cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pješadija
Prvi svjetski rat
Pozicijski rat]] produkt je ravnoteže snaga protivničkih strana, te ravnoteže napada i obrane. Već u ljeto 1914. godine milijunske vojske zaraćenih država pokrile su gotovo sav slobodan operativni prostor, a kako im je pokretljivost bila mala, paljbena moć ujednačena, a gubici izuzetno veliki, došlo je do stabilizacije bojišta i prelaska na pozicijsko ratovanje. U taktičkom smislu, pozicijski rat produkt je jačanja kvalitete obrane u odnosu na napad. Masovnom primjenom strojnica, rovovskih oruđa, artiljerije i poljske fortifikacije, obrana je postala izuzetno jak vid borbe, a kako bi ju svladao, napadač je morao imati znatnu brojčanu i tehničku nadmoćnost i postrojbe boljeg borbenog morala. Sukladno tome, ustrojavaju se jurišne postrojbe, koje su trebale biti nositelji napada i izvršavati najsloženije zadaće. Prve takve bojne ustrojavaju Nijemci (preustrojem jedne lovačke i jedne pionirske bojne), a zatim Austro-Ugarska i Italija. Već u listopadu 1916. svaka armija ima po jednu jurišnu bojnu. Vojnici su bili naoružani lakšim i spretnijim oružjem od obične linijske pješadije (obično su nosili karabin i pištolj, te određeni broj ručnih bombi), a oprema im je bila lakša i bolje raspoređena za nošenje, kako bi bili spretniji i pokretljiviji. Talijanske oružane snage svoje jurišne postrojbe opremaju i biciklima, kako bi bile još pokretljivije.
mini|desno|250px|Australska pješadija u rovovima 1917. Na licima imaju maske kako bi se zaštitili od djelovanja bojnih otrova čija uporaba je počela u Prvom svjetskom ratu
Novi način ratovanja zahtijevao je pronalaženje novih borbenih sredstava i razvoj taktike njihove optimalne primjene, a brz razvoj ratne tehnike snažno je utjecao na organizaciju, formaciju i opremu oružanih snaga. Osnovno oružje pješadije i dalje je ostala puška repetirka, razvijena krajem 19. vijeka, kao što su npr. francuska "Lebel" Mle 86 kal. 8 mm ili čuvena njemačka puška "Mauzer" M-98 kal. 7,9 mm, međutim, statičnost rovovskog rata razvija novu streljačku taktiku i izdvaja novu vojničku specijalnost, snajperiste. Osim uvođenja snajperista u oružane snage, rovovski rat je razvio niz različitog naoružanja, adaptacija ili poboljšanja pojedinih sistema oružja kako bi se povećale borbene mogućnosti postrojbi u novim okolnostima. Mnoga od tih oružja odbačena su i prije nego su uporabljena, neka je praksa eliminirala zbog nepraktičnosti ili nedovoljne učinkovitosti, ali neka su našla široku primjenu i svojim značajem praktično obilježila cijeli rat, kao što su ručne i puščane bombe, minobacači, bacači plamena i sl.
Nova naoružanja
Osim minobacača, za rovovske uvjete ratovanja razvijeni su i bacači plamena, koji su prvi put masovno koristili Nijemci u bitki kod Verduna. Nakon velikog uspjeha kojeg su njemačke plamenobacačke postrojbe postigle, sve zaraćene strane uvode to oružje u svoje vojske. Prvi bacači plamena razvijeni su u dva osnovna modela: prijenosni (kapaciteta 16 l smjese, dometa 25-30 m i neprekidnog djelovanja do 25 sekundi) i stacionarni ili rovovski (kapaciteta 100 l smjese, dometa 35-40 m i neprekidnog djelovanja do 40 sekundi). Pritisak za izbacivanje smjese postizavao se komprimiranim ugljičnim dioksidom, a mlaz se palio buktinjom koju je pred usta cijevi prinosio drugi poslužilac. Zbog izuzetnog moralnog učinka, Nijemci su već 1915. godine ustrojili posebne plamenobacačke bojne u sastavu kemijskih postrojbi, koje su sudjelovale u gotovo svim većim bitkama na Zapadnom i Istočnom ratištu. Te bojne su se načelno pridodavale korpusima (rjeđe divizijama) na težištu borbenih djelovanja.
Zbog velikog učinka strojnica na bojištu, vrlo brzo se uočila važnost automatskog naoružanja, što je rezultiralo proizvodnjom automatskih topova, koji su korišteni kao laka artiljerija za neposrednu podršku pješadije, a kasnije i kao uspješno oružje za borbu sa avionima. Osim njih, na znatno povećanje paljbenih mogućnosti pješadije utjecao je razvoj cijelog niza automatskog oružja, od automatskih pištolja i automata do poluautomatskih pušaka, puškostrojnica i drugog automatskog oružja koje će u masovno naoružanje većine oružanih snaga biti uvedeno uglavnom nakon rata.
Unatoč velikom razvoju naoružanja i sukladno tome uvođenju specijalizacija u pješadiju (streljačka, snajperska, strojnička, minobacačka, plamenobacačka i dr.) što je dovelo do njezinih daljnjih podjela, uz dotadašnju podjelu po vrstama (linijska ili poljska pješadija, brdska, planinska, mornarička, utvrdna ili posadna), glavnim nedostatkom pješadije pokazala se slaba pokretljivost. Prebacivanje većih postrojbi postojećim transportnim sredstvima bilo je rijetko i nedovoljno, te su gotovo svi proračuni hodnje krupnih formacija i dalje temeljeni na prosječnoj brzini kretanja pješaka. Na ukupnu pokretljivost vrlo negativno se odražavala i relativno velika težina osobne opreme i naoružanja pješaka (prosječno oko 25 kg). Kako bi se ublažio taj problem, većina oružanih snaga povećava broj biciklističkih postrojbi u svom sastavu (vrsta pješadije koja se prevozi biciklima, a bori pješice), ali se time nije postigla značajnija pokretljivost pješadije u cijelosti. Problem ukupne pokretljivosti oružanih snaga počeo se rješavati tek u razdoblju nakon rata, povećanim uvođenjem motoriziranih i oklopnih postrojbi u strukturu kopnene vojske.
Međuratno razdoblje
Između dva svjetska rata pješadija u gotovo svim oružanim snagama zadržava status najbrojnijeg i najvažnijeg roda kopnene vojske, a za njegov daljnji razvoj dominantna su bila iskustva iz Prvog svjetskog rata. Osim strojnica, koje su se pokazale jednim od najučinkovitijih streljačkih oružja, zbog čega im se naglo povećava brojnost, u pješačke postrojbe se masovno uvode puškostrojnice i kratke strojnice, pri čemu je odnos pojedinih zemalja (odnosno njihovog vojno-političkog establishmenta) prema kratkim strojnicama kao novoj vrsti streljačkog oružja, nakon Prvog svjetskog rata bio je vrlo različit. Do 1939. godine u većini evropskih oružanih snaga broj strojnica povećan je za oko 3 puta, minobacača za 2 do 8 puta, a sve više se u pješačke postrojbe uvodi artiljeriju za neposrednu potporu. Snaga pješadije više se nije određivala samo brojem pušaka, već ukupnim brojem i paljbenim mogućnostima cjelokupnog naoružanja postrojbe.
