odbiju surađivati sa SACB, a 1967. u sporu United States v. Robel ustvrdio kako je Zakon u suprotnosti sa Prvim amandmanom Ustava koji jamči slobodu govora i političkog djelovanja. Kongrss je godine 1971. donio Zakon o nepritvaranju kojim je ukinuo brojne od njegovih najrepresivnijih odredbi, a 1972. je SACB formalno prestao sa radom.
Hipotetska primjena McCarranovog zakona protiv antiratnih aktivista u doba vijetnamskog rata predstavlja glavni zaplet politički intoniranog SF-filma Punishment Park iz 1971. godine.
Baranzona, Modena
Baranzona je naselje u Italiji u provinciji Modena, u regiji Emilia-Romagna.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 64 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 69 m.
SH-053-R-CH3-2′F
SH-053-R-CH3-2′F je organsko jedinjenje, koje sadrži 23 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 387,406 Da.
Monmouth County, New Jersey
je okrug u američkoj saveznoj državi Nju Džerzi.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u okrugu je živelo 630.380, što je 15.079 (2,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Samobor (Gacko)
Samobor je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Gacko koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 172 stanovnika.
Fail Safe (TV drama)
Fail Safe, na prostoru bivše Jugoslavije poznatiji kao Kritična točka, je američka crno-bijela televizijska drama originalno prikazana uživo na programu mreže CBS 2000. godine. Režirao ju je Stephen Frears po scenariju Waltera Bernsteina, koji se, pak, temelji na istoimenom romanu Eugenea Burdicka i Harveya Wheelera; također predstavlja i remake istoimenog cjelovečernjeg filma u režiji Sidneya Lumeta iz 1964. godine. Na samom početku znameniti novinar i TV-voditelj Walter Cronkite publici objašnjava kako je autorima cilj bio ekranizirati roman na način na koji bi to učinile američke TV-mreže u tzv. Zlatnom dobu televizije 1950-ih i ranih 1960-ih. Radnja se događa u alternativnim 1960-ih, odnosno u jeku Hladnog rata i prikazuje kako posada nadzvučnog američkog strateškog bombardera tokom rutinske misije greškom dobije šifriranu obavijest o početku Trećeg svjetskog rata te, u skladu sa ratnim planovima, kreće u misiju nuklearnog bombardiranja Moskve. Protagonisti su američki predsjednik (koga glumi Richard Dreyfus) i vodeći američki vojni zapovjednici koji očajnički pokušavaju opozvati zapovijed i zaustaviti bombarder, odnosno suočavaju se sa dilemom da li da o svemu obavijeste Sovjete i riskiraju njihovu nuklearnu odmazdu.
Lealtad de Muñoz, Playa Vicente
Lealtad de Muñoz je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Playa Vicente.
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 776 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 52 m.
El Ranchito, Tequila
El Ranchito je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Tequila.
Turski jezik
Geografska raspodela
Turski jezik se uglavnom govori u Turskoj i među manjinama u 35 drugih država, posebno na teritorijama koje su nekada bile deo Osmanskog carstva, kao što je: Bugarska, Rumunija, Srbija (najviše na Kosovu i Metohiji), Makedonija, Sirija, Grčka (posebno Zapadna Trakija) i Izrael (turski Jevreji).
Broj korisnika
Preko 2 miliona ljudi govori turski jezik u Nemačkoj, a postoji prilično velik broj turskih zajednica u Austriji, Belgiji, Francuskoj, Holandiji, Švajcarskoj i Velikoj Britaniji. Profesor Ahmet Günşen sa Univerziteta Trakije u Jedrenu (tur. Trakya Üniversitesi) u 2017. tvrdi da turski govori ukupno 250 miliona osoba na svijetu dok drugi izvori procjenjuju oko 220 miliona govorilaca. Turski zavod za statistiku (TÜİK) tvrdi da do 31. 12. 2021 Republika Turska ima 84.680.273 stanovnika, što bi po gruboj procjeni značilo da turski jezik govori najmanje 84 miliona osoba. Po listi CIA World Factbook–a službeni jezik Turske se govori također u sljedećim zemljama: U Makedoniji staru turkofonsku zajednicu čine Torbeši. Po stranici  ethnologue.com  Turski je 17. jezik na svijetu po ukupnom broju aktivnih govorilaca, koji su u procjeni oko 88,1 miliona. Švedska enciklopedija Nationalencyklopedin tvrdi da je u 2011. Turski materinji jezik od 73 miliona osoba, od čega 67 miliona su u Turskoj , 2 miliona u Njemačkoj , 690.000 u Bugarskoj , 330.000 u Iranu , 260.000 na Kipru , 201.000 u Nizozemskoj , 180.000 u Austriji. Po Omniglot–u Turski broji 82 miliona govorilaca u Turskoj, 2 miliona u Njemačkoj , 606.000 u Bugarskoj , 500.000 u Velikoj Britaniji , 300.000 na Kipru , 165.000 u SAD–u , 130.000 u Uzbekistanu.
