cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sokolac
Obrazovanje
Osnovna škola u Sokocu postoji više od 120 godina. Nastavu pohađa oko 1300 učenika. Broj učenika je u porastu. U zadnje vreme urađeno je dosta na stvaranju boljih uslova za rad u ovoj školi. Uz pomoć donacija, obezbeđenih preko austrijske nevladine organizacije "Hilfsverk" škola je reonovirana i opremljena novim nameštajem. U Srednjoj školi, uključujući i Područno odeljenje u Han Pijesku, školuju se učenici za viša zanimanja. Pored gimnazije postoje i odeljenja šumarskih i saobraćajnih tehničara, stolara, vozača i šumara. Obe škole raspolažu kabinetima za informatiku.
Kultura
Ustanova za kulturu i Srpsko kulturno i prosvetno društvo "Prosvjeta" su organizatori kulturnih događaja u opštini, a najznačajnija manifestacija je "Gospojinske večeri". Narodna biblioteka raspolaže fondom od oko 15000 knjiga. Do 2002. godine Sokolac je imao lokalnu radio-stanicu "Romanija" koja je osnovana 1975. godine. Odlukom Regulatorne agencije za komunikacije (CRA), čije je sedište u Sarajevu, ovoj radio-stanici uskraćena je dozvola za rad, tako da od lokalnih medija postoji samo list SIN (Sokolačke informativne novine), koji izlazi jedanput mesečno. 22. aprila 2009. godine osnovano je preduzeće Info Centar Sokolac, u okviru koga se nalazi radio Info Centar, Sokolačke novine i web adresa Sokolca www.opstinasokolac.org. Ovo preduzeće ima zadatak informisanja građana. U Sokolcu djeluje i radi KUD Luča koji broji oko 300 članova u tri ansambla, sa pjevačkom grupom i orkestrom. Ovo kulturno-umjetničko društvo imalo je zapažene nastupe kako kod nas tako i u inostranstvu.
U Prostornom planu BiH do 2000. godine na području opštine Sokolac kao spomenik III kategorije uvršteno je 35 lokaliteta nekropola sa stećcima (1966 stećaka) bez preciznije identifikacije.
Sport
Na opštini Sokolac postoji više sportski klubova: Fudbalski Klub Glasinac, Atletski Klub Glasinac, Karate Klub Glasinac, Klub Malog Fudbala Glasinac i Džudo Klub Sokolac.
Elektrin kompleks
mini|Frederic Leighton: Elektra na [[Agamemnonovu grobu, 1869. ]]
Elektrin kompleks je koncept koji je razvio Carl Gustav Jung, prema teorijama svog učitelja Sigmunda Freuda, kako bi objasnio podsvjesnu seksualnu privlačnost djevojčica u dobi između 3 do 7 godina, prema ocu. Često je korišten pojam u psihoanalizi.
Kompleks je dobio ime po starogrčkom mitološkom liku Elektri, koja se zajedno s bratom Orestom pokušava osvetiti majci Klitemnestri i očuhu Egistu, za ubojstvo njihovog oca Agamemnona.
Pandan Elektrinom kompleksu u psihoanalizi u kojem se objašnjava razvoj dječaka kroz identifikaciju s ocem i željom prema majci naziva se Edipov kompleks.
Sankt Michaelisdonn
Sankt Mihaelisdon je opština u njemačkoj saveznoj državi Šlezvig-Holštajn. Jedno je od 115 opštinskih središta okruga Ditmaršen. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 3.626 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 1051097, NUTS (DEF05) i LOCODE (DE SMI) kod.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Ditmaršen Sankt Mihaelisdon se nalazi u saveznoj državi Šlezvig-Holštajn u okrugu Ditmaršen. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 3 metara. Površina opštine iznosi 23,1 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 3.626 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 157 stanovnika/km².
Demokratski front (Crna Gora)
Demokratski front predstavlja koaliciju koja je nastupila na parlamentarnim izborima u Crnoj Gori, krajem 2012. godine, kao oponent vladajućoj Demokratskoj partiji socijalista.
Socijalistička narodna partija je izašla 5. avgusta 2012. godine na konferenciju, sa saopštenjem da će pristupiti Demokratskom frontu, samo ukoliko se toj partiji omogući da na izbornoj listi ima 40 svojih kandidata, odnosno jednu polovinu, a da ostalih 40 mesta podele Nova srpska demokratija i Pokret za promjene. Socijalistička narodna partija je posle razgovora na kraju odbila učešće u DF-u ali je jedan deo njenih članova pod vođstvom Predraga Bulatovića odlučilo da samostalno pristupi ovoj koaliciji.
Na parlamentarnim izborima 2012. DF osvaja 22,8% glasova, 20 poslanika i time je postala najjača opoziciona snaga u crnogorskom parlamentu.
Kontroverze
Lideri ove partije su osumnjičeni da su u toku izbora u oktobru 2016. godine učestvovali u pokušaju državnog udara. Međutim, lideri partije su odbacili ovakve optužbe kao neosnovane, a čitav proces nazvali montiranim.
Sankt Peter-Ording
Sankt Peter-Ording je opština u njemačkoj saveznoj državi Šlezvig-Holštajn. Jedno je od 132 opštinska središta okruga Nordfrizland. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 4.177 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 1054113, NUTS (DEF07) i LOCODE (DE PSH) kod.
Jan Bakoš
Jan Bakoš (Modra, 2. mart 1890. – Kolin, 24. januar 1967) je bio slovački semitolog, arabista, pedagog i prevodilac, rodonačelnik moderne slovačke orijentalistike.
Teologiju i semitologiju je studirao u Getingenu, a filozofiju u Berlinu, Parizu i Rimu. Od 1953. je bio član Slovačke akademije nauka.
Mondalforno, Biella
Mondalforno je naselje u Italiji u provinciji Biella, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 148 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 425 m.
Hasso von Manteuffel
Haso–Ekard frajher fon Mantojfel (14. januar 1897—24. septembar 1978) je bio nemački vojnik i političar iz druge polovine 20. veka.
Služio je u oba svetska rata, a u Drugom svetskom ratu bio je odlikovani general. Bio je tenkovski komandant poznat po svojim taktičkim veštinama i bio je jedan od samo 27 nosilaca Viteškog krsta sa hrastovim lišćem, mačevima i dijamantima. Posle rata izabran je u Bundestag. Bio je zagovornik ponovnog naoružavanja Nemačke, a predložio je termin za novo ime nemačke vojske posle Drugog svetskog rata — Bundesver.