Kroz Prvi svjetski rat pješadija je definitivno izgubila jednog opasnog protivnika - konjaništvo, ali istovremeno dobila i drugog, znatno opasnijeg - tenkove. Kada su tokom bitke na Somi, u osvit zore 15. 9. 1916. njemački vojnici prvi put ugledali kako se preko kratera od granata na "ničijoj zemlji" prve crte bojišnice prema njima valja britanski tenk, pobjegli su glavom bez obzira. Jednaki učinak postigao je masovni napad tenkova kod sela Fleurs, te kod Cambrai-a godinu dana kasnije. Razlog toj masovnoj panici nije bila samo pojava novog oružja, koje je bez sumnje predstavljalo potpuno iznenađenje kako za vojnike u rovu, tako i za njemačku vrhovnu komandu, već prvenstveno činjenica da nisu imali nikakvo sredstvo kojim su se mogli suprotstaviti tom oružju. Kompletno streljačko naoružanje pješadije, protiv tenkova je bilo potpuno neučinkovito jer nije moglo probiti njihov oklop, a otvori na tenkovima kroz koje se moglo probiti puščano zrno bili su relativno mali, što je onemogućavalo njihovo pouzdano zaustavljanje i izbacivanje iz borbe. Bilo je nužno stvoriti oružje kojim se pješačke postrojbe mogu učinkovito suprotstaviti tenkovima, a napori konstruktora rezultirali su stvaranjem protutenkovske puške, s kojom je većina evropskih pješačkih postrojbi ušla i u Drugi svjetski rat kao jedinim oružjem pješadije za borbu s novim protivnikom.
Tokom Prvog svjetskog rata u većinu oružanih snaga uvedena je nova grana - ratna avijacija, koja je maksimalno dokazalo svoju vrijednost, dajući borbenim djelovanjima novu dimenziju (tzv. "vertikalni manevar"), ali istovremeno namećući im znatno veću dinamiku. Tokom zračnih dvoboja, kako bi se pilotu pogođenog aviona ili posadi balona i cepelina dala kakva-takva mogućnost spašavanja, počeli su se koristiti padobrani (u početku rata prilično rijetko zbog nedovoljne pouzdanosti padobrana, ali krajem sve češće), pa je od 1922. godine padobran uveden kao obvezni dio opreme posada borbenih aviona u velikom broju oružanih snaga. Vrijednost padobrana za brzo prebacivanje pješadije putem aviona prvi je uočio avijacijski teoretičar i jedan od tvoraca doktrine zračnog ratovanja, američki general William Mitchell. On je krajem Prvog svjetskog rata predložio prebacivanje jedne pješačke divizije, osposobljene za padobranski skok, iza crte bojišnice u pozadinu njemačkih snaga kako bi koordinirano djelovale sa snagama koje napadaju na bojištu. Transport divizije trebalo je izvršiti oko 2000 bombardera, ali kako je rat ubrzo nakon tog prijedloga završen, do njegove realizacije nikada nije došlo. Međutim, ideja je naišla na "plodno tlo" kod državnog i vojnog čelništva SSSR-a, koje već 1930. godine poduzima niz mjera za ustrojavanjem padobranskih snaga, što je rezultiralo prvim zračno-desantnim postrojbama 1932. godine (prva padobranska bojna ustrojena je od 3 streljačke i jedne prateće satnije, a prvi zračni desant te bojne izveden je na velikim manevrima Crvene armije 1934. godine). Shvativši neosporne prednosti zračno-desantnih snaga u strategiji munjevitog rata, 1935. godine ustrojava ih i njemački vojni establishment. Time je stvorena nova vrsta pješadije - zračno-desantna, namijenjena za prijevoz zračnim putem i izvođenje borbenih djelovanja u dubokoj pozadini protivnika.
Poučeno iskustvima iz Prvog svjetskog rata, njemačka državna i vojna komanda uočava značaj pokreta i udara kao rješavajućih elemenata ratne operacije, ali isto tako je svjesno najvećeg ograničenja klasične pješadije - slabe pokretljivosti, zbog čega 1930-ih godina usvaja doktrinu "munjevitog rata" (blitzkrieg). Zapravo, teorija o "munjevitom ratu" pojavila se u njemačkoj vojnoj misli već krajem 19. vijeka, a prvi ga je nagovijestio feldmaršal Schliffen (idejni tvorac njemačkog plana napada na Francusku u Prvom svjetskom ratu). Poslije Prvog svjetskog rata, teoriju "munjevitog rata" razrađuju Erich Ludendorff i Hans Seect, dok je u kontekstu te doktrine Hans Guderijan razradio uporabu oklopnih snaga. Osnovne karakteristike "munjevitog rata" su brzi i snažni udari, čiji nositelji su oklopno-mehanizirane postrojbe u bliskoj suradnji s ratnom avijacijom i uporaba velikog broja zračnih desanata različite jačine. Te postrojbe su nakon proboja protivničke obrane trebale izvršiti duboke prodore na njegov teritorij, sve do potpunog uništenja protivničkih oružanih snaga. Sukladno takvoj doktrini, razvijane su i njemačke oružane snage. Prioritet su dobile oklopne i mehanizirane postrojbe, te ratna avijacija, a posebno mjesto dobivaju zračno-desantne postrojbe koje se intenzivno opremaju lakim naoružanjem, posebnom opremom i uvježbavaju za odgovarajuće zadaće. Kako bi pješadija mogla pratiti oklopne snage u brzom prodoru, sve više se postrojbe opremaju transportnim motornim vozilima, pa je njemačka pješačka divizija krajem 1930-ih godina u svom sastavu imala 394 laka automobila i 615 kamiona, 527 motocikala i 919 zaprežnih kola. Motorizirana pješadija, kojoj je pridavana znatno veća važnost od klasične, imalo je zadaću brze eksploatacije prodora oklopnih snaga i držanja osvojenog terena do dolaska jačih snaga klasične, manje pokretljive pješadije.
