cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sherlock Holmes
Navike i osobnost
Holmes ima ego koji ponekad graniči s arogancijom, iako s opravdanjem; veliki užitak predstavlja mu zbunjivanje policijskih inspektora svojom superiornom dedukcijom. Ipak, ne pati za slavom tako da će nerijetko dozvoliti policiji da preuzme sve zasluge za rješavanje slučaja, bez ikakvog spominjanja njegova imena. Dapače, Holmesova uloga u pojedinim pričama postala bi jasna tek ako bi ih Watson zapisao i objavio. Ipak, Holmes nije mogao izbjeći slavu, zahvaljujući što novinama što Watsonovim pričama, tako da mnogi klijenti dolaze k njemu nakon, ili čak prije nego što se obrate policiji. Među njegovim klijentima bili su i vladini dužnosnici i plemstvo. U priči "The Adventure of the Second Stain", njegov klijent je neimenovani premijer Ujedinjenog Kraljevstva, a u priči "A Scandal in Bohemia", njegov klijent je budući kralj Češke. Isto tako, Holmes je u barem dva navrata pomogao Vatikanu, a službena Francuska nagradila ga je odrenom Legije časti.
Njegov ego jako dobro reagira na priznanje svoje superiornosti kao i na pohvale i laskanja, što je Watson usporedio s djevojkom koja prima komplimente na račun svoje ljepote.
Isto tako, Holmes je samotnja i ne teži sklapanju prijateljstava, mada izrazito cijeni ona koja ima, a najviše, dakako, ono s Watsonom. Svoj samoću pripisuje specifičnim interesima i teškom karakteru. U priči "The Adventure of the Gloria Scott", Holmes govori Watsonu kako je tokom dvije godine studija stekao tek jednog prijatelja, kolegu po imenu Victor Trevor. Holmes je rekao: "Nikad nisam bio društven, Watsone, i uvijek sam radije čamio u svojoj sobi i razrađivao svoje male metode razmišljanja, tako da se nikad nisam mnogo miješao s ostalima na mojoj godini; ... moje studiranje bilo je prilično različito od ostalih, tako da uopće nismo imali dodirnih točaka." Slično ga je opisao i mladi Stamford u romanu A Study in Scarlet.
Holmesovo emocionalno stanje i duševno zdravlje desetljećima su bili tema analiza. Prilikom njihovog prvog susreta u romanu A Study in Scarlet, Holmes upozorava Watsona da "ponekad zapada u potištenost" i "ne otvara usta danima". Mnogi čitatelji i književni stručnjaci sugerirali su da Holmes pokazuje znakove manične depresije, s trenucima intenzivnog entuzijazma pomiješanim s trenucima indolentne preokupiranosti samim sobom. Drugi moderni čitatelji špekuliraju da Holmes možda ima Aspergerov sindrom, što zasnivaju na njegovoj jakoj pažnji prema detaljima, nedostatku interesa za međuljudske odnose i tendenciji da govori u dugim monolozima. Za njegovu izoliranost i skoro ginofobično nepovjerenje prema ženama rečeno je da sugeriraju želju za bijegom; Holmesov "biograf" William Baring-Gould i drugi, uključujući Nicholasa Meyera, autora knjige The Seven-Per-Cent Solution, implicirali su da je osnovni uzrok možda teška porodična trauma (tj. ubojstvo Holmesove majke). Ipak, takva teza nikada nije potvrđena u Doyleovim pričama.
Holmes i droga
Holmes ima povremenu naviku korišenja opojnih droga, pogotovo u nedostatku stimulirajućih slučajeva. Vjeruje kako korištenje kokaina stimulira njegov mozak kada ga on ne koristi. Kokain koristi tek povremeno, a u ubrizgava ga kroz osobnu špricu u sedampostotnoj otopini. Špricu drži u navlaci od marokanske kože. akođer ponekad koristi i morfij, ali je izrazio jako negodovanje u vezi s posjećivanjem opijumske jazbine. Ove dvije droge bile su legalne u kasnoviktorijanskoj Engleskoj. I Holmes i Watson koriste duhanske proizvode, uključujući cigare, cigarete i lule, mada to nije bila neuobičajena praksa u tom razdoblju. Također, Holmes ima sposobnost identificirati različite vrste duhana po pepelu te je čak autorizirao monografiju na tu temu.
