cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historija Podgorača
Podgorač u Drugom svjetskom ratu
No, Podgoračani nisu zaboravili žrtve koje su pokopane na njihovom groblju. Općina Podgorač je od Saborskog odbora za žrtve II. svj. rata ishodila sredstva za izgradnju spomen obilježja. Podignuto je spomen obilježje za žrtve partizanskih zločina u II. svjetskom ratu i za poginule hrvatske branitelje u Domovinskom ratu. Svečano otvorenje spomen obilježja održano je 10. travnja 1997. Okupilo se veliko mnoštvo Podgoračana i mještana okolnih sela, te članova Udruge Hrvatski domobran iz Zagreba, Osijeka, Našica, Slatine, Slavonskog broda i drugih naselja. Održana je sv. misa u podgoračkoj crkvi Svetog Nikole nakon koje su mještani Podgorača predvođeni župnikom Ivanom Pofukom i predstavnici Hrvatskog sabora, Požeško-slavonske županije, udruge Hrvatski domobran, predstavnici Općine Podgorač, počasni vod Hrvatske vojske i počasni vod Hrvatski domobran otišli na groblje. Prigodne govore održali su Vladimir Šeks, potporedsjednik Hrvatskog sabora, Anto Bagarić, požeško-slavonski župan, Florijan Boras, tajnik Saborskog odbora za žrtve II. svj. rada i poraća, Predsjednik udruge Hrvatski domobran i Luka Jakšetić, predsjednik Općinskog vijeća Općine Podgorač. Hrvatsku himnu intonirao je trubač HV, a počasni vod HV-a ispalio je 3 počasna plotuna.
Mnogi su Podgoračani prošli kalvariju Križnog puta. Veći dio ih se vratio, no ostali nisu bili te sreće: nitko nikad nije našao niti njihov grob. Pripadnici domobranskih postrojbi, koji nisu poginuli na križnom putu, morali su ići na dosluženje vojnog roka u jugoslavenskoj armiji.
Poratno vrijeme
Po završetku Drugog svjetskog rata većina mlađih muškaraca morala je ići na prisilni rad u šume, gdje su rušili stoljetna stabla koja su se izvozila u Sovjetski savez. Nakon toga je uvedena obveza predaje uroda žitarica, stoke i masti za državu. Nova vlast je seoska domaćinstva tjerala u seljačke radne zadruge. Malo je Podgoračana ušlo u zadrugu. Za njih je to bila velika sramota. U zadruge su ulazili rijetki profiteri i lijeni ljudi, koji su zbog lijenosti i bili siromašni. Tako je većina seljaka imala obvezu svoje žito, živu stoku i mast predavati u zadrugu. Jedan od profitera je toliko opteretio svoj tavan na kući otetim žitom da su mu na kući popucale grede. Mnogim poljoprivrednim domaćinstvima, osobito u kojima za vrijeme rata mladići nisu bili u partizanima (već u domobranstvu), propisivane su obveze iznad njihovih materijalnih mogućnosti. Tako je neko domaćinstvo nakon žetve navršilo 2 tone pšenice, a vlasti su mu propisale obvezu da mora državi besplatno predati 4 tone. Domaćin se žalio da je to nemoguće izvršiti. Utjerivači obveze su mu rekli da je to itekako moguće i objasnili kako: ''Prodaj junicu, uzmi pare pa kupi 2 tone pšenice u Osijeku i dovezi kod nas u zadrugu. Vidiš kako je to lako!''
Seljaci su i nakon ukidanja obveze i dalje teško živjeli. Imali su usitnjene parcele. Zemljišni maksimum bio je 18 jutara. Rijetki seljaci su imali taj maksimum. Porezi, koji su se morali na vrijeme plaćati pod prijetnjom pljenidbe najvrjednijih stvari, bili su previsoki, tako da se živjelo na rubu bijede. Tek početkom 70-tih godina prošlog stoljeća vlasti su dopustile odlazak mlađih osoba na rad u zapadne zemlje. Na privremeni rad u Njemačku i Austriju tada je otišlo više od stotinu mještaja.
Podgorački lovci izgradili su lovački dom na rubu Podgoračke urbarije u predjelu zvanom risovi. Gradnja doma je započela 1961., a svi radovi su završeni u ljeto 1962. godine. Uz lovački dom izgrađena je velika fazanerija, pečenjarnica, čardak za kukuruz, dugačka nadstrješnica i bunar sa vitlom za grabljenje vode. Uz lovce, članove podgoračkog Lovačkog društva Vepar 1946, radili su i mnogi podgoračani. Čak su pomagali i viši razredi Osnovne škole Podgorač kada se dom pokrivao crijepom. Veliku materijalnu pomoć za izgradnju ovog lovačkog kompleksa dala je Poljoprivredna zadruga Podgorač na čelu s direktorom Andrijom Ivančićem iz Podgorača i šefom voznog parka Tomom Stankovićem iz Razbojišta. Lovačko društvo ima 24 redovita člana i gospodari zajedničkim lovištem Podgorač koje se prostire na 3500 hektara.
Cesta Podgorač – Našice asfaltirana je koncem 1978., a cesta Podgorač – Osijek, preko Budimaca, 1981. godine
Početkom 80-tih liberalizirana je trgovina, kretanje radne snage, protok roba i novca. No, bile su to lažne nade za hrvatske ljude. Sjetimo se samo nestašica, vožnje automobila u parne ili neparne datume.
Srbija se otela i postala dominantna u Jugoslaviji. Anektirali su Kosovo i Vojvodinu. Na kraju je iz obijesti početkom 90-tih započela rat. Najprije sa Slovenijom, pa s Hrvatskom, da bi završila sa Bosnom i Hercegovinom.
Neovisna Hrvatska
U Hrvatskoj su održani prvi višestranački parlamentarni izbori 22. i 23. travnja 1990. godine. Hrvatska je tada još bila u sastavu SFRJ kao Socijalistička Republika Hrvatska. Političke stranke bile su formalno priznate tek dva mjeseca prije (2. veljače 1990. godine). U predizbornoj kampanji dominirale su: Tuđmanova Hrvatska demokratska zajednica (HDZ), vladajući Račanov Savez komunista Hrvatske (koji je svome imenu dodao Stranka demokratskih promjena – SDP) i Koalicija narodnog sporazuma (KNS), u koju su ušli HSLS, HKDS, SDSH i HDS, a na čelu su joj bili nestranački Miko Tripalo i Savka Dabčević-Kučar. Na izborima je pobijedio HDZ, osvojivši 42% glasova i 58% zastupničkih mjesta. Razlog takvoj razlici u postotku bio je većinski izborni sustav (za razliku od današnjeg razmjernog). Druga stranka po snazi bio je SKH-SDP s 26% osvojenih glasova i 30% zastupnika, dok je treća bila Koalicija (KNS) s 15% glasova i 5.9% zastupničkih mjesta.