Mladost
Haso fon Mantojfel je rođen je 14. januara 1897. godine u Potsdamu, u blizini Berlina, u Nemačkoj. Poticao je iz pruske aristokratske porodice poznate po političkim i vojnim delatnostima. Kao vojni strateg fon Mantojfel je veštinom i nadasve maštovitom upotrebom tenkovskih jedinica više puta uspešno zaustavljao Savezničke ofanzive tokom Drugog svetskog rata. Verovatno je posle Hajnca Guderijana i Ervina Romela bio najbolji stručnjak za taktiku oklopnih jedinica koga je Vermaht imao. Bio je dvadesest četvrti vojnik od ukupno dvadesetsedmorice kome su bili dodeljeni Dijamanti za Viteški krst sa Hrastovim lišćem i Mačevima.
Rana karijera i Prvi svetski rat
Fon Majntojfel je stupio u vojsku 1908. godine kao kadet vojne škole. Pristupio je nemačkoj Carskoj vojsci 22. februara 1916. godine kao oficir konjičkog – husarskog puka. Njegovo učešće u Prvom svetskom ratu otpočelo je aprila 1916. godine sa 5. konjičkim eskadronom 3. konjičkog puka koji je bio pridodat 6. Pruskoj pešadijskoj diviziji na Zapadnom frontu. Bio je ranjen 12. oktobra iste godine tokom borbi u Francuskoj. Nakon oporavka vraća se u aktivni službu aprila 1917. godine kao generalštabni oficir divizije.
Period između dva svetska rata
Kada je izbila revolucija u Nemačkoj novembra 1918. godine njegova jedinica je raspoređena na stražarsku dužnost mosta preko Rajne u Kelnu. Trebalo je da čuvaju most od revolucionara i na taj način omoguće sigurno povlačenje armije iz Francuske i Belgije u Nemačku. Nakon raspuštanja Carske vojske pridružio se frajkorpsu januara 1919. godine. Nakon osnivanja Vajmarske republike priključio se novonastalom Rajhsveru i tada je raspoređen u 25. konjički puk u Ratenovu maja 1919. godine.
Tamo je ostao sve do 1941. godine te stoga nije učestvovao u kampanjama protiv Poljske, Danske, Norveške, zemalja Beneluksa, Francuske i protiv Jugoslavije i Grčke.
1940 — 1942. g.
1. maja 1941. godine postaje komandant 1. bataljona 7. streljačkog puka u 7. oklopne divizije. Sa tom jedinicom služio je u 3. oklopnoj grupi pod komandom generala Hermana Hota u sastavu Grupe armija „Centar“ tokom operacije „Barbarosa“. 25. avgusta 1941. godine preuzima komandu nad 6. streljačkim pukom 7. oklopne divizije nakon što je njen komandant poginuo u akciji. 1. oktobra 1941. godine unapređen je u čin pukovnika dok je služio na Istočnom frontu.
U periodu od 15. maja do 1. juna 1942. g. 7. oklopna divizija biva povučena u Francusku na odmor, oporavak i popunu nakon što je s velikom mukom i uz teške gubitke uspela da održi čitav niz položaja u povlačaenju severno od Moskve pa sve do Rževa, tj. Vjazme od 6./7. decembar 1941. do 2. maja 1942. g.
15. jula, dok je 7. oklopna divizija još uvek bila u Francuskoj, fon Mantojfel je postao komandant 7. oklopno-grenadirske brigade.
Severna Afrika 1943. g.
Početkom 1943. godine fon Mantojfel je bio poslat u Afriku gde je 7. februara postao komandant novoformirane divizije fon Broih/fon Mantojfel koja je bila u sastavu 5. oklopne armije pod komandom Hansa-Jirgena fon Arnima  koja je pripadala Grupi armija „Afrika“ kojom je komandovao feldmaršal Ervin Romel. Tu je fon Mantojfel učestvovao u odbrambenim operacijama tokom borbi za Tunis predvodeći seriju uspešnih kontranapada i tako prescajući savezničke komunikacije u pozadini fronta i vezujući savezničke snage.
Tokom tih teških borbi fon Mantojfel se srušio usled iscrpljenosti 31. marta 1943. godine i zbog toga je bio evakuisan u Nemačku. 1. maja 1943. godine fon Mantojfel je unapređen u čin general-majora zbog svojih zasluga na afričkom ratištu.
Istočni front 1943 — 1944. g.
Posle oporavka, dobija komandu nad 7. oklopnom divizijom 20. avgusta 1943. godine i nasleđuje svog nekadašnjeg pertpostavljenog general-majora Hansa frajhera fon Funka. Ponovo je na Istočnom frontu koji se tada raspadao nakon bitke kod Kurska i uspešne sovjetske kontraofanzive. U tom trenutku 7. oklopna divizija vodi ogorčene borbe severno od grada Ačtirke ali Crvena armija 25. avgusta ipak uspeva da zauazme taj grad. Uprkos tome što je bio ranjen u leđa 26. avgusta za vreme jednog od sovjetskih vazdušnih napada fon Mantojfel nije želeo da preda komandu i povuče se u pozadinu već je ostao sve vreme na položaju tokom operacija u Ukrajini leta 1943. g.
Međutim, i pored njegovog apsolunog zalaganja 7. oklopne divizije je morala da nastavi s povlačenjem zbog višestruke sovjetske premoći na Istočnom frontu. Nakon uspešne odbrane Poltave, povlačenja ka zapadu i prelaska Dnjepra kod Kremenčuga fon Mantojfel grupiše svoju diviziju jugoistočno od Čerkasija.
Odmah nakon toga morao se suzbijati svaku pokušaj Sovjeta da se prebace na levu obalu Dnjepra. No, i pored svih preduzetih mera Crvena armija je 27. septembra uspela da uspostavi mostobran u blizini Perejaslava, južno od Kijeva (takođe poznat i kao „Burkin mostobran“). 7. oklopna divizija zajedno sa 20. oklopno-grenadirskom divizijom i delovima nekim jedinicama dobila je naređenjee je da odbaci Sovjete preko reke. Krećući se brzo uz Dnjepar nemačke trupe su uspele da iznenade Sovjete koji su se kretali ka jugu a nemački tenkovi su stupili direktno u akciju, bez razvijanja u napadačke grupa. U sovjetskim kolonoma se stvorio veliki nered i one su se povukle u okuku reke. Tu su uspele da se održe i početkom oktobra svi nemački napadi bivaju zaustavljeni. Iako je tim kontraudarima sovjetski mostobran bio veoma smanjen ipak nije bilo moguće potpuno odbaciti Crvenu armiju na desnu obalu Dnjepra, međutim ni Crvena armija nikako nije uspevala da se probije sa mostobrana.