Dr. Watson se oštro protivi Holmesovom korištenju kokaina, opisujući ga kao detektivov "jedini porok", izražavajući pritom brigu oko mogućih posljedica koje kokain može imati na njegovo mentalno zdravlje i intelekt. U priči "The Adventure of the Missing Three-Quarter", Watson navodi kako je "odvikao" Holmesa od droga. Ipak, Watson i dalje tvrdi kako je Holmes ostao ovisnik, čija navika "nije mrtva, već samo usnula".
Financije
220px|thumb|Holmes u svom krevetu u priči "[[The Adventure of the Dying Detective".]] Iako mu je Watson u početku bio potreban zbog dijeljenja stanarine, u priči "The Adventure of the Dying Detective", kad je Holmes već živio sam, Watson otkriva da "ne sumnja da je kuća možda kupljena po cijeni koju Holmes plaća za svoje sobe", sugerirajući da je Holmes stekao dosta prihoda od svoje prakse, iako se rijetko otkriva koliko točno naplaćuje svoje usluge. U priči "A Scandal in Bohemia" plaćeno mu je zapanjujućih (za to vrijeme) £1,000 (300 u zlatu i 700 u obveznicama) za "trenutne troškove". U priči "The Problem of Thor Bridge", Holmes je izjavio: "Cijene mojih profesionalnih usluga su fiksne. Ne mijenjam honorar, osim kad ga se u potpunosti odreknem."
Ova izjava dana je kao replika u situaciji kada klijent nudi da udvostruči njegov honorar. Međutim, vjerovatno je da bogatiji klijenti nagrade Holmesa honorarom koji daleko premašuje njegov standardni. Npr., u priči "The Final Problem", Holmes navodi da su mu poslovi koje je obavio za francusku vladu i skandinavsku kraljevsku kuću donijeli zaradu s kojom bi se mirno mogao povući iz prakse. U priči "The Adventure of Black Peter", Watson bilježi da bi Holmes odbio pomoći bogatima i moćnima ako mu slučajevi ne bi bili zanimljivi, dok bi tjednima znao posvetiti vrijeme slučajevima najskromnijih klijenata. U priči "A Case of Identity", Holmes govori Watsonu o zlatnoj burmutici koju je dobio na dar od češkog kralja nakon priče "A Scandal in Bohemia", kao i o prelijepom prstenu kog je dobio od nizozemske kraljevske obitelji; u priči "The Adventure of the Bruce-Partington Plans", Holmes je dobio smaragdnu kopču od kraljice Victorije. Ostale uspomene na Holmesove slučajeve jesu zlatna funta koju je dobio od Irene Adler ("A Scandal in Bohemia") te potpisano pismo zahvale francuskog predsjednika i Legija časti zbog pronalaska atentatora po imenu Huret ("The Adventure of the Golden Pince-Nez"). U priči "The Adventure of the Priory School", Holmes "razdragano trlja ruke" kad mu vojvoda od Holdernessea napiše ček na £6,000, što iznenadi čak i Watsona, a zatim pogladi ček govoreći "Ja sam siromašan čovjek"; ovaj incident može se promatrati kao reprezentativan primjer njegove sklonosti sarkazmu. Svakako je razvidno da je Holmes, tokom svoje karijere, radio za ljude iz svih društvenih slojeva - kako za one iz bogataških ili kraljevskih kuća, ili pak brojnih europskih vlada, tako i za one iz najnižih društvenih slojeva.
Holmes je poznat po tome što je od svojih klijenata znao tražiti naknadu svojih troškova i po prihvaćanju svih mogućih darova u svrhu naplate - u priči "The Adventure of the Speckled Band", gospođici Stoner govori kako može platiti troškove kojima bi mogao biti izložen, a u priči "The Red-Headed League" zahtijeva od banke naknadu novca kog je potrošio radeći na slučaju. U slučaju "The Adventure of the Beryl Coronet", Holmes je od svog bogatog klijenta zahtijevao kako naknadu svih troškova koje je imao pri pronalasku dragulja tako i isplatu nagrade koju je bankar ponudio za pronalazak istih.
Odnos s Irene Adler
Irene Adler je bivša operna pjevačica i glumica rođena u New Jerseyju koja se pojavljuje u priči "A Scandal in Bohemia". Iako se Irene Adler pojavljuje u tek jednoj priči (mada se spominje u još par), ona je jedan od najznačajnijih likova u cijeloj franšizi o slavnom detektivu.