U Podgoraču su neposredno prije izbora (kao i u drugim mjestima diljem Slavonije) održavani veliki politički skupovi na koje su dolazili predstavnici HDZ-a iz Našica i Osijeka i držali vatrene govore. Na jednom skupu bio je nazočan i Stjepan Sulimanac, ugledni član HSS i veliki prijatelj Stjepana Radića za njegovog života. Sulimanac je održao vatreni govor koji je usijao atmosferu u Hrvatskom vatrogasnom domu gdje se skup održavao. Na skupu je svirao tamburaški sastav Zlatni dukati. Veselje je trajalo do zore. Došao je i dan parlamentarnih izbora. Već u jutarnjim satima na birališta je izašlo mnogo ljudi. Starijim osobama, koje nisu mogle doći do birališta, birački odbori dolazili su u domove i omogućili da glasuju. Kad su došli kod jednog 90-godišnjaka i upoznali ga s pravilima glasovanja, on im je postavio pitanje: ''Koja je kutija za Stjepana Radića da u nju ubacim listić? Neću glasati za onog lopova Pašića.'' Na parlamentarnim izborima velika većina Podgoračana je dala svoj glas za HDZ.
Ponovno utemeljenje Općine Podgorač
1993. godine nanovo je utemeljena Općina Podgorač. Prema zakonskim odredbama općini su pripala naselja Podgorač, Budimci, Stipanovci, Razbojište, Poganovci, Kršinci, Ostrošinci, Bijela Loza i Kelešinka. Na izborima za jedinice lokalne uprave i samouprave izabrano je 15 članova općinskog vijeća. Nositelji lista bili su: za HDZ Luka Jakšetić, za HSLS Siniša Anić i za Hrvatsku stranku prava (HSP) Luka Peterko – svi iz Podgorača. HDZ je osvojila 10 mandata, HSLS 4 mandata i HSP 1 mandat. Prema odredbama posebnog zakona u općinsko vijeće imenovano je još 5 članova iz reda srpske nacionalne manjine iz naselja Budimci, tako da je prvo Općinsko vijeće Općine Podgorač brojilo ukupno 20 vijećnika. HDZ, iako pobjednik na izborima, imao je kod donošenja važnih odluka tijesnu većinu glasova. Za načelnika podgoračke općine imenovan je član HDZ-a Stevo Hmura iz Podgorača s poglavarstvom:
Idući lokalni izbori održani su 1997. godine. Biralo se 15 vijećnika općinskog vijeća. Nositelji lista bili su: za HDZ Luka Jakšetić, za HSLS Siniša Anić, za DC Siniša Ivančić i za HSP Luka Peterko. HDZ je osvojio 12 mandata, HSLS 1 mandat, DC 1 mandat i HSP 1 mandat. Za načelnika općine imenovan je ponovno Stevo Hmura. Članovi Općinskog poglavarstva bili su:
Na lokalnim izborima 2001. pobjedu odnosi Hrvatska seljačka stranka (HSS). Od tih izbora na dalje HDZ je u oporbi.
Prema odredbama Zakona o područjima županija, gradova i općina u RH (NN, br. 90/92) Općina Podgorač bila je od 1993. – 1997. u Požeško-slavonsku županiju. Dobar dio Podgoračana bio je zatečen i zbunjen. Očekivalo se da će, već po dugogodišnjoj tradiciji, Općina Podgorač biti u Osječko-baranjskoj županiji. No, život je krenuo dalje. Nakon završenih lokalnih izbora čelnici podgoračke općine Stevo Hmura, načelnik i Luka Jakšetić, predsjednik općinskog vijeća zajedno s odbornikom u županijskoj skupštini Jozom Vračarićem pozvani su na sastanak kod požeškog župana radi upoznavanja i dogovora o radu općine. Na sastanku u Požegi okupili su se predstavnici svih gradova i općina Požeško-slavonske županije, predstavnici crkvene vlasti, zastupnici u Saboru, župan i podžupani. Požežani su vrlo toplo primili predstavnike Općine Podgorač. Na tom sastanku bio je i Stjepan Mesić, Predsjednik Sabora RH.
Požeško-slavonska županija je u Općinu uložila značajna sredstva: asfaltirana je cesta Podgorač – Ostrošinci u dužini od 6 km, izrađena je kompletna dokumentacija za kanalizacijsku mrežu u naselju Podgorač, te je započeto s izgradnjom kanalizacije od središta Podgorača do kraja ulice Matije Gupca, gdje je izgrađen kolektor s prečistačima. Kroz naselja Stipanovci i Kelešinka provedena je vodovodna mreža koju je 2. studenoga 1996. pustio u rad Anto Bagarić, župan požeško-slavonski. Istoga dana su Anto Bagarić i Potpredsjednik Hrvatskog sabora Vladimir Šeks proglašeni počasnim građanima Podgorača.
Počasnim građaninom Općine Podgorač proglašen je i Ćiril Kos, biskup đakovački i srijemski. Povelju o proglašenju mons. Ćirila Kosa počasnim građaninom uručilo je u biskupskom dvoru u Đakovu općinsko izaslanstvo: Luka Jakšetić, predsjednik Općinskog vijeća, Stevo Hmura, načelnik Općine Podgorač i vlč. Petar Petrović, župnik župe Budimci.
U 1997. Sabor RH donio je Zakon o izmjenama zakona o područjima jedinica lokalne uprave i samouprave prema kojem je Podgorač pripojen Osječko-baranjskoj županiji. Općina je zbog ovakvog preustroja imala velikih poteškoća. Došlo je do duže stagnacije u razvoju Općine. Nije bilo lako naći svoje mjesto u novoj sredini.
Podgorač u Domovinskom ratu
Prema odluci Skupštine općine Našice u lipnju 1991. u naseljima Našice, Podgorač, Đurđenovac, Feričanci i Koška osnovani su krizni stožeri i policijske postaje. Prvi zadatak kriznih stožera je bio organiziranje protupožarne zaštite naselja i poljskih usjeva (pšenice i drugih žitarica u vrijeme prije žetve). Realna opasnost prijetila je od ekstremnih Srba koji su najavljivali podmetanje požara i likvidacije članova HDZ-a. Policijske postaje u početku su imale zadatak nadzirati cestovni promet, koji je u to vrijeme bio vrlo živ zbog prolaska Bosanaca u kupovinu po Madžarskoj. Također su nadzirale i pokrete jedinica JNA, koje su u to vrijeme naoružavale srpsko pučanstvo. U policijskoj postaji Podgorač bio je jedan vod profesionalnih policajaca i 3 voda pripadnika dobrovoljačkih odreda civilne zaštite (DOCZ) naoružanih registriranim osobnim naoružanjem (samokresi) ili lovačkim puškama (registrirani lovcu).