Ubrzo 7. oklopna divizija biva prebačena na mostobran kod Ljutešča, severno od Kijeva gde je uspela da zaustavi sovjetsko napredovanje u okolini Černobilja. Od 4. do 24. oktobra fon Mantojfel je branio ovo područje pre no što je 7. oklopna divizija povučena u armijsku rezervu na kraći odmor i popunu.
Fon Mantojfel je samo privremeno uspeo da spreči da Sovjeti uspostave mostobran zapadno od Kijeva preko reke Irpen ali su i on i 7. oklopna divizija uspešno usporili dotle pobedonosnu ofanzivu Crvene armije. No i pored svih nemačkih nastojanja sovjetska 38. armija je 6. novembra zauzela Kijev. Sledećeg dana Crvena armija je zauzela Fastov. Borbene grupe 7. oklopne divizije bile su potpuno nemoćne da spreče ove događaje. Tada su sve raspoložive oklopne divizije – 1. oklopna divizija, 1. SS oklopna divizija Telesna garda Adolfa Hitlera, 19. oklopnoj diviziji (nije bila na raspolaganju pre 18. novembra), 25. oklopna divizija (oslabljena zbog pretrpljenih gubitaka), 2. SS oklopna divizija Rajh – u tom trenutku po snazi ravna slabijoj borbenoj grupi, 68. pešadijska divizija kao i 7. oklopna divizija, okupljene u nemački 48. oklopni korpus, koji je bio u sastavu 4. oklopne armije. 48. oklopni korpus bio je korišćen za čitav niz nemačkih kontraudara koji su otpočeli 15. novembra i trajali su sve do 23. decembra 1943. g.
7. oklopna divizija i fon Mantojfel imali su veoma važnu ulogu u ovim kontraudarima. Za predstojeći napad 48. oklopni korpus izvršio je sledeći borbeni raspored: 25. oklopna i 2. SS oklopna divizija Rajh trebalo je da štite desni bok korpusa dok su 68. pešadijska i 7. oklopna trebalo je da se kreću na levom boku. Na centru i glavnom pravcu napada bile su 1. oklopna i 1. SS divizija.
S polaznih položaja istočno od Fastova 7. oklopna divizija zajedno sa 1. oklopnom divizijom i 68. pešadijskom nastupala je ka Žitomiru. Potrebno je istaći da su i 7. oklopna i 68. pešadijska divizija bile su dosta premorene neprekidnim danonoćnim napredovanjem ali su bile briljantno vođene a moral im je bio na visini. U noći između 17. i 18. novembra 7. i 1. oklopna divizija ulaze u Žitomir i tako spašavaju skoro potpuno opkoljenu 8. oklopnu diviziju severno od grada. Dva dana kasnije napadi se nastavljaju ka zapadu, u pravcu Brusilova, okružujući velike sovjetske snage. U ovom napadu 7. oklopna divizija je davala bočnu podršku nastupanjima ka severu a ovu fazu borbe okončala je 26. novembra. Sledeći napad je bio usmeren preko sovjetskim linija od zapada ka istoku, severno do Žitomira do Radomišlja. Ponovo je 7. oklopna divizija davala bočnu podršku napredovanju ka severu obilaženjem Radomišlja i obrazovanjem svojevrsnog zaštitnog fronta na severu. U brilijantnom manevru fon Mantojfel je predvodeći 7. oklopnu diviziju (koja je u međuvremenu dobila nova pojačanja) uspeo da napada, napreduje i uništi sovjetske snage u okolini Malina i tako omogući 1. oklopnoj i 1. SS oklopnoj Telesna garda Adolfa Hitlera da zauzmu Radomišlj. 15. decembra 7. oklopna divizija uspostvalja snažan mostobran kod Malina na severnoj obali reke Irše. Ovaj mostobran bio je korišćen kao jedna od dve polazne pozicije za okruživanje snaga Crvene armije u okolini Malina. Ove borbe su trajale do 23. decemebra 1943. godine. Tokom ovih jednomesečnih borbi 7. oklopna divizija a posebno njen 25. oklopni puk, bila je izvanredno vođena od strane general-majora fon Mantojfela.
24. decembra Sovjeti su otpočeli svoju Božićnu ofanzivu. 7. oklopna divizija je bezuspešno pokušala je da brani Žitomir delimično i zbog ogromnog saobraćajnog haosa u nemačkim linijama snabdevanja. Fon Mantojfel je ipak zahvaljujući svojoj veštini uspeo da se divizija povlači praktično metar po metar. U drugoj sedmici januara 7. oklopna divizija se zatekla između Berediščeva i Šepetovke, severno od Ostrapala. Tu je bila uspostavljena linija da kraja januara 1944. g. 26. januara general-major fon Mantojfel odlazi sa mesta komandanta 7. oklopne divizije.
27. januara 1944. godine preuzima komandu nad elitnom oklopno-gtenadirskom „Grosdojčland“ divizijom, a 1. februara 1944. godine unapređen je u general-pukovnika. Pod njegovom komandom divizija „Grosdojčland“ je bila angažovana u čitavom nizu veoma kriznih odbrambenih bitaka duž linije Istočnog fronta zapadno od Kirovograda.
Jedan oklopni puk divizije „Grosdojčland“ učestvovao je u bitkama za probijanje „džepa“ kod Čerkasija krajem januara i početkom februara, dok je ostatak divizije bio zauzet teškim borbama od Dnjestra do severne Besarabije. 4. marta trupe Prvog, Drugog i Trećeg ukrajinskog fronta otpočinju veliku ofanzivu celom dužinom fronta Grupe armija „Jug“ zbog čega divizija „Grosdojčland“ biva premeštena u Kirovograd, radi ojačanja slabe tačke fronta pre no što je bila povučena jugozapadno u Rovno. 16. marta divizija počinje premeštanje ka Dnjestru i do kraja marta ulazi u Rumuniju gde je bila reorganizovana.
Tokom aprila divizija „Grosdojčland“, kao deo 57. oklopnog korpusa, učestvovala je u odbrambenim bitkama u okolini Jašija, ukuljučujući i prvu bitku za Targu Frumoš, od 9. do 12. aprila sporo odstupajući ka samom Targu Frumošu u Moldaviji. Borbe u ovoj oblasti besnele su duže od mesec dana. Fon Mantojfel je vešto koristeći svoje trupe u elastičnoj odbrani oraganizovao više odbrambenih akcija u severnoj Rumuniji i tako zaustavio dalji prodor snaga Crvene armije pod komandom sovjestkog maršala Ivana Konjeva u Rumuniju. Obnovljena ofanziva Crvene armije otpočela je 2. maja pre svega s ciljem da probije položaje divizije „Grosdojčland“ ali i da napreduje ka rumunskim naftonosnim poljima kod Ploeštija. Odbrambene akcije u drugoj bici za Targu Frumoš bile su predmet mnogih NATO analiza tokom Hladnog rata.