- Dr. Watson u priči "A Scandal in Bohemia"
Holmesovo "sjećanje" na Irene Adler održano je preko fotografije koju je femme fatale namijenila kralju, ali ju je Holmes zahtijevao kao nagradu za odrađeni slučaj. Interesantno je, doduše, kako Doyle više nikada nije uveo Irene Adler u svoje priče (osim preko spomena), unatoč njezinom gotovo kultnom statusu unutar franšize. Čak se postavlja pitanje je li Doyle imao namjeru od Irene Adler učiniti kultni lik ili je tek trebala biti jedan od mnogih ženskih likova u franšizi. Takva realizacija lika otvorila je široke mogućnosti različitim interpretacijama odnosa Holmesa i Irene Adler koje se mogu vidjeti u različitim ekranizacijama i derivativnim djelima, o čemu će više riječi biti kasnije.
Holmes i druge žene
U priči "The Adventure of Charles Augustus Milverton", Holmes se zaručio za domaćicu Charlesa Augustusa Milvertona. Ipak, to je učinio samo kako bi od nje dobio potrebne informacije, što je izazvalo Watsonovu osudu. Iako Holmes naizgled pokazuje određeni interes za svoje ženske klijentice (posebice su to Violet Hunter u priči "The Copper Beeches", Violet Smith u priči "The Solitary Cyclist" i Helen Stoner u priči "The Speckled Band"), Watson navodi kako neizbježno "nije manifestirao dalje zanimanje za klijenticu čim bi ona prestala biti centar nekog od njegovih problema". Holmes njihovu mladost, ljepotu i energiju (kao i slučajeve koje donose) smatra okrepljujućim, ali bez ikakvih romantičnih konotacija. U tim slučajevima Holmes pokazuje visok stupanj šarmantnosti. Watson navodi da Holmes ima "averziju prema ženama", ali "naročito umilno ophođenje prema njima". Holmes kaže: "Ja nisam svesrdni ljubitelj ženskog roda"; zapravo, on motive žena smatra "nedokučivima... Kako se može nešto graditi na živom pijesku? Njihovi najbeznačajniji postupci mogu kriti knjige u sebi... Njihovo izvanredno ponašanje može zavisiti od ukosnice."
Kako je Doyle jednom prilikom rekao Josephu Bellu, inspiraciji za detektiva, Holmes je "toliko neljudski koliko i Babbageov stroj za računanje i ima otprilike iste takve izglede da se zaljubi". Jedina radost koju Holmes izvlači iz ženskog društva su slučajevi koje mu donose. U romanu The Sign of the Four, Watson navodi kako je Holmes poput "robuta, poput stroja za računanje", a sam Holmes kaže: "Od presudne je važnosti ne dozvoliti da na vaše rasuđivanje utječu lične kvalitete. Klijent je za mene puka jedinica - faktor u problemu. Emocionalne osobine antagonistične su u odnosu na čisto rasuđivanje. Uvjeravam vas da je najprivlačnija žena koju sam ikad poznavao obješena zbog trovanja troje male djece radi novca od njihovog osiguranja" (ovo je bilo izrečeno kao replika na Watsonovo oduševljenje s Mary Morstan). Ovo, dakako, ukazuje na Holmesov nedostatak interesa za bilo kakav oblik emocionalnog vezivanja sa ženama općenito, posebice s klijentima, na što je Watson primijetio kako "ponekad u vama postoji nešto apsolutno nečovječno". Na samom kraju priče "The Devil's Foot", Holmes sam kaže: "Nikad nisam volio, Watsone, ali da jesam, i da je žena koju volim skončala na ovakav način, možda bih postupio kao naš buntovni lovac na lavove" (u ovoj je pripovijetki istraživač, dr. Sterndale, ubio čovjeka koji je ubio njegovu voljenu ženu, Brendu Tregennis, kako bi došao do osvete koju zakon nije mogao ponuditi). U priči "The Adventure of the Dying Detective", Watson navodi kako gospođa Hudson voli Holmesa na svoj specifičan način, usprkos svim naporima koje joj zadaje kao stanar, razlog čega je njegova "izvanredna blagost i ljubaznost u ophođenju sa ženama". Holmesov odnos prema ženama može se zaokružiti još jednom njegovom izjavom, koju Watson zapisuje u romanu The Sign of the Four: "Ne bih im rekao previše. Ženama se nikad ne može potpuno vjerovati - ni najboljima od njih." Watson primjećuje da je, iako mu se ne sviđaju i iako im ne vjeruje, Holmes ipak "galantan protivnik".