Krizni stožer u Podgorač je sačinio raspored dežurstva ratara po poljima. Grupe ratara s traktorima, za koje su bili zakačeni plugovi, nadgledale su polja i bile spremne presijecati i ograničavati opožarene površine. Za gašenje požara bila je zadužena vatrogasna jedinica dobrovoljnog vatrogasnog društva. Svi uključeni u ovaj oblik samozaštite svoje zadaće su obavljali savjesno. U srpnju 1991. u naselju Budimcima najavljen je politički skup na koji je trebao doći dr. Jovan Rašković i njegova pratnja. To je zabrinulo sve Podgoračane. Pripadnici policijske postaje nadzirali su promet 24 sata na dan, no nije uočen prolaz Raškovićeve ekipe. Pročulo se da su Budimčani zbog toga bili vrlo razočarani, tako da su 4. kolovoza 1991. odlučili postaviti barikade na ulazima u selo. Ovo je zabrinulo sve dobronamjerne ljude, jer je scenarij s barikadama već bio poznat diljem Hrvatske. 6. kolovoza Predsjednik Općine Našice, prof. Šimun Šalić, nazvao je tajnika Mjesne zajednice Podgorač i izdiktirao zapovijed:
Tajnik je bio zaprepašten ovom zapovijedi. Pokušao je objasniti prof. Šaliću da je to opasna zadaća, jer su pokraj barikada postavljeni utvrđeni bunkeri u kojima su naoružani ljudi teškim naoružanjem, spremni na upotrebu toga naoružanja. Prof. Šalić je bio neumoljiv. Podsjetio je tajnika MZ kako je Općina Našice dala MZ Podgorač 700.000 HRD za uređenje sela. Na kraju je rekao da izaslanstvo izabere dan i sat odlaska na pregovore. Ukoliko se barikade uklone, Mjesna zajednica Podgorač neće imati više nikakovih obveza prema Općini Našice. Za pomoć u organizaciji pregovora zadužio je šefove mjesnih ureda u Podgoraču i Budimcima. Nakon toga je jednostavno poklopio telefonsku slušalicu. Tajnik MZ odmah je sazvao sjednicu Savjeta MZ na koju su još bili pozvani ravnatelj osnovne škole Ivan Bocor i matičar Zorko Martinović. Donesena je odluka da se ode na pregovore sa zabarikadiranim Budimčanima u sastavu koji je zapovijedio prof. Šalić. Podgorački voditelj matičnog ureda je tu odluku telefonski prenio budimačkom matičaru, Željku Bojaniću, koji je rekao da će o svemu obavijestiti zapovjednika obrane Budimaca. Nakon nekoliko dana stigla je obavijest iz Budimaca da će se pregovori održati u Mjesnom uredu Budimci u petak, 9. kolovoza u 22.00 sata.
Peteročlano podgoračko izaslanstvo došlo osobnim automobilom pred barikadu, koja se nalazila kod trafostanice na ulazu u Budimce, nešto prije 22 sata. Stražari su velikim traktorom uklonili ogromnu tanjuraču koja je zaprečivala prolaz i rekli pregovaračima da ih budimačko vodstvo čeka u Matičnom uredu. U matičnom uredu Podgoračane je vrlo ljubazno primilo budimačko vodstvo na čelu sa Žarkom Bošnjakom, predsjednikom sela i Jovanom Branešcem, zapovjednikom obrane. Nudila se rakija i kava dočeknica i govorilo o nevažnim stvarima kao da se ništa nije dogodilo. Podgoračani su prihvatili kavu, no alkohol su energično odbili, unatoč ljubaznom nagovaranju domaćina. Tajnik MZ Podgorač, kao ovlašteni pregovarač, bez uvoda je postavio pitanje Jovi Branešcu, kojeg je otprije poznavao, zašto su postavljene barikade na ulazu u selo. Ovaj mu je lakonski odgovorio da je to zbog mudžahedina smještenih na poljoprivrednom dobru Podgorač i ustaša na podgoračkoj glavnoj raskrsnici, te da se Podgoračani ne trebaju ništa brinuti. Tajnik mu je tada rekao:
Branežac je potvrdio da su svi tu kako je zahtjevano. Tada se Tajnik MZ obratio nekolicini budimačkih starosjeditelja s pitanjem da li se sjećaju dana kada je u II. svj. ratu na Budimce krenula ratna njemačka jedinica s krajnje opasnim namjerama za Budimčane. Starosjeditelji su potvrdili da nikako ne mogu zaboraviti te dane kada su svi mještani Budimaca ispred njemačke pogibelji pobjegli u Podgorač, a Podgoračani su ih sklonili u svoje kuće i čuvali ih dok opasnost nije prošla. - zapitao ih je Tajnik MZ Podgorač. Jedan od starijih Budimčana obratio se svojim ljudima: Vijećali su Budimčani duže vrijeme u zasebnoj prostoriji. Napokon je u prostoriju, u kojoj je čekalo podgoračko izaslanstvo, ušao spomenuti budimčanin i rekao: Podgoračko izaslanstvo je u potpunosti obavilo zadatak i o tome obavijestilo prof. Šimuna Šalića, koji je bio presretan. Nakon toga Podgorač do kraja Domovinskog rata nije imao problema s Budimcima.
U Podgoraču je ljeto 1991. bila ustrojena jedna satnija DOCZ, koja je kasnije prevedena u domobrane. Zapovjednik satnije bio je Ivica Greganić iz Podgorača zvani Bačiva. Tijekom studenoga i prosinca 1991. iz ove domobranske satnije popunjavane su 132. Našička brigada HV i ostale slavonske brigade HV-a. U Domovinskom ratu su poginula 4 Podgoračanina, a više ih je bilo ranjeno. Najtužnija je bila sahrana Željka Kotriša kojeg su iz zasjede na Papuku ubili četnici.
U Podgoraču su od listopada 1991. do ljeta 1995., što kraće, što duže vrijeme boravile 132. brigada HV Našice – Orahovica, 101. zagrebačka brigada, topnički divizion Osječke brigade HV, protuzrakoplovna jedinica Đakova, topnička satnija iz Koprivnice i druge jedinice HV.
Crtice iz Podgorača
Naime, na livadama zvanim Jasenovače, Brnićevi su izvodili na ispašu svoje konje. Konje su čuvali dječaci iz zadruge. Jednog poslijepodneva dotrčao je njihov dječak i starješini priopćio vijest da su Cigani odveli sve njihove konje. Starješina je skupio svojih 12 ljudi, podijelio im puške i zajedno s njima krenuo u potjeru za Ciganima. Potjera je prošla kroz sela Ledenik i Košku. Usput su od mještana tih sela saznali da su Cigani tuda prošli s ukradenim konjima. U šumi nedaleko od Harkanovaca potjera je uočila vatru oko koje sjede ljudi. Nedaleko od vatre bili su povezani ukradeni konji. Tada su Brnići opkolili konjokradice, a starješina je zapovjedio paljbu. U kratkom vremenu svi konjokradice su bili poubijani. Starješina je odmah otišao u podgoračku žandarmeriju, predao zapovjedniku žandarmerije svoju pušku i izvjestio ga o nemilom događaju. Zapovjednik je postavio pitanje da li su pobijeni konjokradice zakopani i gdje. Starješina mu je rekao da su svi propisno zakopani u šumi gdje su i poubijani. Nato mu je žandarski zapovjednik rekao: - Uzmi pušku i idi kući, slobodan si! Iz ovoga se može nazrijeti kakva su to bila vremena.