Krajem jula divizija „Grosdojčland“ je bila premeštena u Istočnu Prusiju koja je postala ugrožena nakon što je Crvena armija razbila Grupu armija „Centar“ u operaciji „Bagration“. Odatle je fon Mantojfel pokrenuo uspešan ali u ljudsvu i tehnici veoma skupo plaćen kontranapad u dubinu Litvanije s ciljem da se stabilizuje front. Napad je bio neuspešan u nastojanju da se probije i spoji sa „džepom u Kurlandiji“ gde se Grupa armija „Sever“ našla opkoljena nakon destkovanja Grupe armija „Centar“. Divizija „Grosdojčland“ bila je praktično potpuno uništena tokom borbi za „Memelski mostobran“.
Zanimljivo je naglasiti da je Haso fon Mantojfel nosio obe manžetne oznake – i nemačkog Afričkog korpusa – „DAK“ i „Grossdeutschland“ na svojoj uniformi.
Zapadni front jesen-zima 1944. g.
Komandu nad 5. oklopnom armijom fon Mantojfel preuzima 11. septembra. U tom trenutku američka 3. armija pod komandom generala Džordža S. Patona je nastavila sa ofanzivom – otpočetom 4. septembra – nakon što je prethodno skoro deset dana bila prinuđena da se zautavi na desnoj obali Mozela usled nedostataka goriva. Američki 12. korpus u sastavu Patonove 3. armija je posle veoma žestokoh borbi sa ostacima nemačke 1. armija – koja se krajem avgusta sastojala samo od devet pešadijskih bataljona, dve baterija i deset tenkova – duž Mozela uspeo 12. septembra da uspostavi mostobrane preko Mozela severno i južno od Nansija. Nansi je zauzet 15. septembra ali su američke trupe propustila odličnu priliku da odmah brzo napreduju ka Sarskoj oblasti.
16. septembra general Paton je naredio 12. korpusu da bez ikakvog zadržavanja krene ka severoistoku, stigne do Rajne u rejonu Darmštata i obrazuje mostobran na istočnoj obali. Međutim, 12. korpus je odložio napredovanje do 18. septembra da bi očistio nemačke preostale „džepove“ u blizini Nansija i tako je nemačkoj 1. armiji kojoj su pristazale 3. i 15. oklopno-grenadirska divizija iz Italije, kao i veoma iscrpljena 17. SS pancergrenadirska divizija Goc fon Berlišingen dao vremena da se koncentriše na odseku Šato-Salena. Pored toga, iz Nemačke je prispelo i nekoliko policijskih bataljona i dve nove divizije „narodnih grenadira“.
U međuvremenu su se kod Linevila vodile veoma žestoke borbe, a samo to mesto je nekoliko puta prelazilo iz ruke u ruku. Borbe su se vodile južno od Meca, gde je američki 12. korpus bio obrazovao mali mostobran preko Mozela. Potrebno je istaći da su u tim borbama učestvovali i pitomci nemačke oficiriske škole u Mecu koji su se veoma herojski borili. 18. i 19. septembra je u borbu oko Linevila bila uvedena nemačka 5. oklopna armija; ona je bila prikupljena za planirani kontraudar u američku pozadinu, ali je situacija na Mozelu bila tako kritična da je fon Mantojfel naredio da i ona stupi u borbu. 5. oklopna armija je izvršila napad 18. septembra. Fon Mantojfel je tada pod svojom komandom imao 15. oklopno greandirsku diviziju, 111. 112. i 113. oklopnu brigadu kao i 11. i 21. oklopnu diviziju. Radi lakšeg komandovanja tim snagama imao je na raspolaganju štabove 47. i 58. oklopnog korpusa. Stvarna fon Mantojfelova udarana snaga bila je zaparavo veoma mala. 21. oklopna divizija nije zapravo uoppšte raspolagala tenkovima i bila je samo drugostepena pešadijska formacija; 11. oklopna divizija još je bila u pokretu iz sastava 19. armije i tokom povlačenja iz južne Francuske bila je razbijena, dok je 15. oklopno grenadirska divizija bila oslabljena krvavim borbama; 112. oklopna brigada imala je samo samo nešto malo tenkova, a 113. se nalazila u pokretu iz rejona iskrcavanja u Sarskoj oblasti. Prema naređenju koje je general-pukovniku Johanesu Blaskovicu bila izdala Glavna komanda „Zapada“, a na Hitlerov zahtev, 5. oklopna armija je trebala da udari u bok američke 4. oklopne divizije, povrati Linevil i uništi američki mostobran preko Mozela. Velika Hitlerova greška bila je nastojanje da se izvrši kontranapad pre no što bi se prikupile sve raspoložive snage.
18. septembra su 15. oklopno grenadirska divizija i 111. oklopna brigada ušle u Linevil posle žestokoh borbi, a 19. septembra je 113. oklopna brigada izvršila odlučan napad na borbenu grupu „A“ 4. Oklopne divizije kod Arakura, severno od kanala Marna – Rajna. Nemački tenkovi tipa „Panter“ bili su nadmoćniji od američkih tipa „Šerman“ ali su Amerikinaci imali vrlo jaku artiljerijsku i protivtenkovsku podršku. A kada se podigla magla do izražaja je došla i njihova vazduša nadmoć. Napad je nemačke snage stajao skoro 50 tenkova a ništa nije bilo postignuto. Iako je fon Mantojfel protestovao Blaskovic mu je naredio da se napad ponovi 20. septembra. I pored svih fon Mantojfelovih nastojanja američke snage u rejonu Arakura su bile suviše jake za 58. oklopni korpus u čijem sastavu su bile 111. i 113. oklopna brigada, te su ih prinudile da pređu u odbranu. Od tog trenutka je postojala realna opasnost da će američki 12. korpus zabiti klin između 1. armije i 5. oklopne armije i da će se Amerikanci uskoro probiti ka Rajni.
22. septembra ujutru spustila se gusta magla pa su nemački tenkovi bili zaštićeni od savezničkih lovaca-bombardera. U početku je napad 111. oklopne brigade na Živeliz dobro tekao, ali čim se nebo razvedrilo saveznički lovci-bombarderi su se obrušili na nemačke tenkove. Američka artiljerija je otvorilam jaku vatru, dok su njihovi tenkovi krenuli u snažan protivnapad. Rezultat je bio taj da je 111. oklopna brigada stvarno uništena i na kraju dana je ostala sa 7 tenkova i 8 ljudi. Nemačkim komandantima je bilo očigledno da je američka vazdušna nadmoć dovela njihove oklopne jedinice u beznadežni položaj i da se normalni principi oklopnog rata ne mogu primeniti na tom bojištu.