Istorija turskoj jezika
Turkijski jezici nastaju u centralnoj Aziji u Srednjem vijeku za vrijeme velikih migracija koji su doveli azijske nomadske narode u Kinesko carstvo i u srednjovjekovnu Europu, što je uzrokovalo i konačan pad Rimskog carstva. Najstariji trag pra–turskog jezika su Orhonske ploče (poč. 8. vijeka) dvije ploče iz doba Plavih Turcaka na  kojima su uklesan tekstovi u čast turkijskog kneževa Kul Tigin (fl. 684–731) i Bilge Qaghan (fl. 683–734). Ploče su pronađene pri kraju 19. vijeka u dolini Orhona u centralnoj Mongolija. Kada je riječ o toj drevnoj fazi jezika, lingvisti govore o staroturskom pismu koje je se razvilo na prostoru Mongolije i Sibira, često vezane uz pojam «sibirske rune». Poslije raspada konfederacije Göktürk, stvorilo je se više turkijskih samostalnih ogranaka (Ujgurski Kaganat, Karahanidski Kanat), među kojima su i Oguzi koji su doselili i Transoksijanu (zapadni Turkestan). Iz tog političkog prostora potiče vojvoda Selçuk († 1009), čiji će se klan preseliti u Khorasan i preći u islam, a zatim će Seldžuci u 11. stoljeću osvojiti gaznovsku Perziju i tamo osnovati Seldžučko carstvo (1037–1194). To razdoblje jezika je vrlo bitno jer se tu stvara spoj između turkijske matice i islamske civilizacije, što će biti pretpostavka za rađanje osmanske civilizacije. Prva knjiga koja izdašno govori u turskom jeziku je al-Kašgarijev Sažetak turskih jezika (tur. Dîvânü Lugati't-Türk, 11. vijek). Širenje Seldžuka prema Egiptu, Palestini i Anadoliji je izazvalo reakciju europskih sila, koje su do tada doživljavale duboku političko–kulturalnu krizu, po čemu su izbili ratovi na više navrata koje poznajemo kao Križarske ratove. Na tlu te ratne struje, Rumski sultanat i europske sile su postepeno narušili Bizantsko carstvo pa su se u Anadoliji stvorile mnoge kasno–seldžučke kneževine u okviru Rumskog sultanata. Pohodi Osman–beg pri kraju 13. vijeka su stvorili snažnu kneževinu, odnosno begluk, koji je postao u 14. vijeku glavna sila u Anadoliji. To razdoblje je zapravo kolijevka Osmanskog carstva, turske književnosti (Osmanov san, Rûmî, Yunus Emre) i turskog jezika.