HSS-ovci su bili oduševljeni ovakvom skupštinom, te su odlučili da se iduća održi u Slatini. No, ta se skupština nije nikada održala zbog atentata na Stjepana Radić u Narodnoj skupštini u Beogradu.
Budimčani su imali česte razmirice s mještanima sela Krndije koje je bilo naseljeno njemačkim življem. Sukobi su se u II. svjetskom ratu pojačali kada su budimački partizani zapalili žito Krndijašima. Ovi su najprije napali selo Poganovci, no na kraju se ispostavilo da Poganovčani nisu ništa krivi. 1944. ujesen u selo Krndiju došla je na odmor veća njemačka vojna postrojba. Stanovnici su se požalili njemačkim zapovjednicima kakvih problema imaju sa Budimčanima. I Budimčani su nekako doznali da je u Krndiji elitna ratna jedinica, pa su, neimajući kuda, navrat-nanos svi krenuli u Podgorač. Ispričali su podgoračkom poglavarstvu u kakvoj su nevolji i zamolili ih da se sakriju u selu. Poglavarstvo je iz samilosti prema ljudima kojima prijeti velika pogibelj, rasporedilo sve budimačke porodice po podgoračkim kućama. Kada je njemačka jedinica došla u Budimce, našla je prazno selo. Bili su vrlo zbunjeni. Odaslali su svoje patrole u okolna sela, pa i u Podgorač. Njemački agenti su se raspitivali za Budimčane. No, u svakoj kući su dobili odgovor da ne znaju ništa o stanovnicima Budimaca. Agentima je bilo nekako čudno kako su u Podgoraču sve kuće prenapućene, pa su se raspitivali o članovima obitelji. Domaćini su jednodušno odlučili da stanovnike ovog susjednog sela spase od zla pod svaku cijenu. Predstavili su ih kao bliske rođake ili članove obitelji. Niti jedan Podgoračanin njemačkog podrijetla nije agentima odao pridošlice, čak su ih primili u svoje domove. Agenti su na kraju otišli iz Podgorača. Tako su Budimčani spašeni sigurne smrti ili grozote sabirnih logora koje su Nijemci imali diljem Istočne Europe. Nakon rata Budimčani su dugo zahvaljivali Podgoračanima što su ih je spasili teške pogibije.
Ugledni Podgoračani
Grof Pavle Pejačević porijeklom je iz virovitičko-retfalačke loze Pejačevića Naime, uz našičku lozu, koja se najduže održala i dala Hrvatskoj 2 bana, te skladateljicu, postojale su kroz 18. i 19. stoljeće loze iste obitelji u Virovitici, Retfali, Podgoraču i Rumi. Grof Pavao sin je Ivana Nepomuka Pejačevića, vlastelina rumskog i retfalačkog i Katarine grofice Janković Daruvarske. Imao je četiri brata i dvije sestre. Najstariji brat, Petar, koji je u dva navrata sredinom 19. st. obnašao dužnost župana Virovitičke županije, naslijedio je, kako su običaji nalagali, središnji dio posjeda u Retfali. Pavao je zajedno s mlađim bratom Ladislavom dobio na upravu Podgorač. Školovao se u Beču u odgajalištu i na vojnoj akademiji, gdje je napredovao do zvanja konjičkoga satnika, kada se 1848. zahvalio na službi i vratio u Slavoniju. Tada je i preuzeo s bratom imanje u Podgoraču. Nedugo potom brat umire, pa Pavao nastavlja sam upravljati imanjem. Oženio se 1850. Alvinom rođenom barunicom Prandau, kćerkom Gustava Hillepranda Prandaua, valpovačkog vlastelina, koja je umrla već 1882. Nisu imali potomaka. Do ženine smrti Pavao Pejačević vodio je vrlo intenzivan društveni život. Osobno je poznavao niz uglednih ličnosti kulturne i političke scene Monarhije.
Poslije ženine smrti gotovo se potpuno povlači iz društvenog života posvetivši se imanju u Podgoraču i lovu. Njegova djelatnost na izgradnji sela u kojem je živio, a mogli bismo reći i u izgradnji cjelokupnog kulturnog pejzaža istočne Slavonije, je impresivna. Projekt dvorca koji je podigao u Podgoraču, a koji je u potpunosti porušen u zadnjim danima II. svjetskog rata, povjerio je tada jednom od najuglednijih ugarskih arhitekata, Alajosu Hauszmannu, projektantu guvernerske palače u Rijeci, crkve Sv. Stjepana u Budimpešti i niza drugih historicističkih objekata. Uz dvorac podigao je u Podgoraču osnovnu školu, općinsku zgradu, mlin u ulici Klenik, zgrade za upravitelja imanja, šumara, činovnike, lugare, poljare, konjušare, kočijaše, zanatlije, itd. Utemeljio je vatrogasno društvo, sagradio vatrogasno spremište i opremio ga potrebnim vatrogasnim spravama.
Većina ovih objekata i danas svjedoče o tom vremenu. U Osijeku, osim vlastite palače, sagradio i secesijski zdenac uz Dravu, djelo arhitekta Hofbauera, jedan od najznačajnijih secesijskih spomenika toga grada, pokazavši se na taj način spremnim, kao naručitelj objekta, u posljednjim godinama svoga života, prihvatiti novi stil, odmaknuti se od historicizma. Kako nije imao potomaka ni roda svoje loze, prodao je cijeli posjed grofu Normanu iz Valpova. Novac u iznosu preko milijun kruna namijenio je da se poslije njegove smrti u Podgoraču sagradi bolnica za naselja koja su pripadala pod njegovo vlastelinstvo. Iz nepoznatih razloga nije se odmah gradilo, te je taj novac deponiran u banku i nije korišten sve do I. svj. rata. Većim dijelom ga je progutao ratni zajam.