Teške borbe oko Linevila bile su produžene i 22. septembra, a francuska 2. oklopna divizija vršila je jak pritisak severno od Epinala. U međuvremenu se američka 7. armija kretala se iz doline Rone ka levom boku nemačke 19. armije, ugrožavajući prolaz Belfor.
22. septembra Hitler je ponovio svoje naređenje da se moraju uništiti američke snage severno od kanala Marna – Rajna, pa su 24. septembra dva puka 559. divizije „narodnih grenadira“ podržana 106. oklopnom brigadom, prešla u napad zapadno od Šato-Salena. Ponovo je bio postignut početni uspeh, a zatim su u 10:00 časova intervenisali saveznički lovci-bombarderi sa uništavajućim efektom. Preduzeti napad pod ovakvim okolnostima značio je jedino gubljenje trupa, ali Hitlera nije ništa moglo naterati da izmeni svoju odluku. Uprkos ličnom apelu komandanta „Zapada“ feldmaršala Gerda fon Rundšteta Hitler je nastojao da 11. oklopna divizija napadne Amerikance kod Arakura. Ta divizija je u tom trenutku imala dva puka oklopne pešadije, ali samo 10 tenkova – sa ostacima 58. oklopnog korpusa, general-pukovnik fon Mantojfel je za protivnapad mogao upotrebiti oko 50 tenkova.
Uprkos svemu tome, fon Mantojfel je 25. septembra imao dosta uspeha. Uspeo je da postigne iznenađenje upućivanjem 11. oklopne divizije severno od Arakura, gde su nemačke izviđačke snage otkrile da je američki front bio slabo posednut. Sreća je bila na nemačkoj strani jer su kiša i oblaci sprečili Saveznike da upotrebe lovce-bombardere, a kada je 11. oklopna divizija izvršila dubok prodor, upotrebio je i ostatak 58. oklopnog korpusa. Kada je pao mrak fon Mantojfelove čelne jedinice nalazile su se na oko tri kilometra od Arakura.
Fon Mantojfel je 26. septembra izvršio pregrupisavanje snaga i 27. septembra je ponovio napad. Velike borbe oko Arakura trajale su tri dana. Kišovito vreme koristilo je Nemcima, a 11. oklopna divizija je veoma hrabro pokušavala da sa položaja potisne američku 4. oklopnu diviziju kojom je veoma vešto komondovao general-major Dž. S. Vud. 29. septembra snažno su intervenisali saveznički lovac-bombarder|lovci-bombarderi i fon Mantofelov napad je bio zaustavljen. Komandanti na ternu su od fon Rundšteta tražili tražili minimum tri divizije sa odgovarajućim oruđima za podršku ne bi li mogli da produže napade. Glavna komanda nije imala nikakvih rezervi koje bi mu mogla dati jer je ofanziva američke 1. armije u pravcu Ahena bila u punom zamahu. Fon Rundštet je uvideo da je udarna moć Grupe armija „G“ bila potpuna iscrena i da se, uprkos Hitlerovim naređenjima, nemačaka kontraoofanziva mora zaustaviti. U operativnom izveštaju komanda 58. oklopnog korpusa opravdavala je svoj neuspeh izvanrednom nadmoćnošću američkih trupa u artiljeriji i avijaciji.
Od 27. do 29. septembra 559. divizija „narodnih grenadira“ napadala je na pravcu Gremesejske šume, zapadno od Šato-Salena i uspela je da odbaci nazad front američke 35. divizije. Fon Mantojfel je uzalud protestovao zbog činjenice da je 559. divizija „narodnih grenadira“ bila u sastavu 13. SS korpusa i obrazovala je levo krilo 1. oklopne armije umesto da je bila stavljena pod komandu 5. oklopne armije čime bi samo jedna armija i samo jedan komandant mogao da rukovodi borbama u rejonu Šato-Salena.
Iako je 29. septembra nemački napad je bio obustavljen američka komanda je bila veoma teško poremećena, pa se 30. septembra komanada američkog 21. korpusa složila sa povlačenjem 35. divizije iza Seja.
Potpuno nezavisno od Hitlerovih naređenja nemački napadi na američki 12. korpus kod Gremsea i Arakura ipak su imali neko opravdanje. 21. septembra sve je ukazivalo da su Amerikanci odlučili da se probiju do Sarske oblasti i Rajne, a eneral Paton bi to i učinio da su mu bile ostavljene odrešene ruke. U to vreme je nemački „Zapadni bedem“ još uvek nije bio posednut trupama i tamo se nije mogla organizovati nikakav efikasna odbrana. Sa nemačke tačke gledišta moglo bi se reći da su kontranapadi na čelne jedinice 12. korpusa obeshrabrile Amerikance za neko dalje napredovanje. Iako su Nemce ti kontranapadi veoma puno koštali izgleda da su u tom trenutku ipak postigli cilj i zautavili američki 3. armiju.
Nakon tih veoma teških borbi u Lotaringiji protiv 3. američke armije pod komandom generala Patona nemačka 5. oklopna armija biva povučena u rezervu blizi nemačke granice gde počinje njeno popunjavanje radi predstojećih zadataka u planiranoj Ardensku ofanzivu. Od 15. novembra do 16. decembra štab 5. oklopne armije bio je premešten iz sektora Ahen na pripreme Ardenske ofanzive. Pod maskom lažnih manevara nemačka 15. armija, koje je prethodno bila stacionirana u Holandiji, preuzima ahenski sektor pod lažnim nazivom „Grupa armija fon Mantojfel“. Novoformirana 15. armija koja preuzima front u Holandiji preuzima lažni naziv 15. armija. 5. oklopna armija, bila je premeštena istočno od Rurske oblasti preuzima naziv „Feldjegerkomando z. b. V“ (nem. Feldjägerkommando z.b.V).
Tokom priprema za ofanzivu u Aredinima u kasnu jesen 1944. godine fon Mantojfel je bio u prilici da se 12. decembra sastane sa Hitlerom. Sa tog sastanka je ostalo jedno od najboljih svedočanstava o Hitlerovom stanju u tom periodu rata. Fon Mantojfel se kasnije sećao Hitlera „ ... povijenog tela, sa bledim, podbulim licem, pogrbljenog u stolici. Njegove ruke su se tresle, a naročito njegova leva ruka se tako silovito tresla da to uopšte nije mogao da prikrije. Jednom rečju bolestan čovek... Kada je hodao praktično je jednu nogu vukao za sobom.“
I pored toga što je bila određena za podršku glavnom nemačkom napredovanju tokom Ardenske ofanzive ili u zapadnoj istoriografiji tzv. „Bitke za izbočinu“ decembra 1944. godine, 5. oklopna armija je imala zadatak da napreduje do i preko reke Meze ka Briselu i Antvrepenu, štiteći bok 6. SS oklopne armije.
