IPv6
Oznaka toka
IPv6 standard definiše tok kao posledicu slanja paketa sa određenog izvorišta ka određenom odredištu (unicast ili multicast) pri kome izvorište traži da interventni ruteri sa paketom posebno postupaju. Tok je jedinstveno definisan tako što se kombinuju izvorišna i odredišna adresa sa 20-bitnom oznakom protoka koja nije nula. Stoga, izvorište dodeljuje istu oznaku toka svim paketima koji su deo istog toka. Gledano iz ugla izvorišta, tok je, u suštini, niz paketa koje je generisao jedan deo aplikacije u izvorištu, a koja ima iste zahteve transportnog servisa. Tok može obuhvatati jednu TCP konekciju ili čak više TCP konekcija. Jedna aplikacija može da generiše jedan tok ili više tokova. Primer dva toka je multimedijalni sastanak, koji može da ima jedan tok za zvuk i drugi za grafiku, svaki sa drugačijim zehtevima transfera u pogledu prenosa podataka, kašnjenja ili odstupanja od kašnjenja. Ako se pogleda iz ugla rutera, tok je niz paketa koji dele atribute koji utiču na to kako će se ruter ponašati prema ovim paketima. To ubraja put, dodeljivanje sredstava, zahteve odbacivanja, obračun i atribute sigurnosti. Ruter može drugačije da se ponaša prema paketima koji nisu sa istog toka, uključujući dodeljivanje drugačijeg prostora u baferu, davanjem drugačijeg prvenstva u slučaju prosleđivanja i zahtevom za drugačijim kvalitetom usluge od strane mreža. Ne postoji poseban značaj bilo koje oznake toka. Umesto toga, da bi se obezbedio specijalni postupak tok se mora objaviti na neki drugi način. Na primer, izvorište može da pregovara sa ruterom ili zatraži od rutera specijali postupak ispred vremena na pomoću kontrolnog protokola ili u toku transmisije tako što će postaviti informaciju u jedno od produženih zaglavlja u paketu, kao što je recimo zaglavlje Hop-by-Hop opcija. Primeri specijalnog postupka koji mogu biti zatraženi uključuju neku vrstu ne standardnog kvaliteta servisa i neku vrstu servisa u realnom vremenu. U načelu, svi korisnički zahtevi za određenim tokom mogu biti definisani u produženom zaglavlju i uključeni u svaki paket. Ako želimo da ostavimo koncept toka otvoren da bi se uključilo mnoštvo zahteva, ovaj plan pristupa mogao bi rezultirati u veoma velikim zaglavljima paketa. Alternativa, usvojena za IPv6, je oznaka toka, u kojoj su zahtevi toka definisani pre početka toka i jedinstvena oznaka toka je dodeljena toku. U ovom slučaju ruter mora da sačuva informacije zahteva toka o svakom toku. Sledeća pravila važe za oznake toka: Ova poslednja tačka zahteva malo razrade. Ruter mora da pruži neke informacije o karakteristikama svakog aktivnog toka koji prolazi kroz njega, verovatno u nekoj vrsti tabele. Da bi uspešnije i brže prosledio paket, pogled na tabelu mora biti brži. Jedna alternativa je da ima tabelu sa 220 (oko milion) tačaka, jedna za svaku moguću oznaku toka što nameće nepotrebni memorijski teret ruteru. Još jedna alternativa je imati jednu tačku u tabeli po aktivnom toku, uključiti oznaku toka u svaku tačku, i tražiti od rutera da pretražuje tabelu svaki put kada naiđe paket. Ovo ruteru nameće nepotrebni teret pri obradi. Umesto toga, mnogi ruteri koriste neku vrstu mešane tabele. Sa ovakvim pristupom koriste se tabele umerene veličine i svaki tok se uvrštava u tabelu koristeći funkciku za melanziranje nad oznakaam tokova. Melanzna funkcija može jednostavno biti nekoliko najmanje značajnih bita (recimo 8. ili 10.) oznake toka ili jednostavno računanje nad 20 bita oznaka tokova koje su ujednačeno deljene na njihove moguće opsege.