Holmsijanska dedukcija
320px|thumb|Sherlock Holmes je svoju detekcijsku metodu temeljio primarno na sitnicama, iz kojih je izvlačio i najkompleksnije zaključke. Holmesova primarna metoda detekcija je abdukcija, mada ju je on često pogrešno nazivao dedukcijom. "Iz kapi vode", piše Holmes, "logičar može izvesti zaključak o mogućnosti postojanja Atlantika ili Niagare, a da nije vidio ili čuo ni za jedno ni za drugo." Pripovijetke o Holmesu obično počinju hvalisavim prikazom njegovog talenta za "dedukciju". Logičarima i onima koji se zanimaju za logiku od izvjesnog je interesa da pokušaju analizirati što Holmes zapravo radi kad primjenjuje svoju "dedukciju". Izgleda da se "Holmsijanska dedukcija" sastoji primarno od izvlačenja zaključaka zasnovanih ili na direktnim praktičnim principima - koji su rezultat pažljivog promatranja, kao što je Holmesova studija o različitim vrstama duhanskog pepela ili vrstama tla - ili na zaključku koji vodi do najboljeg objašnjenja. Poznati je Holmesov citat: "Kad eliminirate nemoguće, ono što ostane, koliko god bilo nevjerovatno, mora biti istina."
Holmesova izravna, praktična načela svode se na formu "Ako p, onda q", gdje p predstavlja neku činjenicu koja se promatra, a q dokaz na koji upućuje. No, tu postoje, kako ćemo vidjeti u sljedećem primjeru, međukoraci koji upotpunjuju elementarni oblik. U priči "A Scandal in Bohemia", Holmes zaključuje kako se Watson nedavno smočio i kako je imao "najnespretniju i najnemarniju služavku". Kada ga Watson, potpuno iznenađen, upita kako je došao do tog zaključka, Holmes mu da sljedeći odgovor:
"To je sâmā jednostavnost... Moje mi oči govore da je na unutrašnjoj strani vaše lijeve cipele, točno gdje je obasjava svjetlost vatre, koža zarezana sa šest gotovo paralelnih rezova. Njih je, očito, uzrokovao netko tko je veoma nemarno strugao rubove đona kako bi uklonio skoreno blato. Tako je, vidite, nastao moj dvostruki zaključak da ste bili vani po lošem vremenu i da ste imali naročito loš čizmorezački primjerak londonske služavke."
U ovom je slučaju Holmes primijenio nekoliko povezanih načela:
Primjenjujući navedena načela na očit način (pri čemu ponavljano koristi modus ponens), Holmes može iz svoje početne opservacije ("rubovi Watsonove cipele zarezani su s nekoliko paralelnih rezova") izvuči svoja dva zaključka ("Watsonova služavka je nespretna i nemarna" i "Watson je nedavno pokisao i bio vani po lošem vremenu").
S druge strane, nije da je Holmes u potpunosti zanemario dedukciju. Dedukcija detektivu omogućava da lako zaključi o zanimanju nekog stranca, kao što je bio slučaj s umirovljenim mornaričkim časnikom u romanu A Study in Scarlet, bivšim brodskim tesarom koji je postao trgovac u priči "The Red-Headed League" ili pak s izrađivačem stolova za biljar i bivšim oficirom u priči "The Adventure of the Greek Interpreter". Sličnu metodu može primijeniti i na stvarima, promatranjem kojih može izvuči nevjerojatno precizne detalje o njihovim vlasnicima. Primjeri za to su Watsonova džepna ura u romanu The Sign of the Four, šešir, lula i štap za hodanje.
Ipak, Doyle je bio pažljiv u tome da Holmes ne ispadne nepogrešiv, što je centralna tema priče "The Adventure of the Yellow Face". Na kraju spomenute priče, suzdržani Holmes Watsonu govori sljedeće: "Ako ikad pomislite da postajem previše siguran u svoje sposobnosti ili da slučaju posvećujem manje pažnje no što zaslužuje, ljubazno šapnite 'Norbury' u moje uho i bit ću Vam beskrajno dužan."