Osmansko carstvo je trajalo šest stoljeća (1288–1922) i procvijetalo između 15. i 16. vijeka (zlatno doba, 1453–1566). Carska administracija je se jednako služila turskim, arapskim i perzijskim, stoga su osmanski književnici bili poligloti i skladali tekstove na tri jezika, što je preoblikovalo sav turski jezik. Za ovo razdoblje se priča o osmansko–turskim jezikom koji je se pisalo na preinačenom arapskom pismu. Prva knjiga koja proučava tursku gramatiku je Müyessiretül Ulum (1530.) Kadrija iz Bergame. Primjeri u djelu su na turskom jeziku, ali su jezična pravila prilagođena pravilima arapskog. Ispod plemenitog dvorskog jezičnog sloja postojao je takozvani «grubi turski» (tur. kaba Türkçe), jezik svakodnevnice uobičajen u puku koji je sadržavao veći postotak domaćeg rječnika. Taj sloj će kasnije biti osnova za moderni turski jezik. Stoga je od 17. do 18. stoljeća carstvo sklizilo u postupan raspad koji je se u 19. stoljeću napokon pokazao kao neizbježan, tako da će se golemi osmanski državni stroj između 1805. do 1922. raspasti i izgubiti velike količine teritorija. Uz nategnute vanjske odnose, carstvo je ušlo u ciklus unutarnje uzburkanosti, tako na dvoru kao i u društvu, uglavnom između strane koja je branila stari poredak i one koja je zagovarala korijensku obnovu, često po Zapadnim uzorima. Odlučno sklon reformi je bio sultan Mahmud II, početnik reformskog nacrta pod nazivom Tanzimat. U društvu je, među mnogim faktorima i aktorima, vrlo značajan rad Mladih Osmanlija i intelektualaca koji išli reformskim pravcem. Tako nastaje novi val studija o turskom jeziku i prve suvremene gramatike (Dževdet–paša, Şemseddin Sâmi, Naci, Yalçın, Ebüzziya Tevfik, Namık Kemal, Şinasi i drugi). O pravilima jezika su se isto jako pobrinuli u svojim knjigama Ahmet Cevdet (1851) i Fuat–paša (1865). Pothvat Mladih Turaka je od 1908. pokrenuo proces radikalnih promjena koje su se ostvarile nakon Balkanskih ratova, Prvog svjetskog rata i uspona Atatürkove revolucije. Sa konačnim padom carstva i proglašenjem Republike Turske (tur.  Türkiye Cumhuriyeti; 1922–1923), Atatürk je uz svoju stranku CHP nastojao za višegodišnjim nacrtom reformi čemu je politički cilj bio stvoriti jedno novo tursko društvo (Kemalizam). Poslije proglašenja Ustavne monarhije (1908), među glavnim gramatikama u opotrebi će biti djelo Hüseyina Cahita (1875–1957) pod naslovom Türkçe Sarf ve Nahiv u kojem se pak osjeća utjecaj francuske gramatike. Najvažnije istraživanje stranih znanstvenika u oblasti turske gramatike je djelo Jamesa Redhousa iz 1884.
thumb|180px|left| Kemal Atatürk predstavlja narodu u [[Kayseri|Kayserju novi alfabet (1928) ]] Pritom je Atatürk smatrao nužnom i promjenu na polju jezika, do čega je došlo 1928. sa Odborom za jezik (tur. Dil Encümeni), gdje je grupa turskih književnika (među ostalim, Yakup Kadri) utemeljila reformu turskog pravopisa i gramatike. Iste godine je prihvaćeno latinično pismo, a 1932. je osnovano Društvo za istraživanje turskog jezika (tur. Türk Dili Tetkik Cemiyeti), što će kasnije postati Tursko jezičko društvo (tur. Türk Dil Kurumu, skraćeno TDK). 1933/34. je Ahmed Cevad (1878–1961) objavio dvije prvobitne knjige: Pitanje o stvaranju turskog riječnika i Dodaci rječniku. Prvu gramatiku Republike je 1939. napisao İ. Necmi (1887–1945). Godine 1935. je TDK objavilo dvojezični osmansko–turski/čisto–turski rječnik koji je plod jezične reforme. Poslije 1940. godine napisano je mnogo novih turskih gramatika među kojim se ističu djela Tahsina Banguoğlua, T. Gencana i M. Ergina. Knjiga Tahsina Banguoğlua nastaje zapravo po nalogu ministarstva nacionalnog obrazovanja u srvsi stvaranja knjige koja će se poučavati u školama. Državna komisija je izdala 1941. prve zvanične Gramatike (Dil bilgisi) za osnovne i srednje škole. TDK je postalo nezavisna ustanova 1951. godine, kada je prestao da važi zakon po kojem ga je moralo nadgledati Tursko ministarstvo prosvete. Taj status nezavisnosti je trajao do augusta 1983. godine, kada je TDK opet povezan uz vlašt uoči vojnog prevrata 1980. godine.