S druge strane, ratne doktrine zemalja pobjednica u Prvom svjetskom ratu nisu pretile novu dimenziju razvoja oružanih snaga i samim time promijenjenu ulogu gotovo svih rodova, uključujući i pješadiju. Npr. francuska ratna doktrina je, više nego u ijednoj drugoj evropskoj zemlji, stvarana na temelju iskustava iz Prvog svjetskog rata. Francuski najviši vojni krugovi, uplašeni ogromnim gubicima iz tog rata, a u težnji očuvanja postojećih francuskih pozicija u Evropi, usvojili su izrazito defenzivnu, statičku ratnu doktrinu u kojoj je čvrsta obrana bila dominantan vid oružane borbe. Pri tome su konzervativni francuski generali potpuno zanemarili tehnički napredak, koji je u velikoj mjeri izmijenio taktiku vođenja rata i tehniku uporabe pojedinih rodova vojske, a isto tako nisu uzimali za ozbiljno nova gledišta vojne teorije (osobito o "munjevitom ratu" koja su dolazila upravo od strane njihovog potencijalnog protivnika - Njemačke). U skladu s takvim stavovima, velike nade polagane su u stalnu fortifikaciju kao nosivog stupa čvrste obrane, pa su u nju uložena ogromna sredstva ("Maginotova linija"). Arhaično strukturirane postrojbe kopnene vojske bile su glomazne i slabo pokretne, s mnogo osoblja i logistike, ali bez snage za brze akcije i jake udare kakve je pripremala njemačka vojska. U takvoj konstelaciji snaga pješadija je zadržana kao glavni i temeljni rod kopnene vojske, jer se smatralo kako je jedino ona sposobna boriti se na svakom terenu i u svako vrijeme, a svi drugi rodovi bili su samo prateći rodovi pješadiji. S obzirom da je u tako koncipiranoj ratnoj doktrini glavni oslonac pješadiji za borbena djelovanja bila jaka inženjerijska fortifikacija, francuski vojni establišment nije smatrao za potrebnim opremati pješačke postrojbe većim brojem transportnih vozila. Koliko je takva doktrina bila pogrešna, moglo se naslutiti već u Španjolskom građanskom ratu 1936. - 1939. godine, koji je bio svojevrsna priprema Njemačke i Italije za Drugi svjetski rat, te poslužio kao poligon za ispitivanje najsuvremenijeg naoružanja kojim su raspolagali u prvom redu tenkova i borbenih aviona. Uporaba oklopnih snaga pokazala se manje učinkovitom nego što se očekivalo, jer one nisu bile sposobne za potpuno samostalna borbena djelovanja, bez neposredne potpore pješadije (tenkovi koji su bili odvojeni od pješačkih postrojbi postajali su lak plijen protuoklopnim oruđima). Do punog izražaja došla je vrijednost motorizirane i mehanizirane pješadije, koja je uz oklopne snage postala temeljni nositelj manevra i udara. S druge strane, u potpunosti je potvrđena vrijednost doktrine "blitzkriega", koju su njemački generali dopunili i modificirali na iskustvima iz Španjolskog građanskog rata. Ipak, najveći kvalitativni skok i najvažniju razvojnu fazu pješadija je prošla tokom Drugog svjetskog rata.
Drugi svjetski rat
mini|desno|250px|Britanska pješadija u jurišu na njemačke položaje kod El Alameina 1942. Tokom Drugog svjetskog rata pješadija je doživjela svoj najveći razvoj, ustrojivši se na načelima koja su i danas aktualna, sa svim obilježjima suvremenog, glavnog roda kopnene vojske. Unatoč masovnoj uporabi oklopnih snaga, avijacije i artiljerije, pješadija je i u Drugom svjetskom ratu sačuvala svoju ulogu osnovnog roda kopnene vojske, te je i dalje predstavljala glavnu snagu svih napadnih i obrambenih aktivnosti. Međutim, tokom rata doživjela je izrazitu transformaciju zbog naglog usavršavanja pješadijskog naoružanja, metodologije njegove uporabe i u skladu s time, promjene taktike uporabe postrojbi. Brojčano stanje postrojbi stalno se smanjivalo, a vatrena sposobnost povećavala, što je omogućavalo njihovu učinkovitost cijelo vrijeme rata i izvršavanje svih zadaća u suradnji s ostalim rodovima vojske. Jedino je pješadija mogla zadržati osvojeno područje (naravno, uz odgovarajuću potporu avijacije, artiljerije i oklopnih snaga), a na brdskom i planinskom zemljištu njegova važnost višestruko je bila uvećana i praktično je činila jedinim rodom vojske koji može izvoditi učinkovita borbena djelovanja u takvim okolnostima.
U Drugom svjetskom ratu masovno je rabljena najsuvremenija ratna tehnika, a osim do tada poznate ratne tehnike i naoružanja (koji su u ratu proizvođeni i rabljeni u golemim količinama), tokom rata pojavila su se nova sredstva i projekti koji su uporabljeni s više ili manje uspjeha. Zahvaljujući razvoju tih sredstava znatno je porasla ubojna i udarna moć postrojbi, te manevarska sposobnost sve tri glavne grane oružanih snaga, što je utjecalo na njihovu intenzivniju integraciju radi postizanja općih ciljeva strateških razmjera. Rat je u cjelini bio dinamičan (tzv. manevarski rat), brzih pokreta velikih masa oružanih snaga, koje su izvodile borbena djelovanja po svakom vremenu i na svakom zemljištu.
Automatizacija pješadije
Do početka rata glavno naoružanje pješačkih postrojbi u većini oružanih snaga činile su klasične puške repetirke razvijene u Prvom svjetskom ratu i strojnice, čiju su važnost osobito dobro procijenili njemački vojni stručnjaci, koji su ih tehnički usavršili u razmjerno lako, pouzdano i učinkovito naoružanje, pogodno za uporabu u taktici "Blitzkriega". Jedino su američke oružane snage shvatile prednost veće vatrene mogućnosti koju bi mogao imati svaki pripadnik pješadije ako bi bio naoružan automatskim naoružanjem umjesto puškama repetirkama, pa su svoje postrojbe već u početku rata naoružavali poluautomatskim puškama tipa Garand M1. Ostale zaraćene strane, vatrenu moć svojih pješačkih postrojbi nastojale su povećati uvođenjem veće količine kratkih strojnica u njihovo naoružanje. Pri tome su i opet najdalje otišli Nijemci, koji su se našli pred problemom opremanja padobranskih postrojbi odgovarajućim oružjem, jer su puške i kratke strojnice s kundakom bili za njih krajnje nespretni i neprimjereni. Rješenje je bila kratka strojnica MP40 s preklopnim kundakom, koja se pokazala kao jeftino i pouzdano oružje razmjerno velike vatrene moći, a mogla se proizvoditi u velikim količinama.