Prerušavanje
thumb|left|180px|U priči "[[A Scandal in Bohemia", Holmes se, prilično uvjerljivo, prerušio čak dva puta. Jedna od njegovih uloga bila je i ona dobroćudnog svećenika.]] Holmes pokazuje iznimnu sposobnost za glumi i prerušavanje. U nekoliko priča, Holmes se prerušio kako bi na taj način prikupljao dokaze; te su uloge bile toliko dobre da je čak i Watson povjerovao u njih. Primjeri koji svjedoče toj sposobnosti su priče "The Adventure of Charles Augustus Milverton", "The Man with the Twisted Lip", "The Final Problem", "The Adventure of the Empty House" i "A Scandal in Bohemia" te roman The Sign of the Four. Nerijetko je Holmes i glumio bolest ili ozljedu kako bi postigao željeni učinak ili inkriminirao sumnjivce, čemu svjedoče priče "The Adventure of the Dying Detective" i "A Scandal in Bohemia". U potonjoj priči, Watson je njegove sposobnosti prerušavanja prokomentirao na sljedeći način: "Pozornica je izgubila izvrsnog glumca, [pa čak i znanost pronicljivog analitičara,] kad je on postao specijalist za zločine."
Oružje i borilačke vještine
Holmes, kao pravi londonski gentleman, često sa sobom nosi štap za hodanje. Watson ga je opisao kao stručnjaka za singlestick, a detektiv je u dva navrata svoj štap koristio kao oružje.
U romanu A Study in Scarlet, Watson je Holmesa opisao kao stručnjaka za borbu s mačem, mada Holmes ni u jednoj priči ne koristi mač. U priči "The Gloria Scott", spomenuto je kako je Holmes trenirao mačevanje.
U nekoliko priča, Holmes se pojavljuje s jahačkim štapom, a u priči "A Case of Identity" je gotovo izmlatio jednog prevaranta s njim. Koristeči "lovački štap", Holmes je izbio pištolj iz ruke Johna Clayja u priči "The Red-Headed League" i otjerao guju u priči "The Adventure of the Speckled Band". U priči "The Six Napoleons" se navodi kako je to njegovo najdraže oružje te ga koristi kako bi razbio jednu bistu s njim.
Holmes je opisan kao izvrstan borac golim šakama. U romanu The Sign of the Four, Holmes se jednom profesionalnom boksaču predstavlja kao:
""Amater koji se borio 3 runde s vama kod Alisona na vašu dobrotvornu večer prije 4 godine". McMurdo odgovara: "Ah, vi ste onaj koji je protratio dar. Mogli ste ciljati visoko da ste pratili želju.""
U nekoliko navrata, tokom priča, Holmes ulazi u fizički sukob sa svojim protivnicima i neizbježno izlazi kao pobjednik iz tih okršaja. U priči "The Gloria Scott" je spomenuto kako je Holmes trenirao boks, a u priči "The Yellow Face" Watson komentira kako je "nesumnjivo bio jedan od najboljih boksača u svojoj kategoriji koje sam ikad vidio".
U priči "The Adventure of the Empty House", Holmes govori Watsonu kako je koristio svoje poznavanje borilačkih vještina da svlada profesora Moriartyja i baci ga u ponor slapova Reichenbach. Holmes je jednom prilikom rekao: "Imam izvjesno znanje, dakako, u baritsuu, ili japanskom sistemu hrvanja, koje mi je više puta bilo od koristi." Naziv "baritsu" je vjerojatno referenca na stvarnu vještinu bartitsu, koja kombinira boks sa mačevanjem.
U nekoliko priča se navodi kako Holmes posjeduje natprosječnu fizičku snagu. Primjerice, u priči "The Adventure of the Speckled Band", doktor Roylott, visok 180 cm i širok kao ormar, demonstrira svoju snagu savijajući metalni žarač iz Holmesova kamina. Nakon što Roylott ode, Holmes "kaže smijući se: 'Nisam baš toliko krupan, ali, da je ostao, možda bih mu pokazao da moj stisak nije mnogo slabiji od njegovog'". Dok je to govorio, pokupio je žarač i uspio ga ispraviti i vratiti u prvobitno stanje. U priči "The Yellow Face", Watson o Holmesu govori kako je "malo ljudi bilo sposobno za veći mišićni napor".
Znanje i vještine
U prvoj priči o Holmesu, romanu A Study in Scarlet, čitatelji dobivaju određene podatke o detektivu. Početkom 1881. godine, Holmes je predstavljen kao nezavisni student kemije s nizom neobičnih zanimacija, velika većina kojih je usmjerena ka tome da ga učine superiornim u rješavanju zločina. U svom prvom pojavljivanju, Holmes likuje od oduševljenja što je izumio novu metodu za otkrivanje mrlja od krvi, dok u drugim pričama često izvodi raznorazne pokuse po stanu, što nerijetko dovodi stvaranja parā neugodnog mirisa. Jedna ranija priča, "The Adventure of the Gloria Scott", daje više podataka oko toga zašto je Holmes postao detektiv: otac studijskog kolege je nahvalio njegove deduktivne sposobnosti. Holmes se u svom radu strogo drži znanstvenih metoda i temelji svoj rad na logici te gotovo nadljudskim sposobnostima uočavanja i dedukcije.