Dijalekti
thumb|right|350px| Anadoski dijalekti Nariječja turskog jezika su: Postoje razne neobične skupine kao Karamanski turski (Karamanlıca) koji govore Karamanci, Grci pravoslavci u Turskoj, dok se istim turskim narječjem služe manjine u Grčkoj gdje se zove Kαραμανλήδικα. Ovde imamo jedan primer teksta na suvremenom turskom standarnom jeziku:
Što možemo usporijediti sa istim rečenicama na srpskohrvatskom:
Na najsrodnijem jeziku turskom, na azerskom, isti tekst ovako glasi:
Gramatika
Uočljive osobine turskog jezika su harmonija samoglasnika i opsežna aglutinacija. Turski daje prednost isključivo sufiksima i ne koristi prefikse, infikse ili cirkumfikse. Osnovni red riječi je subjekt–objekt–glagol (jezici SOV). Ne postoje klase imenica niti gramatički rod. Suvremeni turski je netonalni jezik sa toničkim naglaskom.
Corno di Rosazzo, Udine
Corno di Rosazzo je naselje u Italiji u provinciji Udine, u regiji Furlanija-Julijska krajina.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 3005 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 82 m.
Bad Saarow
Bad Zarov je opština u njemačkoj saveznoj državi Brandenburg. Jedno je od 38 opštinskih središta okruga Oder-Špre. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 4.828 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 12067024.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Oder-Špre Bad Zarov se nalazi u saveznoj državi Brandenburg u okrugu Oder-Špre. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 45 metara. Površina opštine iznosi 52,0 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 4.828 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 93 stanovnika/km².
Kosmos-319
Kosmos-319 je jedan od preko 2400 sovjetskih vještačkih satelita lansiranih u okviru programa Kosmos.
Kosmos-319 je lansiran sa kosmodroma Pleseck, SSSR, 15. januara 1970. Raketa-nosač R-12 Dvina (8K63, NATO oznaka SS-4 Sandal) sa dodatim stepenom je postavila satelit u orbitu oko planete Zemlje. Masa satelita pri lansiranju je iznosila 400 kilograma. Kosmos-319 je bio satelit namijenjen za vojno i naučno istraživanje.
Реткоцер
Реткоцер је насеље у Србији у општини Медвеђа у Јабланичком округу. Према попису из 2002. било је 96 становника (према попису из 1991. било је 89 становника).
Демографија
У насељу Реткоцер живи 81 пунолетни становник, а просечна старост становништва износи 47,3 година (43,8 код мушкараца и 51,0 код жена). У насељу има 35 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 2,74.
Ово насеље је великим делом насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пораст у броју становника.
Ambrosius Aurelianus
Ambrosius Aurelianus (velški: Emrys Wledig) je legendarni i mitski britski kralj, koji je vladao Britanijom u posljednjoj polovici 6. vijeka. Znan kao posljednji Rimljanin pomogao je zaustaviti saksonsku invaziju u danima neposredno prije nego što je vlast preuzeo Kralj Arthur.
Po jednoj od legenda savjetnici kralja Vortigerna, rekli su mu da se njegova utvrda na planini Snowdon, čiji su se bedemi svake noći rušili, može popraviti jedino tako da joj se temelji poškrope krvlju bezgrešno začetog djeteta (onog koji nije začet od oca). Vortigernovi vojnici u potrazi za takvim djetetom, došli su u grad Elledi u Južnom Walesu, gdje su čuli kako se izruguju Emrysu (Ambrosiusu Aurelianusu) zbog tog što nema oca. Nakon ispitivanja Emrysova majka priznala je da ga bezgrešno začela, pa su Vortigernovi vojnici uhvatili Emrysa i odveli ga pred kralja. Emrys je zaustavio svoje smaknuće tako što je pokazao Vortigernu da mu utvrda leži na spiljskom jezeru. U tom jezeru našli su grudni koš obavijen platnom po kom su gmizali crveni i bijeli crvi. Dok su Vortigern i njegovi vojnici gledali, crvi su se međusobno borili, na kraju su bijeli pobijedili crvene. Emrys je to protumačio kao proročanstvo - budućeg poraza Brita od Saksonaca. Zbog tog je Vortigern darovao Snowdon Emrysu i pobjegao na sjever.