Automatsko oružje se ubrzo pokazalo kao oružje budućnosti, pa se tokom rata sve masovnije uvodilo u naoružanje svih zaraćenih strana. Shvativši prednost automatskog oružja, njemački konstruktori započeli su prije početka rata rad na poluautomatskim puškama, tako da je već 1941. godine stvorena poluautomatska puška "Walther" G 41, koja je u manjim količinama korištena na talijanskoj i sovjetskoj bojišnici, ali bez većeg uspjeha. Pri tome, pokazala je veliki broj nedostataka koji su otklonjeni tek poboljšanim modelom "Walther" G 43. Međutim, ta poluautomatska puška previše kasno je razvijena da bi masovnije bila uvedena u naoružanje njemačke pješadije i kao takva mogla imati značajniju ulogu u ratnim operacijama. Najveći broj tih pušaka opremljen je optičkim ciljnicima i korišten za snajperske zadaće. Potrebno je naglasiti kako je vrlo sličnu sudbinu imala sovjetska poluautomatska puška SVT ("samozarjadnaja vintovka Tokareva") konstruirana pred izbijanje rata, zbog čega je proizvedena u relativno ograničenim količinama i tokom rata većim dijelom korištena kao naoružanje snajperista.
Nastojeći stvoriti automatsko oružje pješaka koje bi u sebi objedinjavalo vatrenu moć kratkih strojnica s probojnošću i preciznošću puške, Nijemci su konstruirali jurišnu pušku StG 44 koja je koristila skraćeni metak 7,9 mm, te zacrtala smjer u kojem će se kretati daljnji razvoj vojnih pušaka - potpuna automatizacija, smanjivanje dimenzija i težine puške i smanjivanje kalibra. Njemačku ideju je vrlo brzo shvatio sovjetski konstruktor Mihail Kalašnjikov i poslije rata usavršio u svojoj čuvenoj pušci AK-47, koja je na određeni način postala obrazac konstrukcije nove vojničke puške, sukladno suvremenoj taktici pješadije ("Kalašnjikov" je najmasovnije proizvedena vojnička puška 20. vijeka, a korištena je u gotovo svim sukobima nakon Drugog svjetskog rata, pokazavši se pouzdanim, jednostavnim i kvalitetnim oružjem).
Razvoj protuoklopnih sposobnosti
Jedan od većih problema pješačkih postrojbi gotovo svih oružanih snaga u Drugom svjetskom ratu bio je učinkovito vođenje protuoklopne borbe, jer su tenkovi i druga oklopna borbena vozila, u prvom redu bili namijenjeni za sukobe s protivničkom pješadijom, za koje ono nije imalo odgovarajuće rješenje. Većina protutenkovskih pušaka kojima su pješačke postrojbe zaraćenih strana bile masovno naoružavane pred izbijanje rata, pokazale su se potpuno neučinkovitim protiv suvremenih tenkova, zbog čega je bilo nužno razviti oružje kojim se pješadija može učinkovito suprotstaviti tenkovima. Konkretni rezultati postignuti su tek razvojem bestrzajnog oružja, koje može nositi jedan vojnik i konstrukcijom projektila s kumulativnim djelovanjem.
mini|desno|250px|Američki vojnici sa potporom tenka M4 Sherman u Belgiji
Prva bestrzajna oružja razvili su Nijemci za potrebe svojih zračno-desantnih snaga, jer se jednom od njihovih najvećih slabosti pokazala nedovoljna artiljerijska potpora nakon desantiranja. Kako su klasična artiljerijska oruđa po pravilu bila prilično teška i glomazna, te samim time nepogodna za zračno desantiranje (osobito ukoliko se moralo spuštati padobranom) i brzo prebacivanje s jednog na drugi paljbeni položaj isključivo na rukama padobranaca, bilo je potrebno stvoriti oružje koje bi bilo znatno lakše, manjih dimenzija, ali približno jednake vatrene moći kao i standardno artiljerijsko oružje. Rješenje je bilo u konstrukciji naoružanja na principu akcije i reakcije, odnosno izjednačenju potiska prilikom opaljenja granate na obje strane otvorene cijevi. S obzirom da u takvim okolnostima ne dolazi do trzanja cijevi unazad, potpuno su nepotrebni sistemi amortizacije i snažniji lafeti, koji i čine najmasovniji dio svakog oružja. Produkt je bio bestrzajni top "Leicht Geschütz" LG 40 kal. 105 mm koji se mogao rasklopljen desantirati padobranima, a pokazao se dragocjenom potporom njemačkim padobrancima tokom većih zračno-desantnih operacija na početku rata. Taj top je koristio isključivo trenutno-fugasnu granatu, jer u to vrijeme još nisu razvijeni projektili s kumulativnim punjenjem, pa se nije mogao koristiti i za protuoklopne zadaće.
mini|desno|250px|Savezniče snage na Dan D negdije u Normandiji. Brojnijim ljudstvom napadaju se njemački borbeni položaji i probija linija, uz jako velike gubitke
Tokom rata ustrojava se i sistem protuoklopne borbe po pojasevima, pri čemu glavni nositelj bliske protuoklopne borbe postaju upravo pješačke bojne sa svojim ustrojbenim ili pridodanim protutenkovskim oružjima. Sredinom rata, na razini bojni počinju se formirati protutenkovske skupine kako bi učinkovitost protuoklopnih sredstava bila veća. Te skupine su načelno posjedale svoje paljbene položaje na težištu borbenih djelovanja, ili na tenkoprohodnim smjerovima (ukoliko se radilo o kanaliziranom terenu).
Razvoj protuzračnih sposobnosti
Ratna avijacija je u Drugom svjetskom ratu postala faktor strateškog značaja, jer je masovna uporaba aviona u operacijama na kopnu i moru, dala tim operacijama kvalitativno novo obilježje. Njihov karakter, način izvođenja, zamah i tempo, postali su u najvećoj mjeri ovisni o djelovanju avijacije, a kao neophodan segment gotovo svake operacije, avijacijska podrška dobila je jasno opredijeljen sadržaj, opseg i strukturu. Sukladno tome, razvijana je i odgovarajuća protuzračna obrana, koja je postala važni element borbenih operacija.
S druge strane, pješadija kao rod vojske pokazala se najmanje osjetljivim na napade iz zraka, jer je moglo vrlo učinkovito primijeniti odgovarajuće mjere prikrivanja i time smanjiti broj rentabilnih ciljeva za borbene avione. Zbog toga se niže pješačke postrojbe tokom rata u pravilu nisu opremale namjenskim protuzračnim naoružanjem, već su koristile mogućnosti vlastitog naoružanja, u prvom redu strojnica. Pojedine vrste strojnica imale su postolja koja su omogućavala uporabu tog naoružanja i za protuzračnu obranu (bolje rečeno, omogućavala su učinkovitije gađanje ciljeva u zraku), što se pokazalo dovoljnim za protuzračnu borbu na razini nižih taktičkih postrojbi.