Grof je i pojedince pomagao. Mnogima je pomogao u gradnji kuće, štale ili drugih gospodarskih zgrada. Školi je 1878. nabavio harmonij i rijetke zbirke. Bio je mjesni sudac u Podgoraču. Kada je morao tuženog osuditi da plati tužitelju dug, tuženi bi počeo jadikovati da ne može platiti. Tužitelj je uporno tražio novac. Grof je to solomonski presudio: dao je tuženom potrebnu svotu koju je bio dužan, a ovaj ju je onda vratio tužitelju. Tako bi svi bili zadovoljni. Grof Pavao nadživio je svu svoju mnogobrojnu braću i sestre. Umro je 1907., u dubokoj starosti od 93. godine. Njegovu sprovodu prisustvovali su svi uglednici Virovitičke županije pa i šireg područja Slavonije, grof Aleksandar Altmann iz Zagreba, sin pokojnikove sestre Marije, udane grofice Althann, grof Elvin Eltz iz Vukovara, nećak (sin sestre njegove žene Alvine), grof Rudolf Normann sa ženom Julijom Normann iz Valpova, veliki župan Županije virovitičke Antun pl. Mihalovich u zastupanju bana Ladislava Pejačevića, koji uslijed prezaposlenosti nije mogao osobno doći. Grad Osijek predstavljali su gradski vijećnik Bejalčić, županijsku oblast županijski tajnik Höcker, kotarsku oblast u Našicama kotarski predstojnik Murat, župnik osječkog Donjeg grada Firinger, odvjetnik Dragutin Neumann, ravnatelj Čačinović iz Đakova, ravnatelj Kient iz Normanaca, ravnatelj Bauer iz Rume, Stefanija Mailath i niz drugih uglednika, te gotovo svi mještani sela Podgorača. Sprovod je vodio osječki gornjogradski župnik Josip Horvat. Uz darovnice svojih knjiga i slika Kraljevskoj gimnaziji u Osijeku, te novčane donacije pučkoj školi u Podgoraču dio svoje ostavštine u iznosu od 28.000 kruna grof je oporučno namijenio izgradnji kapelice – mauzoleja za sebe na groblju u Podgoraču. Za izvršitelje oporuke imenovani su njegov sinovac grof Rudolf Normann – Ehrenfelški (koji je 1903. - 4 godine prije grofove smrti kupio podgorčko vlastelinstvo) i odvjetnik dr. Dragutin Neumann iz Osijeka.
Franjo Marković rođen je 27. listopada 1907. u Podgoraču. Završio Zadružnu školu HSS-a u Zagrebu. Načelnik Općine Podgorača od 1935. – 1943. U ljeto 1943. premješten je u Ured za kolonizaciju u Osijeku. U HSS-u je obnašao dužnost tajnika. Partizani su ga 1943.g. pozvali na razgovor radi uspostavljanja suradnje s općinskom vlašću. G. Marković se, u dobroj vjeri, spremao odazvati pozivu, no tada su mu partizani bacili bombu na obiteljsku kuću. Shvatio je s kim ima posla i da s partizanima suradnja nije nemoguća. Kao pričuvni domobran zarobljen od partizana kod Dravograda 1945.g. Prošao križni put. Nakon II. svj. rata proganjan je i zlostavljan od komunističke vlasti do kraja života. Umro je u Podgoraču 9. 10. 1983. godine.
Pavica Papa, r. Mifka rođena je 1. travnja 1914. u Podgoraču. Umrla 23. ožujka 1996. u Osijeku. Učiteljica razredne nastave i likovne kulture u Osnovnoj školi Podgorač. Slikarica, koja je dugi niz godina živjela u Podgoraču u rodnoj kući u ulici Hinka Juhna 2. Svoje slike izlagala je diljem Hrvatske i u Osnovnoj školi Podgorač, kojoj je donirala više ulja na platnu.
Katarina Milanović Paulić rođena je 13. kolovoza 1929. u Podgoraču. Umrla 8. veljače 2013. u Zagrebu, sahranjena u rodnom Podgoraču. Osnovnu školu od I. - IV. razreda pohađala u Podgoraču. Autorica više književnih djela (Podgorač, sjećanja i zapisi, Lovci pod kruškom i dr.) i slika - pejsaža s motivima iz Podgorača i njegove okolice. Većinu svojih slika poklonila je Osnovnoj školi u Podgoraču.
Josip Nikolašević rođen je 1943. u Podgoraču. Umro i sahranjen 1993. u rodnom Podgoraču. Osnovnu školu od I. - VIII. razreda završio u Podgoraču. Bio je profesor filozofije i socijologije u osječkim srednjim školama. Predano se borio za hrvatski nacionalni identitet u vrijeme SFRJ,te kulturnu uljudbenost u rodnom mjestu sve do svoje prerane smrti.
Alojz Guberović rođen je 6. prosinca 1946. u Podgoraču. Osnovnu školu I. - VIII. razreda završio u Podgoraču. Završio visoke vojne škole i studij ekonomije. Visoki časnik Hrvatske vojske, suradnik generala Janka Bobetka u Domovinskom ratu. Koncem 1991., kada je bilo najpotrebnije, značajno pomogao obrani Podgorača.
'''Dr.sc. Zorko Marković''' sin Franje Markovića, rođen je 26. veljače 1951. u Podgoraču, gdje je završio osnovnu školu. Gimnaziju je završio 1969. u Našicama. Studij arheologije i povijesti završio je u Zagrebu. Doktorirao je u Ljubljani.
Zlatko Kovač rođen je 6. travnja 1966. u Osijeku. Osnovnu školu završio je u Podgoraču, a gimnaziju u Našicama. Na Prirodoslovno-matematičkom fakultetu u Zagrebu završio je studij geografije. Bio je zaposlen u Osnovnoj školi Podgorač kao učitelj zemljopisa. Preselio se s obitelji u Našice, gdje radi kao profesor u Srednjoj školi Našice. Vrstan je glazbenik. Bio je član crkvenog pjevačkog zbora u Podgoraču i Našicama. U Podgoraču je obučio veći broj tamburaša. Izučava povijest, osobito noviju Hrvatsku povijest, povijest Slavonije i podgoračkog kraja.
'''doc.dr.sc. Julije Jakšetić''' rođen je 9. 7. 1975. u Našicama. U Podgoraču je završio osnovnu školu, a opću gimnaziju u Našicama. Diplomski studij matematike – inženjerski smjer završio je na Prirodoslovno-matematičkom fakultetu u Zagrebu. Na istom fakultetu je magistrirao i doktorirao.
Tinoco, San Rafael
Tinoco je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini San Rafael.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 12 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 7 m.
Cumbola, Pennsylvania
Kambola je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 443.
Valea Budului, Mărgineni
Valea Budului je naselje u Rumuniji u okrugu Bakau u opštini Mărgineni.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 351 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 201 m.
Boro Pavlović
Boro Pavlović (Slavonska Požega, 27. travnja 1922. - Duga Resa, 7. rujna 2001.) je bio hrvatski pjesnik, esejist, likovni i književni kritičar i libretist. Pisao je i pjesme za djecu.
Uz Juru Kaštelana, Radovana Ivšića i Josipa Stošića spada među prve pjesničke avangardiste u Hrvatskoj nakon drugog svjetskog rata, odnosno da je bio prvim "osviještenim postmodernistom". Dijelom je pjesničkog i književničkog naraštaja koji se afirmirao kroz poznati književni časopis Krugove.
Od svih hrvatskih poratnih pjesnika, Boro Pavlović je najplodniji koji je sačuvao lirski i imaginativni prostor igre u svom pjesništvu. Uza sve to, pjesme su mu odražavale slavonsku dušu. Posjedovao je i pjesničku odvažnost, jer je pojio o "Betlehemskom Otajstvu, svetom Franji i starodrevnoj Kroaciji", kada se drugi pjesnici nisu usuđivali.