Geoffrey od Monmoutha je u svojoj Historia Regum Britanniae opisao Aureliusa i njegova brata Uthera Pendragona kao sinove kralja Konstantina III. Oni su još kao djeca nakon Konstantinove pogibije živjeli na Bretonskom dvoru, gdje su ih njihovi čuvari odveli kako bi ih zaštitili od ubojice Vortigerna. Kako je rastao Aurelije je postajao poznat po svojoj velikodušnosti, iskrenosti i borbenoj vještini. Zajedno sa bratom Utherom vratio se u Britaniju i iskrcao u Devonu, gdje su ga Briti priznali kao svog pravog vladara.
Nakraju je Vortigernov sin Pascentius zaratio protiv Aureliusa i otrovao ga uz pomoć nekog Saksonca - Eopa. Navodno je pokopan unutar gigantskog megalita kog je Merlin podigao, koji je danas poznat kao Stonehenge.
O Ambrosiusu Aurelianusu kao britskom lideru iz 5. vijeka, prvi je pisao Gildas (negdje oko 540.) u svom djelu - De Excidio et Conquestu Britanniae. Gildas izvještava o Saksonskim najamnicima koji vrše invaziju na Britanski otok pod pokroviteljstvom superbus tyrannusa, odnosno Vortigerna. Saksonci su palili, razarali i uništavali po cijelom otoku. Njihova invazija uzrokovala je migraciju Brita u sjeverozapadnu Galiju (Armoric). Tako se taj kraj počeo pretvarati u Malu Britaniju ili Bretanju). Nakraju su se Saksonci povukli prema svojim naseljima na istoku Britanskog otoka. Zatim su se preživjeli Briti oporavili i pokrenuli protunapad. Upravo je Ambrosius Aurelianus bio taj koji je uspio organizirati i ujediniti Brite protiv Saksonaca u kaotičnim godinama nakon odlaska Rimljana sa Britanskog otoka.
Gildas ga je opisao kao - Rimljana, sina roditelja koji se odjevaju u purpurno crveno i koji su poginuli u saksonskom razaranju. U to vrijeme nositi purpurno crveno, značilo je da se radilo o caru, ali je moglo značiti i to da mu je otac bio legatus, poput mnogih građana tadašnjeg Rima. Gildas datira Ambrosiusov protunapad u vrijeme nakon britske migracije, a to bi bilo negdje oko 450., pa se da zaključiti da je period njegove aktivnosti bio negdje između 435. - 460. Možda je vodio pro-rimsku frakciju koja je ratovala sa Vortigernom, a nije nemoguće da je postao i nekakav dux nakon Vortigernove smrti. Gildas ne spominje Vortigernovu smrt, kao ni kraj njegove karijere, a moguće je (iako nije vjerojatno) da je bio britski komandant u odlučnoj Bitci kod Mons Badonicusa.
Rivà
Rivà ima više značenja:
Ambrosius Aurelianus
Aluzija da je Ambrosius bio Rimljanin ne znači da se misli o njegovom nacionalnom porijeklu, već o njegovom političkom opredjeljenju. U to vrijeme preko kanala na sjeveru Galije general Egidije pokušavao je (bez pomoći nesretnih careva) očuvati Carstvo od barbarske invazije. I njegov sin Sijagrije nastavio je njegovu misiju, vladajući Domenom Soissons. Iako je Britanija tada bila već izvan Carstva, postoje naznake da su Britii koji su se naselili u Bretanji bili skloniji Rimljanima i Riotamu, a ne Barbarima.
Po Gildasu Ambrosiusove akcije protiv saksonskih naselja dovela su do razdoblja neizvjesnog ratovanja, koje je kulminirao britskim uspjehom u Bitci kod Mons Badonicusa negdje oko 500.
O Ambrosiusu je gotovo 200 godina kasnije pisao i Beda Uvaženi, on je uglavnom ponavio Gildasove navode, ali Nenije početkom 9. vijeka, već donekle mijenja Ambrosiusovu biografiju, jer se tokom ta dva vijeka legenda o njemu promjenila. Nenije ga u svojoj Historia Brittonum navodi pod njegovim velškim imenom Emrys, a ne kao Ambrosiusa. Zbunjujuće je da ga zanemaruje kao lidera anti-saksonskog otpora, pripisujući tu ulogu Vortigernu, a kasnije Arthur. Ambrosius je po njemu bio Vortigernov rival, čovjek kog se za života plašio, i koji se nakon njegove smrti uzdigao kao vrhovni vladar nad mnoštvom manjih. Jedina epizoda o kojoj se raspisao je da je kad je kao mladić predstavljen Vortigernu pokazao izuzetan proročki dar.