Specijalne snage i operacije
Cijelo vrijeme Drugog svjetskog rata vođeni su razni oblici nekonvencionalnih borbenih djelovanja, za što su korištene odgovarajuće snage koje su prošle specijalnu obuku i uvježbavanje. Kako se radilo o posebno odabranim ljudima, specijalno treniranim i vrhunski uvježbanim, njihove akcije su uglavnom pokazivale spektakularne rezultate, što je bilo dovoljno da se o njima proširi egenda podgrijavana moćnim promidžbenim sistemima (npr. jedna od promidžbeno posebno eksploatiranih akcija specijalnih snaga bilo je oslobađanje Benita Mussolinija iz zarobljeništva na planini Grand Sasso, izvedeno zračnim desantom putem jedrilica, brzo, drsko i učinkovito). Pripadnici tih postrojbi koristili su i posebna sredstva koja su uglavnom činile različite vrste eksploziva i posebno konstruirana ili adaptirana oružja.
Prve takve postrojbe ustrojavaju njemačke oružane snage 1939. godine pod nazivom bojna "Brandenburg" koja je bila podređena obavještajnoj službi ("Abwehr"), a već slijedeće godine formiraju se prve satnije komandosa u britanskoj vojsci. Po uzoru na britanske komandose, američka vojska ustrojava 6 bojni svojih "Rangera" 1942. godine. Razvojem nekonvencionalnih operacija, snage koje su ih izvodile imale su sve manje dodirnih točaka s pješadijom u uobičajenom poimanju, tako da su do kraja rata postale potpuno samostalni dio oružanih snaga, ustrojbeno različito riješen u različitim vojskama, ali organizacijski definitivno odvojen od pješadije.
Nakon Drugog svjetskog rata
Iz Drugog svjetskog rata pješadija je izašla kao temeljni rod kopnene vojske namijenjen za izvođenje svih oblika suvremenih ratnih operacija u sudjelovanju s ostalim rodovima ili samostalno, te osposobljena za učinkovito vođenje protuoklopne i protudesantne borbe. Njegove manevarske sposobnosti značajno su povećane uvođenjem velikog broja oklopnih i drugih transportnih vozila za prijevoz pješadije, a dodatnu manevarsku komponentu činile su zračno-desantne snage, koje su u svim većim oružanim snagama postale vrlo brojne. Trojni ustroj pješačkih postrojbi zadržan je u gotovo svim suvremenim vojskama, pri čemu je u većoj mjeri smanjen broj običnih strijelaca na račun drugih specijalnosti (strojničara, snajperista, automatičara, protuoklopne i minobacačke specijalnosti i sl.). Već od razine pukovnije, postrojbe postaju složeni organizam sastavljen od velikog broja različitih specijalnosti, pa i postrojbi drugih rodova i službi, što im omogućava više ili manje samostalno izvođenje složenih borbenih operacija u različitim uvjetima i okolnostima.
Daljnji razvoj pješadije nakon Drugog svjetskog rata, može se generalizirano podijeliti na pet faza i to:
U prvom razdoblju pješadija je u oružanim snagama svih većih i razvijenijih zemalja ostala najvažniji rod kopnene vojske i osnovni nositelj borbenih djelovanja. Njezina struktura, načela uporabe i osnovne značajke ostali su uglavnom isti kao i u Drugom svjetskom ratu, ali se nastavlja povećanje njezine vatrena moći uvođenjem sve više automatskog streljačkog naoružanja i pokretljivosti, daljnjom motorizacijom i povećanjem broja oklopnih borbenih vozila (npr. u pješačkim divizijama SAD-a broj tenkova povećan je na 80, a u pješačkim pukovnijama u stalni sastav uvedene su tenkovske satnije). U niže taktičke postrojbe uvodi se teško pješačko naoružanje (minobacači, raketni bacači i bestrzajni topovi) čime one dobivaju novu dimenziju paljbene moći i nove mogućnosti protuoklopne borbe.
mini|desno|250px|Američki pješaci se ukrcavaju u [[helikoptere Bell UH-1 u Vijetnamu 1966. godine]]
Minobacači su, zahvaljujući usavršavanju njihovih taktičko-tehničkih karakteristika, poprimili veće kalibre (npr. tokom Drugog svjetskog rata minobacači kalibra do 60 mm činili su najčešće paljbenu skupinu za potporu satnije, a minobacači kalibra 80 - 100 mm paljbenu skupinu na razini bojne, nakon rata u većini oružanih snaga su kal. 80 - 90 mm spušteni na razinu satnije, dok su standardno oružje potpore bojne postali minobacači kalibra 120 mm). Manji kalibri minobacača (60 mm i manji) postali su dio standardnog naoružanja specijalnih i padobranskih postrojbi.
mini|lijevo|250px|Estonski vojnici u [[Iraku 2005.]]
Individualno naoružanje vojnika-strijelca također je doživjelo veće promjene, sukladno smjeru razvoja vojničkih pušaka kojeg je zacrtala njemačka jurišna puška StG 44 krajem Drugog svjetskog rata - potpuna automatizacija, smanjivanje dimenzija i težine puške i smanjivanje kalibra. Naime, još u Drugom svjetskom ratu nositelj udarne moći postale su oklopno-mehanizirane snage, što je opredijelilo zadaće i novu doktrinarnu uporabu pješadije. Razdaljine na kojima je korišteno streljačko naoružanje znatno su smanjene, ali se povećala potreba veće vatrene moći i paljbenih mogućnosti pojedinca, pa je automatski režim vatre postao temeljni zahtjev za individualno naoružanje vojnika. Na tako kratkim udaljenostima izgubila se potreba snažnog metka, pa su dotadašnji jaki vojnički kalibri (kakvi su bili npr. njemački 7,9x57 mm, sovjetski 7,62x54 mm, te pogotovo američki 30-06) postali nepotrebni i zamijenjeni su lakšim streljivom (npr. sovjetski metak 7,62x39 mm i djelomično zapadni 7,62 mm NATO), čije su balističke osobine i ubojna moć na malim udaljenostima bile potpuno zadovoljavajuće, a vojnik je mogao ponijeti više streljiva u svom borbenom kompletu.
Ovo razdoblje razvoja pješadije svoju kulminaciju dostiglo je Korejskim ratom. Slično većini drugih ratova i korejski je korišten kao svojevrsni poligon za ispitivanje novog naoružanja i taktike njegove uporabe. U prvo vrijeme, sukob sjevernokorejskih i južnokorejskih snaga vođen je naoružanjem koje je u najvećoj mjeri bilo razvijeno i proizvedeno tokom Drugog svjetskog rata i nalazilo se na zalihama velikih sila u ogromnim količinama. Uključivanjem kineskih snaga u sukob kopnene operacije dobile su novu dimenziju u kojoj se osobito iskazala potreba naoružanja svakog strijelca kvalitetnim automatskim oružjem, jer su Kinezi primijenili taktiku "juriša ljudskih valova" (kako je izrazito nadmoćna saveznička avijacija Kinezima onemogućila masovnije korištenje tenkova i artiljerije, osnovne borbene zadaće rješavali su pješadijom - masom žive sile). Juriši pješačkih masa, unatoč stravičnim gubicima, uglavnom su rezultirali uspjehom, jer branitelji nisu mogli svojom paljbom stvoriti dovoljno jaki zid čelika i olova, koji bi zadržao zid mesa u nadiranju na njihove položaje (događalo se da je obrana bila jednostavno preplavljena masom kineskih pješaka, koju niti žestoka paljba automatskog oružja nije uspjela zaustaviti). Kako bi na neki način ipak smanjili gubitke, Kinezi su napadali uglavnom noću, a danju se ukopavali i prikrivali, u čemu su bili osobito vješti, što je rezultiralo istraživanjima na povećanim mogućnostima borbenog djelovanja noću i u uvjetima slabije vidljivosti, te razvojem cijelog niza noćnih ciljnika i druge opreme za promatranje i kretanje noću.