Holmes se povremeno služi i frenologijom, koja je bila jako popularna u viktorijanskom periodu, ali se sada smatra pseudoznanstvenom; u priči "The Adventure of the Blue Carbuncle" iz velikog šešira izvlači zaključak da je njegov vlasnik inteligentan i sklon intelektualnom radu, a sve to na osnovu toga da "čovjek s toliko velikim mozgom mora imati nešto u njemu". Holmesova primjena određenih frenoloških postupaka može se, svakako, pripisati samom Doyleu i ugledu kog je ta disciplina uživala u tom vremenskom periodu.
U romanu A Study in Scarlet, Holmes izjavljuje kako ne zna da se Zemlja vrti oko Sunca jer je takav podatak irelevantan za njegov rad. Nakon što mu je Watson predstavio taj podatak, Holmes je izjavio kako će se potruditi zaboraviti ga. Holmes vjeruje da um ima ograničen kapacitet za skladištenje informacija tako da učenje beskorisnih stvari samo smanjuje njegovu sposobnost da uči korisne stvari. U istoj priči, dr. Watson daje sljedeću ocjenu detektivovih sposobnosti:
"# Poznavanje književnosti – nula.
frame|left|[[Dr. Watson i Sherlock Holmes u priči "The Greek Interpreter". Ilustracija Sidneyja Pageta, objavljena u Strandu u rujnu 1893. godine.]] Isto tako, na samom kraju romana A Study in Scarlet, vidljivo je kako Holmes razumije latinski jezik te kako nema problema s čitanjem izvornih rimskih epigrama. Iako se da diskutirati o tome koliko je poznavanje latinskog korisno u njegovom detektivskom radu, valja naglasiti kako su svi britanski studenti u tom razdoblju morali poznavati latinski.
Kasnije priče također uvelike proturiječe Watsonovoj izvornoj listi. Primjerice, Watsonova bilješka o slabom poznavanju politike naišla je na osporavanje u priči "A Scandal in Bohemia", u kojoj je Holmes odmah prepoznao navodnog "grofa von Kramma". Po pitanju poznavanja nesenzacionalističke književnosti, razvidno je kako su njegove replike često obogaćene citatima iz Biblije kao i djela Shakespearea pa čak i Goethea. Također, Holmes je u jednom navratu citirao dio Flaubertovog pisma George Sand na izvornom francuskom jeziku. Dapače, u romanu The Hound of the Baskervilles, Holmes uspijeva prepoznati djela Martina Knollera i Joshue Reynoldsa, rekavši: "Izvinite što se jedan ljubitelj umjetnosti na trenutak zaboravio diveći se umjetničkom djelu (...) Watson, istina, tvrdi da se ja ni najmanje ne razumijem u umjetnost, ali to je čista ljubomora, pošto se moja načela ne slažu s njegovima. Ali ovo je zaista čitava zbirka vrlo lijepih slika." Na kraju je dodao: "Kad vidim neku sliku, znam da li je dobra ili ne, a ove ovdje vrlo su dobre".
Uz sve to, Watson u priči "The Adventure of the Bruce-Partington Plans", navodi kako se, u studenom 1895., "Holmes izgubio u monografiji o polifonijskim motetima Orlanda di Lassa koju je radio" — prilično ezoteričnoj temi zbog koje je detektiv morao "zatrpati svoju memoriju" enormnom količinom podataka koji nisu imali nikakve veze s rješavanjem slučajeva — znanju toliko širokom da se ta monografija smatrala ultimativnim autoritetom o temi. Kasnije priče također pobijaju tezu kako je Holmes odbijao znati išta što nije imalo veze s njegovim poslom — u drugom poglavlju romana The Valley of Fear, Holmes izjavljuje da je "svako znanje korisno jednom detektivu", a pred kraj priče "The Adventure of the Lion's Mane", Holmes sebe naziva "svestranim čitateljem s memorijom koja nevjerojatno dobro pamti tričarije."