Najdužu Ambrosiusovu biografiju napisao je Geoffreyevih u svojoj - Historia Regum Britanniae napisanoj oko 1138. Geoffrey je Nenijev dio o Emrysovom proročkom daru pripisao Merlinu, a sliku o Ambrosiusu kao plemenitom rimskom ratniku zadržao od Gildasa. I on ponavlja priča o Ambrosiusovom i Utherovom progonstvu u Bretanji, povratku u Britaniju gdje je porazio Vortigerna, a nakon njega Hengista i njegova sina Octa.
Nakon Geoffreyeve kronike Historia Regum Britanniae - Ambrosius je na neko vrijeme nestao iz legendi i literature. Njegov lik se pojavljuje u 17. vijeku u vezi sa pričama o Merlinu.
U ranoj velškoj literaturi zove se Emrys i vlasnik je flote, pa su njegovim brodovima Briti prebačeni u Bretanju.
Slunjčica (Slunj)
Slunjčica je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Grada Slunja, Karlovačka županija.
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 9 stanovnika te 6 obiteljskih kućanstava.
Rizza
Rizza ima više značenja:
Bitka kod Antiohije (145. pne.)
Bitka kod Antiohije, također poznata i kao bitka kod Enopara, odigrala se u drevnoj Siriji godine 145. pne. između egipatske vojske pod kraljem Ptolemejem VI Filometorom i seleukidske vojske pod kraljem-uzurpatorom Aleksandrom Balasom. Ptolemej je nekoliko godina ranije pomogao Balasu da, izdajući se za seleukidskog kraljevskog princa, zbaci kralja Demetrija I a nakon toga mu dao ruku svoje kćeri Kleopatre Tee. Balas se, međutim, nakon stupanja na prijestolje odao razvratu i izazvao nezadovoljstvo podanika; nastojeći preduhitriti bilo kakve komplikacije, Ptolemej je natjerao kći da se razvede od Balasa i kao legitimnog kralja podržao maloljetnog Demetrijevog sina Demetrija II, koji se tada nalazio u progonstvu na Kreti. Egipatska vojska je napala Siriju kako bi Demetrija dovela na prijestolje; u tome je bila uspješna, ali je u samoj bitci Ptolemej smrtno ranjen. Balas je preživio i sklonio se kod Nabatejaca, ali je tamo pogubio lokalni princ i poslao njegovu glavu Demetriju.
André-Paul Antoine
André-Paul Antoine (1892–1982) bio je francuski scenarist i dramski pisac.
Viktor Tihonov
Viktor Vasiljevič Tihonov (Moskva, 4. jun 1930 — 24. novembar 2014. u Moskvi) bio je sovjetski i ruski hokejaški igrač i trener. Tihonov je bio selektor reprezentacije SSSR u periodu njihove najveće dominacije u svetskom hokeju. Član je IIHF kuće slavnih. Pukovnik u penziji.
Biografija
Viktor Tihonov je rođen u Moskvi 4. juna 1930. godine (SSSR). Kao 12-godišnji dečak je 1942. nakon smrti oca bio primoran da radi kao mehaničar u depou za održavanje autobusa u Moskvi. Završio je trgovačku školu u Moskvi, nakon čega je 1948. godine otišao u vojsku gde je služio u vazduhoplovnoj jedinici. U vojsci se po prvi put i susreo sa hokejom na ledu. Igrao je kao odbrambeni igrač za ekipu Vojne Avijacije (VVS) (1949 — 1953), i kasnije za moskovski Dinamo (1953 — 1963) sa kojim je osvojio jednu (od tri) titule prvaka Sovjetskog Saveza. U okviru lige Sovjetskog Saveza u periodu 1949 — 1963 odigrao je ukupno 296 utakmica i postigao 35 golova. Godine 1950. dobio je nagradu Master sovjetskog sporta.