Osnovne vrste pješadije
Strijelci: Oružje ovih pješaka su jurišna puška, automatska puška, poluautomatska puška, sačmarica, automatske puške za bliske ili ulične borbe. Oni su okosnica pješadije i ima ih u najvećem broju u svakoj vojsci zbog svoje mobilnosti, sposobnosti za blisku borbu. Oni su prvi uvijek, bilo u jurišu, bilo u zauzimanju bunkera, zgrada, i drugih pozicija koje daju geografsku nadmoć nad neprijateljem.
Puškostrojničari: Ova vrsta pješaka poslužuju oružja kao što su laka i teška strojnica, puškostrojnica, oružja koja imaju jaku vatrenu moć, domet i veliku brzinu ispaljivanja zrna. Slaba točka im je manja mobilnost od strijelaca, zbog svog oružja koje je znatno teže, poslužuju ga dva strojničara, te im je potrebno duže vremena da montiraju oružje i postignu paljbenu spremnost i djelovanje.
Snajperisti: Ova posebna vrsta pješadije ne sudjeluje izravno u sukobu kao prva dva, već kamufliran, sakriven od otvorenog sukoba, uz malo truda i nevidljiv za neprijatelja, iz sigurne, daleke udaljenosti djeluje po mekim neprijateljskim ciljevima (pješacima) s visokom preciznošću uz pomoć optike na pušci predviđenoj za tu namjenu, koja može biti čak i poluautomatska i automatska. Zavisi za koju je daljinu namjenjena.
Protuzračna pješadija: Protuzračna pješadija je obično stacionirana u sklopu PZO baterija, kao podrška vatrenoj moći protuzračnih topova i statičnih PZ raketnih lansera ili je raspršeno na širem području u okviru očekivanih nadlijetanja neprijateljskih letjelica u svrhu oštećivanja, obaranja ili uništavanja istih. Naoružanje ove vrste pješadije sastoji se od lakih i prenosivih protuzračnih lansera raketa s toplinskim, infracrvenim ili drugim sistemom navođenja raketa.
Pješadija u borbenom djelovanju na zemaljske ciljeve obično se sastoji od kombinacije više vrsta pješaka, radi efikasnijeg djelovanja na razne ciljeve. Npr. kombinacija: jedna strojnica s poslužiteljima, tri do četiri strijelca, jedan snajperist, te po potrebi PO pješaci, čine jednu borbenu grupu.
Svaka manja postrojba pješadije sastoji se od više vrsta pješaka. Veće postrojbe sastoje se od više rodova kopnene vojske. Npr. neka brigada se sastoji od nekoliko satnija pješadije, nekoliko protuoklopnih i protuzračnih bojni, bojne veze (komunikacije), itd.
Posebne postrojbe pješadije
Neke postrojbe pješadije su specijalizirane za razne namjene: npr. za izviđanje neprijateljskog teritorija, protuterorističko djelovanje, obavještajno djelovanje, protuminsko djelovanje, izvođenje amfibijskog napada, posebne jedinice za izvlačenje/spašavanje civila, opreme, jedinice za izvođenje diverzije, atentata, dekontaminacije i raznih drugih.
Sebeka, Minnesota
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 711, što je 1 (0,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Francisco I. Madero, Burgos
Francisco I. Madero je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tamaulipas, u opštini Burgos.
Krvna plazma
desno|bezokvira|168x168piksel Krvna plazma, pored krvnih ćelija, sačinjava krv. To je bezbojna, odnosno žućkasta tečnost. Krvna plazma je u stvari vodeni rastvor nekih organskih i neorganskih materija. Sastoji se od 90% vode, dok od neorganskih materija dominira natrijum-hlorid (NaCl) sa oko 0,8%, koji i daje slankast ukus krvi. Takođe sadrži vrlo male količine kalcijumove i magnezijumove soli, male količine šećera (oko 0,1%), neke masne materije, hormone, kiseonik i ugljen-dioksid. U krvnoj plazmi se nalaze sve materije resorbovane iz sistema za varenje. Takođe, 7% - 9% krvne plazme čine krvne belančevine, koje same krvne ćelije stvaraju: albumini, globulini i fibrinogen. Albumini su rastvorivi u vodi i daju viskoznost krvi, imunoglobulini (ili samo globulini) su takođe rastvorivi u vodi, a stvaraju antitela u borbi protiv bolesti, dok fibrinogen služi da se pri povredi pretvori u fibrinsku mrežu, nerastvorljivu u vodi.
Plazma s visokom koncentracijom trombocita (bogata plazmatskim trombocitima) sve je više korištena u medicini kao stimulans iscjeljivanja i regeneracije tjelesnih tkiva. Na temelju toga razvijena je višenamjenska medicinska tehnika — "PRP terapija" koja se koristi u stomatologiji, kozmetici, ortopediji i drugim smjerovima.
Briand-Cerettijev sporazum
Ovaj ugovor bio jesamo jedan u nizu dokumenata francuske države kojim se kroz XX. vijek provodila naglašena sekularizacija francuskog društva.
Kljuna-Foča
Kljuna je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Nevesinje koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 165 stanovnika.
Geografija
Selo se nalazi u Hercegovini.
Napoleonov kodeks
Code civil des français (hrvatskosrpski: Francuski građanski zakonik) koji je 1807. preimenovan u Code Napoleon (Napoleonov zakonik) pa nakon restauracije 1814. u Code Civil (Građanski zakonik) bio je francuski građanski zakonik, napravljen na Napoleonovu inicijativu - 1804. To je bila prva kodifikacija prava koja se odnosila na građana pojedinca, u upotrebi u mnogim zemljama od Francuske, Belgije, Italije, Poljske, Ilirskih provincija i brojnih njemačkih država.