Bio je visoke naobrazbe, svojevrsni hrvatski polihistor 20. stoljeća. 1946. je doktorirao pravne znanosti, a tri godine poslije je diplomirao na Filozofskom fakultetu. Pored tih studija, studirao je i tehniku, arhitekturu i medicinu.
Djela
Napisao je preko 30 djela.
Prirediteljem je prve poratne hrvatske antologije poratnog hrvatskog pjesništva (Poslijeratna mlada hrvatska lirika, 1953.).
Neka njegova djela je u njenoj antologiji Zywe zradla iz 1996. sa hrvatskog na poljski prevela poljska književnica i prevoditeljica Łucja Danielewska.
Nagrade
Dobitnik je povelje Visoka žuta žita na Pjesničkim susretima u Drenovcima.
Nalazi se u antologiji hrvatskog pjesništva 2. pol. 20. st. priređivača prof. dr Stijepe Mijovića-Kočana Skupljena baština.
Hrvatski književnik Vladimir Rem je napisao knjigu o Bori Pavloviću "Boro P. i drugi" (2004.).
Casiglio, Milano
Casiglio je naselje u Italiji u provinciji Milano, u regiji Lombardija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 27 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 101 m.
La Cascada, Mezquital
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 18 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2611 m.
La Puerta, Chicontepec
La Puerta je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Chicontepec.
Salcea, Salcea
Salcea je naselje u Rumuniji u okrugu Sučava u opštini Salcea.
La Puerta, Chicontepec
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 243 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 98 m.
San Vicente Amole, Copanatoyac
San Vicente Amole je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guerrero, u opštini Copanatoyac.
La Puerta, Chicontepec
Vidite još
Administrativna po
Grižane-Belgrad
mini|200px|Pogled na Grižane sa Gradine mini|desno|200px|Ruševine utvrde u Grižanama Grižane-Belgrad je jedno od četiri naselja u Vinodolskoj općini.
Bi’r Ghisāl, Sa'dah
Bi’r Ghisāl je naselje u Jemenu u pokrajini Sada.
Salcea, Salcea
Prema proceni iz 2012. u naselju je živelo 8655 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 329 m.
Bi’r Ghisāl, Sa'dah
Prema proceni iz 2012. u naselju je živelo 19 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1885 m.
Cubiri de la Capilla, Sinaloa
Cubiri de la Capilla je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Sinaloa, u opštini Sinaloa.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 665 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 62 m.
Grižane-Belgrad
Zemljopis
Naselje se nalazi u Vinodolu, četiri kilometra sjeveroistočno od Crikvenice smješteno pod ruševinama frankopanskog grada i krševitih litica “Griža” po kojima su i dobile ime.
Stanovništvo
Godine 2001. imalo je 840 stanovnika.
Povijest
Stari je grad oštećen 1323. godine kada je Vinodol zadesio jak potres. U 15. stoljeću dograđene su okrugle kule, a danas su vidljivi samo ostaci nekada slavnog kaštela Gradina Grižane. Grižanski kaštel imao je nepravilan oblik četverokuta, s okruglim kulama, a ta je nepravilnost uzrokovana specifičnim terenom. Tu je stolovao knez Martin koji je utemeljio primorsku luku koja je dobila ime Crikvenica.
Gospodarstvo
Stanovništvo se bavi vinogradarstvom i turizmom, a posljednih se godina uređuju stare kamene kuće uređene u autohtonom primorskom stilu. Od voća se još uzgajaju trešnje (griške črišnje).
San Vicente Amole, Copanatoyac
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 622 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2230 m.
Al Masyār, Sa'dah
Al Masyār je naselje u Jemenu u pokrajini Sada.
Prema proceni iz 2012. u naselju je živelo 19 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 305 m.
Álvaro Obregón, Libres
Álvaro Obregón je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Libres.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 692 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2385 m.
Delicias las Flores 2da. Sección, Salto de Agua
'''Delicias las Flores 2da. Sección''' je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Salto de Agua.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 112 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 86 m.
Jadranovo
Jadranovo je kvarnersko turističko mjesto na Hrvatskom primorju udaljeno devet kilometara od grada Crikvenice, kojemu uz Dramalj i Selce administrativno pripada.
Zemljopis
Jadranovo je smješteno na sjevernom dijelu Jadranskoga mora, svega 8 km od središta Crikvenice i 26 km od Rijeke. Pripada drugoj vodećoj turističkoj regiji Hrvatske (nakon Istre), Kvarneru, koja bilježi stoljetnu turističku tradiciju. Smješteno na sunčanoj sjevernojadranskoj obali, Jadranovo je prepoznatljivo po svojim brojnim plažama, uvalama te čistom moru, a svojevrsni prirodni fenomen je i ljekovito blato u uvali Lokvišće.
Belle Starr
mini|Belle Starr, jedna od napoznatijih ženskih odmetnica Amerike
Jadranovo
Stanovništvo
Jadranovo danas ima 1148 stanovnika i administrativno pripada Gradu Crikvenici. Turizam i trgovina su osnovne djelatnosti.
Belle Starr
Myra Maybelle Shirley (5. veljače 1848. - 3. veljače 1889.), poznatija kao Belle Starr, bila je američka odmetnica.
Casaiole, Perugia
Casaiole je naselje u Italiji u provinciji Perugia, u regiji Perugia.
Belle Starr
Rani život
Rođena je 5. veljače 1848. blizu Carthagea (Missouri) u obitelji farmera. Njena obitelj se u 1860-ima preselila u Carthage i njezin je otac postao vlasnikom jednog gradskog bara. 1864., nakon napada Unije na Carthage, Shirleyjevi se sele u Scyene u Teksasu. Tamo Belle odrasta s najpoznatijom am. bandom odmetnika, s braćom James i Younger, koji su se, također, iz Missourija preselili u Teksas i zajedno s Belleinim bratom Budom služili u Quantrillovim jahačima.
Jadranovo
Povijest
U uvali Lokvišće nađen je velik broj razbijenih amfora, koje ukazuje na postojanje male luke i skladišta (proizvodnja vina i ulja). U VIII. i IX. st. ovaj prostor naseljavaju Slaveni pristigli s područja sjeverne Dalmacije.
Col Needham
Colin Col Needham (26. januar 1967 -) je britanski informatičar i poslovni čovjek, najpoznatiji po tome što je 1990. godine osnovao Internet Movie Database, najstariju, najveću i najčešće korištenu bazu podataka o filmskoj djelatnosti. Otkada je 1998. IMDb otkupio Amazon.com, Needham služi kao njen direktor.
Casaiole, Perugia
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 33 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 408 m.