Maglovito vreme 16. decembra uspešno je prikrilo nemački napad i prikovalo za tlo ogromne savezničke vazduhoplovne snage. Pripreme fon Mantojfelove 5. oklopne armije bile su izvanredno brižljive. Njegove trupe su bile sjajno vođene, a njihov moral je bio na visini. Probijajući se kroz očajno zbunjene američke jedinice čelne kolone 5. oklopne armije brzo su napredovale duž teških i veoma uzanih ardenskih puteva ostvarivši veoma velike uspehe i izvršivši najdublji proboj savzničkih linija probijajući se ka Mezi kod Dinana. 5. oklopna armija izvršila je i opkoljavanje američkih trupa u Bastonju.
Ujutro 18. decembra vrh oklopnog klina 5. oklopne armije bio je na manje od 30 kilometara od Dinana i Meze a jedine američke trupe u njemu bio je štab korpusa koji se spremao za evakuaciju. 20. decembra zauzet je je i Ufaliz. Međutim, 5. oklopna armija morala da obustavi dalje napredovanje jer je glavnina nemačkih snaga predviđenih za dalje napredovanje ostala daleko iza nje. Da je fon Mantojfel na odgovarajući način bio podržan sa severa, teško bi bilo reći koliko bi se položaj Amerikanaca pogoršao ali 6. SS oklopnoj armiji nije išlo dobro. 1. SS oklopna divizija Telesna garda Adolfa Hitlera dejstvovala je dobro i za prva dva dana izvršila je proboj dubine 32 kilometara, ali su ostale divizije u 6. SS oklopnoj armiji sporo napredovale. Ispostaviće se kao velika greška po Nemce to što je Hitler naredio da se na pravcu glavnog udara upotrebi SS armija čiji je komandant obergrupenfirer Jozef „Sep“ Ditrih bio veoma hrabar borac, ali zaapravo nije imao stvarnog razumevanja za osobenost oklopnog ratovanja. Sem toga, uporna odbrana američke 101. vazdušno-desantne divizije i borbene grupe „B“ opkoljene u Bastonju, imali su parališuće dejstvo na pokrete fon Mantojfelovih trupa.
Na katoličko Badnje veče, 24. decembra 1944. godine, fon Mantojfeju je shvatio da je usled sve većeg jačanja savezničkog otpora i svojih sve većih gubitaka, naročito kod Bastonja i u tenkovskim bitkama kod Dinana i Seleza, „naša ofanziva dostigla svoj maksimum ... i da mi nikada nećemo uspeti da postignemo naš cilj.“ Zbog toga je predložio Hitleru, preko njegovog ađutanata načelnika personalnog odeljenja Vrhovne komande Oružanih snaga generala Vilhelma Burgdorfa, da se, zbog sve jačeg otpora savezničkih trupa i uskoro očekivane sovjetske ofanzive na Istočnom frontu, nemačke trupe povuku na tzv. „Zapadni bedem“. Hitler je taj predlog odbio.
26. decembra Patonove trupe su oslobodile Bastonj iz okruženja a nebo iznad Ardena se razvedrilo i savezničko vazduhoplovstvo je inervenisalo sa uništavajućim efektom na nemački saobraćaj i skladišta. Na zalaeđenim planinskim putevima koji su se presijavali na Suncu ležale su nebrojene pocrnele olupine nemačkih vozila. 29. decembra Hitler se konačno složio da se obustave dalji napadi, ali o povlačenju nije hteo ni da čuje.
Najistaknutiji položaj 5. oklopnoj armiji držala je 9. oklopna divizija koja se nalazila u pošumljenim visovima severozapadno od Ufaliza. I pored snažnih američkih napada na oba boka i velike opasnosti koja joj je pretila u „nosu“ izbočine, fon Mantojfel je 9. oklopnoj diviziji morao da naredi da ostane gde jeste ali da se brani pokretnom taktikom.
Zahvaljujući podacima koje je uhvatila jedna nemačka radio-prislušna jedinica a koji su veoma jasno ukazivali da Amerikanci počinju da dovlače jake snage koje će prvo zaustaviti a zatim odabiciti nemačke snage fon Mantojfel je uspeo da povuče 5. oklopnu armiju i ukloni je pred američkom kontraofanzivom. Slušajući američki radio-saobraćaj ta radio-prislušna jedinica je mogla da shvati da veliki deo američkih pojačanja kontroliše jedan bataljon vojne policije 1. armije, pritom pazeći da se pokreti obavljaju rutama koje je bila odredila viša saveznička komanda. Nemci su veoma brzo mogli da ustanove da komanda policijskog bataljona emituje poruke o tim rutama, u šifri koju se Nemci mogli da čitaju, svim kontrolnim punktovima, a treba uzeti u obzir da su nemačke snage znale otprilike za 35 takvih punktova i da su kasnije otkrili još 22 punkta od kojih su mnogi bili na raskrsnicama francuskih puteva prve kategorije. U uhvaćenim radio-porukama moglo se lepo videti da Amerikanci navode ime jedinice, vreme i mesto njenog prolaska, rutu kojom se mora kretati, prosečnu brzinu kretanja, broj vozila u koloni, odredište i vreme dolaska na cilj. Kasnije je nemačka komanda Zapadnog fronta bila procenila da je bilo uhvaćeno preko 90% radio-saobraćaja tog američkog bataljona vojne policije i da je zbog toga uspela da sazna rute svih angažovanih američkih jedinica. Zahvaljujući tome Nemci su tačno znali koje američke jedinice dolaze da budu ubačene u ardensku operaciju, gde će biti ubačene u borbu itd.
18. februara 1945. godine zbog velikih zasluga fon Mantojfel biva nagrađen Viteškim Krstom sa Hrastovim lišćem, Mačevima i Dijamantima.
Istočni front 1945. godine i kraj rata
Nakon neuspeha Ardenske ofanzive 10. marta biva postavljen na mesto komandanta 3. oklopne armije u sastavu Grupe armija „Visla“ koja je pokušavala da uspori sovjetsko napredovanje ka Berlinu. Severno krilo fronta Grupe armija „Visla“ je držala 3. oklopna armija i položaje u dužini od oko 150 kilometara - od obale Baltičkog mora severno od Štetina do sastava kanala Hoencolern i Odre, otprilike 45 kilometara sevroistočno od Berlina braneći Zapadnu Pomeraniju i prilaz Berlinu sa severozapada. Dalje ka jugu, do ušća Nise u Odru, preostalih 130 kilometara fronta držala je 9. armija pod komandom dugogodišnjeg načelnika štaba feldmaršarala Eriha fon Majnštajna, generala pešadije Teodora Busea.