Načela na kojima je izrađen bila su; jednakost svih pred zakonom, nezavisnost prava od religije i garantiranje privatnog vlasništva. Zakonik je ukinuo povlastice na temelju rođenja, dopustio slobodu vjeroispovijesti, i precizirao da poslove u državnoj upravi mogu dobiti najkvalificiraniji ljudi za taj posao. Za izradu zakonika sastavljena je komisija od četiri eminentna pravnika, koji su ekpresno obavili posao, tako da je on stupio na snagu 21. marta 1804. Napoleonov zakonik bio je naglašeno jasno napisan i provedljiv zakon, veliki korak u sređivanju stanja i pravne zbrke, zamijenivši prethodno šarenilo feudalnih zakona. Američki historičar Robert Holtman ga smatra jednom od rijetkih dokumenata koji su utjecali na cijeli svijet.
Napoleonov građanski zakonik nije bio prvi pravni kodeks na evropskom tlu koji se ticao građanskog prava - njemu su predhodili Maksimilijanov bavarski građanski zakonik (Codex Maximilianeus bavaricus civilis) iz Bavarske -1756., Opći zemaljski zakonik (Allgemeines Landrecht) iz Prusije, 1794. i Zapadni galicijski zakonik (Galicija, tada dio Austrije, 1797.). On je međutim, bio prvi moderni pravni zakonik koji se proširio po cijeloj kontinentalnoj Evropi i snažno utjecao na zakonodavstvo mnogih država nastalih za vrijeme i nakon Napoleonskih ratova.
Sam Napoleon u svojim memoarima koje je diktirao na Svetoj Heleni, shvatio je da će od svega što je napravio za svog života - Code civil ostati njegova najveća ostavština - moja prava slava ne leži u činjenici da sam pobjedio u četrdeset bitaka, - Waterloo će izbrisati uspomenu na sve moje pobjede, ali moj Građanski zakonik - živjet će vječno.
Okolnosti nastanka zakonika
Šarenilo pravnih sistema bila je dominantna karakteristika pravnog poretka predrevolucionarne Francuske. Na mediteranskom jugu prevladavao je pravni poredak na temeljima Rimskog prava, dok je po sjevernim pokrajinama, zajedno s Parizom, prevladavalo Običajno pravo, koje se razvilo na temeljima feudalnih franačkih i germanskih institucija. Brak i porodični život bili su gotovo u potpunosti pod kontrolom Rimokatoličke crkve, regulirani kanonskim pravom. Osim toga, od početka 16. vijeka, sve veći broj pravnih pitanja bio je reguliran kraljevskim uredbama i pravilnicima i sudskom praksom koju je razvio aristokratski parlement (dvorski savjet). Svako područje imalo je vlastite carine, i unatoč napora u 16. i 17. vijeku da se to stanje sredi i zakoni jedinstveno kodificiraju - ništa nije napravljeno, zbog velikog otpora svih onih grupa kojima se zadiralo u njihove privilegije. Nakon Francuske revolucije, kodifikacija je postala ne samo moguća, već nasušno potrebna. Dotad moćne grupe, koje su zbog vlastitih interesa to kočile, kao što su brojni feudalni dvorovi, cehovi i bratovštine su uništeni i ukinuti, a uplitanje crkve u svjetovnu vlast svedeno na najmanju moguću mjeru, a i pokrajine su pretvorene u jedinice nove nacionalne države. Code Napoleon temeljio se po prvi put u historiji čovječanstva na pretpostavci da treba stvoriti racionalni zakon, oslobođen svih prethodnih predrasuda a njegov sadržaj trebao je biti sublimat zdravog razuma, a njegovo moralno opravdanje nije ležalo u starim običajima i monarhističkom paternalizmu već u njegovoj usklađenosti sa diktatima razuma.
Napoleonska reforma prava
Napoleon je odmah nakon što je postao prvi konzul, krenuo u reformu francuskog pravnog sistema u skladu s idejama Francuske revolucije, jer su stari feudalni i rojalistički zakoni djelovali zbunjujuće i kontradiktorno stanovništvu zemlje.
Posebna zbrka vladala je kod građanskog prava, koji je bio predmet mnogih različitih tijela državne uprave, i gomile različitih pravnih propisa po Francuskoj - zbog tog je još Nacionalni konvent to htio zamijeniti jednim zakonikom. Izrada nacrta novog građanskog zakonika povjerena je uglednom pravniku i zastupniku revolucionarnog konventa - Jean Jacques Régis de Cambacérèsu. On je prvi nacrt zakonika izradio još 1793. (u nevjerojatnih mjesec dana), ali se konvent bavio više sukobima sa kontrarevoluciona i evropskim silama koje su ih podržavale, tako da je taj zakon ostao po strani, - njegov nacrt je dorađivan 1794. i 1796. ali sve je ostalo samo na tome.
Rad na izradi zakonika ponovno je obnovljen Napoleonovim dolaskom na vlast 1799. On sam je jednom prilikom izjavio kako je sanjario da će biti moguće sve zakone svesti na jednostavne geometrijske demonstracije, tako da će o njima moći suditi svatko tko zna čitati i pisati i složiti dvije ideje. Osnovana je komisija od četiri eminentna pravnika (Felix-Julien-Jean Bigot de Preameneu, Jacques de Maleville, Jean-Etienne-Marie Portalis i François-Denis Tronchet) - 1800, kojoj je predsjedao drugi konzul Republike - Cambacérès, a vrlo često i sam prvi konzul - Napoleon, koji je požurivao rad komisije, tako da su ga zvali Ahilej komisije. Nakon intenzivnog rada - zakonik (kodeks) je bio gotov 1801., ali nije objavljen sve do 21. marta 1804. kad je objavljen pod imenom - Code civil des Français (Francuski građanski zakonik). thumb|left|240px|Prva stranica originalnog zakonika iz 1804 Code Civil je razvijen uglavnom na temeljima raznih starih običajnih zakona, inspiriran Justinijanovim zbornikom iz 6. vijeka Corpus iuris civilis u kojem je kodificirano rimsko pravo, uz njegov kodeks. Međutim, napoleonski kodeks razlikuje od Justinijanovog u par važnih stvari, u njega su ugrađena sve vrste ranijih pravila i običaja, a ne samo zakonodavni propisi; on nije bio samo zbirka starih pravnih akata, već skup potpuno novih tekstova, sa zdravorazumskom strukturom, bez vjerske podloge - napisan na narodnom živom francuskom jeziku toga doba. Code Civil bio je korjenita promjena u sistemu građanskog prava on je učinio zakone mnogo jasnijim i dostupnijim. On je i dokinuo stare sukobe između kraljevske i sudske vlasti, koji su bili na vrhuncu posljednjih godina prije revolucije, kad su mnogi suci tvrdoglavo ustrajali na svojim odlukama, koje su štitile privilegije društvenih klasa kojima su pripadali. Zbog tog se nova revolucionarna vlast - opredjelila za racionalno rješenje tog problema, dajući prednost općem društvenom interesu nasuprot partikularnom pojedinačnom - shativši da sami pravnici neće moći izraditi nove zakone.