Belle Starr
Život nakon građanskog rata
Belle se 1866. udala za Jima Reeda, mladića kojeg je poznavala još u Missouriju, a koji se isto preselio u Teksas. Dvije godine kasnije, rodila mu je kćer Rosie Lee (nadimak Pearl). Zbog Jimove sklonosti kriminalu i zbog optužbe za ubojstvo, nova se obitelj seli u Kaliforniju. Tamo Belle, 1871. rađa i drugo dijete, sina Jamesa Edwina (nadimak Eddie). Nakon konačnog povratka u Teksas, Jim surađuje s lokalnim bandama i kriminalcima pa u kolovozu 1874. biva ubijen.
La Magueyera, Pachuca de Soto
La Magueyera je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Hidalgo, u opštini Pachuca de Soto.
Muzej grada Crikvenice
mini|Muzej Grada Crikvenice Muzej grada Crikvenice javna je ustanova koju je 2007. godine osnovao Grad Crikvenica. Muzej je prve male korake napravio 2008. godine, a od 2009. godine djeluje u prostorima prizemlja zgrade Gradske vijećnice u Crikvenici.
Bitka kod Mokre
Bitka kod Mokre se odigrala 1. septembra 1939. nedaleko od poljskog grada Częstochowe, odnosno neposredno na tadašnjoj njemačko-poljskoj granici između njemačkih snaga na jednoj, i poljskih snaga na drugoj, te kasnije postala poznata kao jedna od prvih bitaka i prvi njemački poraz u Drugom svjetskom rata, odnosno rijetkih bitaka tzv. septembarske kampanje u kojoj su Poljaci odnijeli pobjedu.
Muzej grada Crikvenice
Glavne zadaće muzeja su sakupljanje, dokumentiranje, zaštita, proučavanje i prezentiranje povijesti grada Crikvenice i njegove okolice, od prapovijesti do današnjih dana.
Jadranovo
Povijest
Na lokaciji današnjeg Jadranova prvi naziv mjesta Sveti Jakov (Sco. Zacomo) nalazi se na karti Iacoppa de Giroldisa iz 1426. godine.
Bitka kod Mokre
Do nje je došlo nakon što su u 05:00 jedinice njemačke 10. armije prešle poljsku granicu sa zadatakom da probiju poljsku obranu, odnosno zauzmu pogranični grad Klobuck i presijeku željezničku prugu koja ga je spajala sa Katowicama. Njemačke snage su se sastojale od 4. i 1. oklopne divizije, koje je podržavala 31. pješadijska divizija. Te su snage bile opremljene sa nekoliko stotina lakih tenkova, ali i podržavane od strane Luftwaffe, odnosno obrušavajućih bombardera Junkers Ju 87 "Štuka".
Njima su se suprotstavile brojčano slabije, ali relativno dobro opremljene i izvježbane poljske jedinice čiji je glavni element bila Wołyńska konjička brigada. Njen zapovjednik je, ispravno pretpostavivši pravac njemačkog napredovanja, prije izbijanja rata odabrao i pripremio obrambene položaje oko sela Mokra zapadno od pruge; oni su koristili relativnu nepristupačnost, ali i šumovitost terena, dok je u pozadini podršku Poljacima pružao oklopni vlak Śmiały.
Jadranovo
Povijest
Popisom stanovništva Hrvatskog primorja u Kraljevini Iliriji iz 1818. obuhvaćeno je i tadašnje mjesto Sv. Jakov (St. Iacob). Tada je u mjestu bilo ukupno 111 kuća s 569 stanovnika.
Bitka kod Mokre
Prvi kontakt Nijemaca sa braniteljima se odigrao na južno od Mokre u 06:30, kada su se motociklističke izvidnice sukobile sa poljskom pješadijom; njen napad je odbijen čak i kada su mu podršku pružili oklopni automobili, pri čemu je nekoliko vozila uništeno poljskim protivtenkovskim topovima kalibra 37 mm. Glavni njemački napad, pri čemu su korišteni laki tenkovi tipa Panzer I i Panzer II, je otpočeo oko 10 sati. Borbe u kojima su obje strane pretrpile teške gubitke su trajale nekoliko sati, pri čemu su Poljaci izveli nekoliko kontranapada u kojima je sudjelovao i manji broj tanketa tipa TKS. Na kraju su oko 17 sati Nijemci odustali od daljih napada, a poljska linija ostala neprobijena.
Jadranovo
Povijest
U novijoj prošlosti (početak 20. stoljeća) tadašnji Sv. Jakov izrazito je mjesto ribara i zidara, a od 1935. počinju pristizati prvi turisti. Od tada mjesto postaje izrazita turistička destinacija s velikim brojem stalnih gostiju.
Bitka kod Mokre
Iako je bitka završila poljskom taktičkom pobjedom, u strateškom smislu nije imala efekta. Doznavši da je njemačka 1. oklopna divizija na jugu zauzela Klobuck i, zaključivši da bi njegov lijevi bok bio ugrožen, zapovjednik Wolynske konjičke brigade je naredio povlačenje koje je izvedeno tokom noći.
Obrana poljske pošte u Gdańsku
Obrana Poljske pošte u Danzigu je bio kratkotrajni sukob između njemačkih snaga na jednoj, i poljskih snaga na drugoj strani, koji se odigrao u Danzigu (današnji Gdanjsk) 1. septembra 1939. godine na samom početku invazije Poljske, odnosno Drugog svjetskog rata.
Jadranovo
Povijest
Zakonom o funkcioniranju općina 14. VI. 1952. ukinuta je općina Sv. Jakov-Šiljevica. Za novi naziv mjesta na referendumu održanom 1954. izabrano je ime Jadranovo (ostali predloženi nazivi bili su: Ribarevo, Lovorovo, Zidarevo, Radenovo), ali je etnik Jakovar/Jakovarka ostao i nakon promjene naziva mjesta u Jadranovo.
Privreda
mini|[[Rt Bejavac na otoku Krku preko puta Jadranova prekriven ledom u veljači 2012. godine]] Turizam je glavna privredna grana Jadranova. Iako Jadranovo ne raspolaže s hotelskim kapacitetima zahvaljujući privatnom smještaju, u uređenim sobama i apartmanima, može boraviti i do tri tisuće gostiju. Ljeti se organiziraju zabavni događaji poput tradicionalnih ribarskih fešta.
Obrana poljske pošte u Gdańsku
Pozadina
U vrijeme njegovog izbijanja Danzig je bio predmetom višedecenijskog teritorijalnog spora između Njemačke i Poljske koji će poslužiti kao povod za invaziju; usprkos toga, u formalnom smislu je bio protektorat Lige naroda, odnosno nezavisna država pod imenom Slobodni Grad Danzig, uspotavljena 1920. godine temeljem Versajskog sporazuma. Poljska je temeljem istog sporazuma dobila pravo na njenoj teritoriji drži vlastiti poštanski ured sa eksteritorijalnim statusom; on se sastojao od nekoliko zgrada koji je, osim poštanskih usluga, od strane poljskih vlasti korišten u propagandne i obavještajne svrhe.