Holmes je i izrazito sposoban kriptoanalitičar. Watsonu govori: "Prilično sam upoznat sa svim vrstama tajnog pisanja i autor sam male monografije o toj temi u kojoj analiziram 160 zasebnih šifara." Jedan takav primjer je analiza frekventnosti u priči "The Adventure of the Dancing Men".
Holmesova analiza materijalnih dokaza je istovremeno i znanstvena i precizna. Njegove metode uključuju korištenje skrivenih tragova, poput otisaka stopala ili kotača bicikle, kako bi otkrio što se odvilo na mjestu zločina (A Study in Scarlet, "The Adventure of Silver Blaze", "The Adventure of the Priory School", The Hound of the Baskervilles, "The Boscombe Valley Mystery"), korištenje cigaretnog pepela ili opušaka kako bi identificirao osobu ("The Adventure of the Resident Patient", The Hound of the Baskervilles), usporedbu tiskanog teksta kako bi otkrio prevaru ("A Case of Identity"), korištenje baruta kako bi razotkrio dvojicu ubojica ("The Adventure of the Reigate Squire"), usporedbu metaka s dvije različite lokacije ("The Adventure of the Empty House"), analiza sitnih ljudskih ostataka kako bi razotkrio ubojice ("The Adventure of the Cardboard Box") te rani oblik korištenja otisaka prstiju ("The Norwood Builder"). U nekoliko slučajeva, Holmes pokazuje i svoje poznavanje psihologije, primjerice u priči "A Scandal in Bohemia", kada namami Irene Adler da otkrije gdje je skrila tražene dokumente, a sve to temeljem premise da će neudana žena u slučaju vatre prvo spašavati svoje najdragocjenije predmete, dok bi udana žena prvo spašavala dijete. Još jedan primjer je i priča "The Adventure of the Blue Carbuncle", u kojoj je Holmes dobio podatke od jednog trgovca tako što je zazvao okladu, a ne ispitivanjem ili mitom, objašnjavajući Watsonu: "kada vidite čovjeka s takvim brkom i Pink 'unom u džepu, uvijek ga možete namamiti okladom... usudim se reći da mi taj čovjek, da sam pred njega stavio 100 funti, ne bi dao tako potpune podatke kao kada je bio uvjeren da me pobjeđuje u okladi".
Holmes je i veliki ljubitelj glazbe, u kojoj nerijetko pronalazi relaksaciju, kao i u sviranju violine. Eklatantan dokaz ovoga imamo u priči "The Red-Headed League", u kojoj Holmes uzima pauzu od slučaja kako bi s Watsonom mogao poslušati Pabla de Sarasatea, koji je tada gostovao u Londonu. U priči "The Adventure of the Red Circle" saznajemo i kako je ljubitelj vokalne glazbe, posebice one Richarda Wagnera.
Forenzika
220px|thumb|[[Mikroskop iz 1852. godine - Holmes je u svom radu koristio sličan uređaj.]] Sherlock Holmes ostaje velika inspiracija za forenzičku znanost u književnosti, osobito zbog načina na koji njegova precizna studija mjesta zločina daje dokaze u vezi s preciznim slijedom događaja. U svom radu koristi analizu tragova, poput otisaka stopala ili otisaka kotača, ali i otisaka prstiju, balistiku i analizu rukopisa, ponekad i grafologiju. Te se metode koriste kada se žele dokazati teorije koje je konstruirala policija, primjerice, ili pak sam istražitelj. Sve tehnike koje je Holmes koristio postale s stvarnost, ali su u vrijeme kada je Doyle pisao priče bile tek u svojim začecima. U mnogim slučajevima Holmes se žali zbog načina na koji mjesto zločina bude kompromitirano, naročito od strane policije, naglašavajući ogromnu važnost zadržavanja njegovog integriteta, što je danas dobro poznata karakteristika uviđaja na mjestu zločina.
Zbog sićušnosti dokaza u tragovima (kao što su duhanski pepeo, dlake ili otisci prstiju), Holmes nerijetko koristi povećalo na samom mjestu zločina, a u svom stanu u Baker Streetu i optički mikroskop. Često koristi analitičku kemiju za analizu krvi kao i toksikološku analizu te identifikaciju otrova. Holmes u stanu, očigledno, ima maleni kemijski laboratorij, gdje se vjerojatno koristi jednostavnim kemijskim metodama za otkrivanje određenih otrova, kao što je slučaj u priči "The Adventure of the Naval Treaty". Balistiku koristi onda kada uspije doći do ispaljenih metaka, nakon čega mjeri njihov kalibar i uspoređuje s oružjem, kao primjerice u priči "The Adventure of the Empty House".