To se odražava i u napoleonovom zakoniku zabranom sudovima da sude od slučaja do slučaja, već isključivo na osnovu općih pravila koja su se trebala uvesti (članak 5), budući da je stvaranje općih pravila bilo od tad u domeni zakonodavne a ne više sudske vlasti. Tako je teoretski dokinuto običajno pravo u Francuskoj.
Sadržaj zakonika
Code Civil iz 1804. godine imao je 2281 člana i bio podijeljen na 4 dijela;
U odnosu na obaveze, zakonik je obnovio tradicionalne rimske pravne kategorije ugovornog prava; ugovor, kvazi-ugovor (latinski: quasicontractus), delikt (delictum) i kvazi-delikt (quasi-delict ). Sloboda ugovoranja nije eksplicite navedena, ali je temeljni princip u mnogim odredbama zakonika.
Kazneni zakonik (Code pénal)
Louis Michel Le Peletier de Saint-Fargeau predstavio je nacionalnoj Ustavotvornoj skupštini novi kazneni zakonik - 1791. On je pojasnio da njegov zakonik kažnjava samo pravi kriminal a ne lažna kriminalna djela izmišljena na bazi praznovjerja, feudalizma, i despotskog poreznog sistema. On je izbacio iz popisa kriminalnih djela sve one što je stvoreno na bazi praznovjerja (misleći pritom na kršćansku religiju), ali to su uono vrijeme bili; psovka, krivovjerje, svetogrđe i čarobnjaštvo. Svi ta stara kaznena djela su dekrimilizirana, i novi kazneni zakon izdan za vrijeme Napoleona - 1810. nije sadržavao zakonske odredbe o vjerskim zločinima, isto tako ni istospolni seksualni odnosi više nisu bili - kriminalni čin.
Zakon o parničnom postupku (Code de procédure civile)
Pošto je cijeli stari pravni sistem bio demontiran, trebalo je promjeniti i Zakon o parničnom postupku, koji je usvojen 1806.
Trgovački zakonik (Code de commerce)
Trgovački zakonik usvojen je - 1807. on uz brojne izmjene vrijedi još i danas u Francuskoj, njegova 11 knjiga (pomorsko pravo) ostala izvor pomorskog prava na jadranskom primorju za svo vrijeme Austro-Ugarske i kasnije Jugoslavije.
Savelli
Savelli ima više značenja:
Napoleonov kodeks
Zakon o kaznenom postupku (Code d'instruction criminelle)
Zakon o kaznenom postupku (code d'instruction criminelle) objavljen je 1808. odnosio se na postupke vezane uz istražne radnje. Dvorski parlementarni sistem prije revolucije bio je kriv za puno zlostavljanja, kazneni sudovi koji su osnovani od revolucionarne vlasti, bili su kompliciran i neefikasan sistem, izložen brojnim lokalnim pritiscima. Ovoj zakonik rađao se uz puno rasprava, - rezultat je bio temelj današnjeg Inkvizitornog sistema koji se koristi u kaznenim sudovima po Francuskoj i mnogim državama svijeta, uz brojne izmjene od napoleonskih vremena (naročito sa poboljšanjima u pravima odbrane).
Francuska revolucija je u svojoj Deklaraciji o pravima čovjeka i građanina naglasila da se za svakog osumnjičenog građanina pretpostavlja da je nevin sve dok ga sud ne proglasi krivim. I Napoleon je želio otkloniti mogućnost samovoljnog hapšenja ili pretjerano dugog pritvora (zatvor prije suđenja). Bonaparte je napomenuo da treba biti pažljiv na očuvanju osobne slobode osobito kad je predmet pred carskim sudovima: Ti sudovi će imati veliku moć, ali im treba onemogućiti zloupotrebu te pozicije protiv slabih građanina, kad za to nema osnova. Međutim pritvor je i nadalje ostao normalna procedura kod osumnjičenih za teške zločine, kao što je ubistvo.
Dr. Jekyll and Mr. Hyde (film, 1941)
Dr. Jekyll and Mr. Hyde je američki crno-bijeli horor film snimljen 1941. u režiji Victora Fleminga, poznat kao druga klasična hollywoodska ekranizacija istoimene pripovjetke britanskog pisca Roberta Louisa Stevensona. Radnja se odvija u viktorijanskom Londonu gdje protagonist, ugledni ljekar dr. Jekyll (čiji lik tumači Spencer Tracy), na sebi testira eksperimentalni lijek protiv duševnih bolesti, a nakon čega se transformira u nasilni i izopačeni alter ego pod imenom "g. Hyde". Nova verzija je snimljena deset godina iza verzije koja je Fredricu Marchu donijela Oscara; nastojeći izbjeći ponavljanje, producenti su odlučili da se Spencer Tracy transformaciju ličnosti dočarava manje uz pomoć šminke, a više uz pomoć izraza lica. Također su se odlučili i za neobični casting, gdje je Lana Turner - koja će kasnije postati poznata po vamp ulogama - angažirana kao Jekyllova "dobra" zaručnica, a Ingrid Bergman kao Hydeova žrtva iz londonskog polusvijeta. Kritičari su ga, međutim, proglasili neuspješnim, odnosno inferiornim ranijoj verziji.
Napoleonov kodeks
Uticaj Napoleonovog zakonika na pravosuđe ostalih zemalja svijeta
Napoleonov code civile je izvorno uveden u područja pod kontrolom Francuske u 1804; Belgija, Luksemburg i djelomično po državicama na zapadu Njemačke, sjeverozapadoj Italiji, Ženeva i Monako. Kasnije je uveden u područjima koje je osvojio Napoleon: Italija, Ilirske pokrajine, Holandija, Hanzeatske zemlje, po ostatku Njemačke i Švicarskoj. Code civile je još uvijek u upotrebi u Belgiji, Luksemburgu i Monaku.
Code civile je izvršio velik uticaj na Kontinentalno pravo koje je u 20. vijeku postalo dominantno u većini država svijeta.
Tokom 19. vijeka, Napoleonov code civile samostalno je usvojilo više evropskih i latinoameričkih zemalja, bilo u obliku jednostavnog prijevoda ili uz znatne izmjene. Talijanski građanski zakonik iz 1865., donesen nakon ujedinjenja Italije u velikoj mjeri je inspiriran Napoleonovim građanskim zakonikom, i novi Talijanski građanski zakonik iz 1942. slijedi tu tradiciju. U Latinskoj Americi početkom 19. vijeka, Code civile uveden je na Haitiju i Dominikanskoj Republici, i još uvijek je na snazi u tim državama. Zatim su Bolivija i Čile slijedile njihov primjer i posudile mnogo stvari iz Napoleonovog zakonika. Čileanski građanski zakonik, kopirali su Ekvadora i Kolumbija a nakon njih Urugvaj i Argentina.