S obzirom da je cela Grupa armija „Visla“ imala premalo topova i municije, komandant Grupe armija „Visla“ general-pukovnik Gothard Hajnrici je nardio da se protivavionski topovi upotrebe kao poljski. Time je znatno bila oslabljena zaštita od sovjetskih vazdušnih napada, ali je Hajnrici smatrao da će ti topovi na bojištu biti mnogo bolje iskorišćeni. I zaista, tim potezom situacija se znatno poboljšala. Samo iz oblasti grada Štetina fon Mantojfelova 3. oklopna armija dobila je 600 protivavionskih topova. Bilo je nadasve neophodno da se ti topovi postave u betonske amplasmane jer su bili preteški i glomazni da bi mogli biti postavljeni na vozila, ali su njima ipak bile popunjene praznine.
General-pukovnik Hajnrici nije ni najmanje sumnjao da će glavina sovjetskih snaga Prvog beloruskog fronta pod komandom maršala Georgija K. Žukova koja je stajala direktno nasuprot Berlinu, uz pomoć Drugog beloruskog fronta pod komandom marašala Konstantina G. Rokosovskog na severu i Prvog ukrajinskog fronta pod komandom maršala Ivana Stjepanoviča Konjeva na jugu udariti na 9. armiju koja je držala središnji deo fronta na Odri. Međutim, mnogo više ga je zabrinjavalo to što će napadom biti zahvaćeno i južno krilo fon Mantojfelove 3. oklopne armije koji su držale trećerazredne jednice – starci iz Folksšturma i dečaci iz Hitlerjugenda, nekoliko mađarskih jedinica i nekoliko divizija sovjetskih dobrovoljaca – čija je lojalnost veoma puno dolazila u pitanje – pod komandom generala Andreja Vlasova. Usled svega toga 9. armija je bila u boljem položaju, dok je 3. oklopna armija praktično bila nesposobna da se bori.
Vatrena moć fon Mantojfelovih trupa, bar onih na svernom i centralnom sektoru fronta bila je veoma niska. Te jedinice uopšte nisu raspolagale artiljerijom. Protivavionski topovi ne mogu da zamene poljsku artiljeriju i pored toga nije bilo dovoljno municije za njih. 3. oklopna armija je za u tom trenutku relativno siguran položaj imala da zahvali samo rzalivenim vodama reke Odre. Znalo se da će čim vodostaj bude opao Sovjeti neće oklevati da napadnu i 3. oklopnu armiju.
Trupe marašala Žukova trebalo je da osvoje Berlin, a posle da napreduju sve do Elbe. Maršal Konjev je trebalo da pređe u napad istog dana kada i Žukov, uništi nemačke snage na južnim prilazima Berlinu a zatim da svoje trupe usmeri ka zapadu i sretne se sa Amerikancima. Trupe Drugog beloruskog fronta maršala Rokosovskog koje su bile koncentrisane duž donjeg toka Odre do obale Baltičkog mora, severno od maršala Žukova, nisu bile predviđene ovim planom da učestvuju u napadu na Berlin. Maršal Rokosovski je trebalo da pređe u napad kasnije i da napreduje kroz severnu Nemačku do susreta sa Britancima. Sva tri sovjetska fronta imala su ukupno 15 pešadijskih i šest do sedam oklopnih divizija sa ukupno 1593000 vojnika.
U trenutku napada Prvog beloruskog fronta na Grupu armija „Visla“, 16. aprila 1945. godine u 04:00 časova general-pukovnik Hajnrici je raspolagao sa manje od 700 upotrebljivih tenkova i samohodnih topova koji su bili raspoređeni u različite jedinice 9. i 3. oklopne armije. Da mu 5. aprila Hitler nije oduzeo četiri oklopne divizije i prebacio ih Grupi armija „Centar“ pod komandom svog miljenika feldmaršala Ferdinanda Šernera, Hajnrici bi tada imao sedam oklopnih divizija. Trebalo je je što pre ustanoviti kada će trupe Drugog beloruskog fronta maršala Rokosovskog preći u napada na fon Mantojfelovu 3. oklopnu armiju.
Do 17. aprila front Grupe armija „Visla“ ostao je nepromenjen samo na sektoru koji je držala 3. oklopna armija jer ona nije bila zahvaćena ofanzivom maršala Žukova iKonjeva, iako je fon Mantojfel svakog trenutka očekivao napada Drugog beloruskog fronta. Takođe se i nekako držao sam južni sektor Buseove 9. armije ali je opšta dezintegracija počela ca zahvata i taj deo odbranbene linije.
General-pukovnik fon Mantojfel, kao ni general-pukovnik Hajnrici, nikada nije potcenjivao Sovjete jer je toliko vremena proveo boreći se protiv njih. U svom izviđačkom avionu „Fizeler Štorh“ leteo je svakodnevno iznad Odre i proučavao Sovjete. Vojnici pod komandom maršala Rokosovskog nisu se ni najmanje trudili da sakriju pripreme za napad. Artiljerisjke i pešadijske jedinice otvoreno su izlazile na položaje. Fon Mantojfel se divio sovjetskom samopouzdanju. Već danima je nadletao njihove linije a niko od njih se nije udostojio ni da podigne glavu ka nebu.
Fon Mantojfel je bio svestan da, kada napad bude otpočeo, neće biti u stanju da dugo pruža otpor. Bio je general oklopnih jedinica koje nisu imale tenkove. Da bi bar nekako zadržao namperdovanje maršala Žukova na sektoru 9. armije Hajnrici je 3. oklopnoj armiji oduzeo onih nekolikko ostataka oklopnih divizija koje su mu bile preostale. Uzeo ih je iz 3. SS oklonog korpusa koji je držao južni kraj njegovog sektora u šumama kod Ebersvaldea (nem. Eberswalde). SS obergrupenfirer (general) Feliks Štajner (nem. Felix Steiner), koga su oficiri Vermahta smatrali za jednog od najboljih među visokim oficirima SS-a, svečano je javio fon Mantojfelu da je, doduše, ostao bez tenkova ali da je zato dobio druga pojačanja. „Upravo sam dobio 5000 pilota Luftvafea i svaki od njih nosi Viteški krst oko vrata. Recite mi šta da radim s njima?“
Pokazujući svom štabu ratnu kartu fon Mantojfel je rekao: „Nimalo ne sumnjam da na Hitlerovoj karti stoji zastavica na kojoj piše 7. oklopna divizija iako je ona stigla ovamo bez ijednog tenka, kamiona, artiljerijskog naoružanja ili barem mitraljeza. Imamo armiju slabosti.“
Osmatrajući sovjetske pripreme, fon Mantojfel je zaključio da se glavni udar može očekivati oko 20. aprila. Znao je tačno špta će da uradi. Držaće se koliko bude mogao a onda će se povući „korak po korak, rame uz rame sa vojnicima, čak na zapad“. Fon Mantojfel nije nameravao da dopusti da makar i jedan njegov vojnik bude zarobljen od strane Crvene armija.