U samom Danzigu je, pak, većinski njemačko stanovništvo bilo opredijeljeno za ponovno ujedinjenje sa Njemačkom, te je nakon izbora 1933. vlast u gradu preuzela lokalna podružnica njemačke Nacističke stranke. Pod njenim se nadzorom našla gradska policija, a u ljeto 1939. godine, kada je počeo eskalirati diplomatski sukob Njemačke i Poljske, pod okriljem njemačkog SS-a organizirana i paravojna formacija SS Heimwher Danzig koja je trebala djelovati u slučaju rata. Poljska pošta u Danzigu je bila određena kao jedan od prvih ciljeva koji se trebao eliminirati na početku invazije.
La Magueyera, Pachuca de Soto
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 7 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2504 m.
Charles Wright Mills
Čarls Rajt Mils (engl. Charles Wright Mills; 28. avgust 1916. - 20. mart 1962.) bio je američki sociolog i profesor sociologije, koji je, pored Hansa H. Gerta, popularizovao teorije Maksa Vebera u Sjedinjenim Američkim Državama. Mils je zapamćen po knjigama "Elita vlasti", "Beli okovratnik" i "Sociološka imaginacija".
La Higuera, Urique
La Higuera je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Urique.
Charles Wright Mills
Detinjstvo i obrazovanje (1916-1934)
Čarls Rajt Mils rođen je u gradu Vejko u američkoj saveznoj državi Teksas 28. avgusta 1916. godine, i ostao je u Teksasu do svoje 23. godine. Njegov otac Čarls je radio kao prodavac osiguranja, dok je njegova majka Frensis ostajala kod kuće kao domaćica. Njegova porodica se stalno selila tokom njegovog odrastanja, što je za rezultat imalo to da on vodi relativno izolovan život sa malo trajnih veza. Mils je završio Srednju tehničku školu u Dalasu 1934. godine.
Godine studiranja (1935-1942)
Mils je prvobitno pohađao Univerzitet A&M u Teksasu, ali je odustao nakon prve godine i zatim diplomirao sociologiju i magistrirao filozofiju na Univerzitetu u Ostinu u Teksasu 1939. Do trenutka kad je diplomirao, njegovi radovi su bili objavljivani u dva vodeća sociološka žurnala. Dok je studirao, upoznao je svoju prvu ženu, Doroti Helen Smit, i oženio se njom 1937 godine. Razveli su se 1940, pa opet venčali 1941, a njihova ćerka Pamela rođena je 1943. godine. Mils je doktorirao sociologiju na Univerzitetu u Viskonsinu 1942. godine. Nakon toga napušta Viskonsin jer je postavljen za prpfesora sociologije na Univerzitetu u Merilendu.
Rana karijera (1942-1956)
Mils se 1945. seli u Njujork, ujedno se razdvajajući od svoje žene, od koje se razveo 1947. U Njujorku je dobio poziciju saradnika u istraživanju na Univerzitetu Kolumbija. Tokom tog vremena napisao je i svoju knjigu "Beli okovratnik", koja je konačno objavljena 1951. Mils se 1947. oženio svojom drugom ženom, sa kojom je 1955. dobio ćerku. Nakon semestra predavanja na Univerzitetu u Čikagu 1949, Mils se vraća na Univerzitet Kolumbija, gde je prvi put unapređen 1950, a drugi 1951. Mils se sa porodicom preselio u Kopenhagen 1956-57, kako bi tamo radio kao profesor, ali se nakon razvoda 1957. nazad vraća sam.
Obrana poljske pošte u Gdańsku
Uvod
Kada je u proljeće 1939. postalo izgledno da će spor sa Njemačkom eskalirati do ratnog sukoba, poljske vlasti su odlučili oružjem braniti zgradu Poljske pošte, kao simbolični izraz poljskog suvereniteta i prisustva u Danzigu. Zbog toga je u kompleks poslan Konrad Guderski, inženjerijski potporučnik poljske vojske koji je njeno osoblje (koje su dodatno povećali novi poštanski radnici, uglavnom vojni rezervisti) obučio rukovanju oružjem; zgrada je djelomično utvrđena. U njoj se u trenutku izbijanja sukoba nalazilo 56 ljudi - Guderski, poštanski radnici i službenici, kućepazitelj i njegova 10-godišnja kći. Bili su naoružani sa četiri puškomitraljeza Browning wz. 1928, oko 40 komada drugog vatrenog oružja i ručnim bombama. Njihov je plan bio da kompleks Pošte brane oko šest sati, a nakon čega bi ih trebale deblokirati snage poljske Pomeranske armije stacionirane u susjednom Poljskom koridoru.
Charles Wright Mills
Starost i smrt (1958-1962)
Mils se oženio svojom trećom ženom i nastanio u Okrugu Rokland u Njujorku 1959, a njihov sin se rodio 1960. godine. U avgustu 1960. godine proveo je neko vreme na Kubi, gde je intervjuisao Fidela Kastra, koji je priznao da je čitao Milsovu knjigu "Elita moći".
Obrana poljske pošte u Gdańsku
Uvod
Njemačke snage određene za napad su činile gradska danziška policija pod komandom pukovnika Willija Bethkea,te snage SS Heimwehr Danzig i lokalnih nacista iz jurišnih odreda SA. Plan za preuzimanje Pošte je izrađen u julu 1939. godine, te je predviđao fingirani napad na ulazna vrata kako bi se branitelji zbunili, dok bi glavni napad došao nakon što se eksplozivom razbije jedan od bočnih zidova. Napadačima su podršku i zaštitu trebala pružiti i 3 oklopna automobila ADGZ, koji su u sastav danziške policije ušla nakon Anschlussa Austrije 1938. godine.
Bitka
1. septembra 1939. u 4 sata ujutro njemačke snage su prekinule telefonske veze Pošte sa Poljskom. U 4:45 je njemački bojni brod Schleswig-Holstein, usidren u danziškoj luci, otvorio paljbu na poljski garnizon na poluotoku Westerplatte, čime je tradicionalno započela invazija, odnosno rat. Potom su njemačke snage, koje su brojale oko 200 ljudi, krenule u napad. Njih je, s obzirom da je akcija imala veliku propagandnu važnost, pratio i veliki broj pripadnika medija - osim dopisnika lokalnih i njemačkih novina, tu su bili reporteri lokalne radio-stanice Reichssender Danzig, kao i snimatelji njemačkog filmskog studija UFA koji će događaje dokumentirati za potrebe filmskuh žurnala. Lokalni nacistički vođa Albert Forster je došao lično nadgledati napad.
Charles Wright Mills
Starost i smrt (1958-1962)
Mils je opisivan kao čovek u žurbi, i pored njegove ubrzane prirode, on je u velikoj meri poznat po svojoj borbenosti. I njegov privatni život, sa tri braka, sa po detetom iz svakog, i nekoliko afera, i njegov profesionalni život, u kojem je izazivao i kritikovao mnoge od svojih profesora i saradnika, svakako se mogu okarakterisati kao "burni".