Kao što je general-pukovnik fon Mantojfel i pretpostavljao armije Drugog beloruskog fronta su otpočele ofanzivu protiv 3. oklopne armije 20. aprila 1945. godine koja nije imala snage da zaustavi Sovjete. Do 21. aprila u ponoć zahvaljujući samo fon Mantojfelovoj veštini vođenja rata 3. oklopna armija je uspela da postigne čak i određene uspehe protiv višestruko nadmoćnijih snaga maršala Rokosovskog, ali je komandant Grupe armija „Visla“ general-pukovnik Hajnrici znao da je samo pitanje vremena kada će i fon Mantojfel biti primoran na povlačenje.
21. aprila Hitler je smatrao da je pronašao rešenje za odbacivanje sovjetskih snaga od Berlina i njihov „konačni i najveći poraz“. Trupe pod komandom SS obergrupenfirera Štajnera trebalo je sa svojih položaja južno od Ebersvaldea na južnom krilu 3. oklopne armije smesta da krenu u kontranapad ka jugu i odseku svojstske snage koje su se približavale Berlinu. Tim kontranapadom bila bi zatvorena breša koja je nastala raspadom severnog krila Buseove 9. armije. Na Firerovoj karti prodor maršala Žukova bio je strelica usmerena ka Berlinu, sa bazom na Odri, a na severnom boku Žukovljevih snaga stajala je zastavica sa natpisom „Grupa armija Štajner“ (nem. Armeeabteilung Steiner). Tim napadom trebalo je da ponovo bude uspostavljena veza između 3. oklopne i 9. armije. Zajedno sa Štajnerovim napadaom istovremeno je i 9. armija trebalo da napadne južno krilo Prvog beloruskog fronta.
Međutim, SS obergrupenfirer Štajner praktično nije imao trupa od trenutka kada je general-pukovnik Hajnrici odlučio da ostatke oklopnih trupa 3. oklopne armija prebaci u sastav 9. armije. Nakon toga Štajner je dobio zadatak da prikuplja jedinice iz 9. armije koje su sovjetskim napadom bile odbačene na sever. Na nesreću po Nemce sveopšta zbrka na frontu i nedostak vremena onemogućili su okupljanje dovoljnih snaga da „Grupa Štajner“ može krenuti u bilo kakvu akciju. Zapravo, nikakva „Grupa Štajner“ u tom trenutku nije postojala, ali je takav naziv bio zastavica na Hitlerovoj karti. Na terenu prikupljene snage „Grupe Štajner“ bila je tek nešto više od snage korpusa ali mnogo manje od nekakve „armisjke grupe“.
Hitler je radi podrške SS obergrupenfireru Feliksu Štajneru dodelio i tri divizije 101. korpusa 9. armije – 9. SS policijsku diviziju, 5. lovačku diviziju i 25. oklopno-grenadirsku diviziju. Ove tri divizije nalazile su se severno od kanala Finov, 24 kilometara istočno od Berlina, na severnom boku proboja Prvog beloruskog fronta. 56. oklopni korpus pod komandom general-majora Karla Vajdlinga koji se još uvek nalazio istočno od Berlina sa severnim krilom iznad samog Vernojhena takođe je trebalo da učestvuje u ovom kontranapadu.
Hitler je u telefonskom razgovoru naredio Štajneru da napadne severno krilo velike breše koju je naparavi Prvi beloruski front. Pored toga obergrupenfirer Štajner smesta je trebalo da rasformira Geringovu privatnu armiju u njegovoj rezidenciji u „Karinhalu“ i pošalje je u bitku a pored toga i da uputi u napad sve vojnike koji su se nalazili između Berlina i Baltičkog mora, sve do Štetina i Hamburga. Kada se SS obergrupenfirer Štajner tome usprotivio rekavši da su trupe pod njegovom komandom skoro potpuno neiskusne i i upitao gde bi tačno trebalo da izvrši napad, Firer mu nije ništa odgovorio – spustio je slušalicu.
Štajner je nazvao Hajnricija i obavestio ga da je Firerov plan neizvodljiv zato što su i 5. lovačka i 25. oklopno-grenadirska divizija u defanzivnom rasporedu i da se ne mogu pregrupisati za napad sve dok 2. divizija mornaričke pešadije ne stigne s obale i smeni ih na položajima. Raspolagao je samo sa dva bataljona 4. SS policijske divizije ali oni nisu imali oružja za bilo kakav ozbiljniji napad.
Kada je Hitlerovo bezumno naređenje stiglo da fon Mantojfela on je bio očajan. O tome je obavestio general-pukovnika Hajniricija koji je odmah nazvao general-majora Krebsa i rekao mu da Štajner nema snaga za takav napad. Pokušao je čak i da predloži da bude smenjen s položaja komandanta Grupe armija „Visla“ odbijajući da prihvati to naređenje, međutim nije uspeo da izmeni Hitlerovo naređenje.
Do 25. aprila praktično sve što je bilo ostalo od Grupe armija „Visla“, nakon što se severni bok 9. armije raspao čime je ona bila potpuno okružena trupama maršala Žukova, bila je fon Mantojfelova 3. oklopna armija. Fon Mantojfel se veoma žilavo branio, ali centar njegovog fronta ostao je opasno izbočen. A ono što je još više komplikovalo i onako lošu situaciju bilo je to da su Žukovljevi tenkovi koji su nadirali duž njegovog južnog boka i našli su se u takvoj situaciji da su mogli svakog trenutka da skrenu ka severu i opkole fon Mantojfelovu armiju. Jedine snage koje su im stajale na putu bile su na brzinu okupljene jedinice pod komandom SS obergrupenfirera Štajnera.
Hitlerovim planom za oslobođenje Berlina bilo je predviđeno da Štajner krene u napad ka jugu i preseče sovjetske kolone sa jedne strane grada, dok bi 9. i 12. armija na drugoj strani, kada bi se spojile krenule ka severu. U teoriji plan je i bio ostvariva, ali na terenu nije imao nikakve izglede na uspeh, a jedan od glavnih negativnih faktora bio je sam SS obergrupenfirer Štajner. „Neprestano je pronalazio nove izgovore zašto ne prelazi u napad. Postepeno sam sticao utisak da tu nešto nije u redu“, pričao je nakon rata general-pukovnik Hajnrici.