Holmes je, također, dobro opažao odjeću i stanje uma svojih klijenata i osumnjičenika, uočavajući stil odjeće i koliko je nošena, bilo kakvu nečistoću (npr., zemlju na čizmama), ali i njihovo psihičko stanje, kako bi došao do zaključka o njihovom porijeklu i bliskoj prošlosti. Tragovi na koži, poput tetovaža, mogu puno otkriti o njihovoj prošlosti. Istu je metodu primijenjivao i na osobne predmete poput štapa za hodanje (slavna dedukcija iz romana The Hound of the Baskervilles) ili šešira (priča "The Blue Carbuncle"), a mali detalji, kao što su medaljoni, pohabanost ili onečišćenost, često su mu davali ključne pokazatelje o njihovim odsutnim vlasnicima.
Godine 2002., Royal Society of Chemistry imenovala je Sherlocka Holmesa svojim počasnim članom, zbog korištenja forenzike i analitičke kemije u književnosti, čime je (stanje od 2010. godine) postao jedini fiktivni lik koji je dobio tu čast.
Uloga u povijesti detektivske priče
thumb|220px|[[Edgar Allan Poe|Poeov C. Auguste Dupin (ovdje prikazan u priči "The Purloined Letter") bio je prvi pravi literarni detektiv.]] Mada Sherlock Holmes nije bio prvi literatni detektiv (prethode mu i C. Auguste Dupin Edgara Allana Poea i Monsieur Lecoq Émilea Gaboriaua; mada je sam Holmes otvoreno izražavao prijezir prema obojici), postao je praktički jedini sinonim za taj tip lika. Priče o Holmesu također sadrže i nekoliko arhetipskih likova iz detektivskih priča, najbolji primjer čega je dr. Watson, koji je danas postao sinonim za odanog, ali osjetno manje inteligentnog pomoćnika glavnom detektivu. Nakon Holmesove "smrti", detektivski žanr postao je prilično popularan preko autora kao što su Agatha Christie i Dorothy Sayers, odnosno likova Herculea Poirota i Lorda Wimseyja. Isto tako, forenzika je s vremenom postajala sve manje bitna u odnosu na psihologiju samog kriminalca, mada je policijsko korištenje forenzike početkom XX. stoljeća postalo sve učestalije.
Holmes u stručnoj literaturi
Sherlock Holmes se povremeno pojavljuje i u stručnoj literaturi. John Radford (1999) u svom radu raspravlja o Holmesovoj inteligenciji. Koristeći Doyleove priče kao temelj, Radford koristi tri različite metode kako bi procijenio Holmesov IQ i zaključuje kako je slavni detektiv zaista imao visoki kvocijent inteligencije, negdje oko 190. Snyder (2004) analizira Holmesove metode u sklopu znanosti i kriminologije njegova razdoblja. Kempster (2006) uspoređuje sposobnosti neurologa s onima slavnog detektiva. Konačno, Didierjean i Gobet (2008) pregledali su literaturu o psihologiji vještačenja uzevši za model fiktivnog vještaka - Sherlocka Holmesa. Istaknuli su aspekte Doyleovih knjiga koji su u skladu s onim što je trenutno poznato o tome, zatim aspekte koji nisu vjerojatni te aspekte koji zahtijevaju daljnje istraživanje.
"Elementary, my dear Watson"
Mada slavna, uzrečicu "Elementary, my dear Watson" (engleski: Elementarno, dragi Watsone) Holmes nije izgovorio ni u jednoj od ukupno 60 priča koje je napisao Doyle. U samim pričama, Holmes često navodi kako su njegovi zaključci "elementarni", želeći time reći da ih smatra jednostavnima i očitima. Isto tako, u navratima, Watsona oslovljava s "dragi Watsone". Dvije fraze, ipak, nikada se nisu našle u istoj rečenici. Jedna od situacija koja je skoro dovela do takve izjave bila je u priči "The Adventure of the Crooked Man", kada je Holmes objasnio jednu dedukciju:
Prvo poznato korištenje ove fraze je u romanu P. G. Wodehousea Psmith, Journalist, iz 1915. ("Elementarno, moj dragi prijatelju, prilično elementarno" u Psmith in the City, 1909-1910). Također se koristi na samom kraju filma The Return of Sherlock Holmes, prvog zvučnog filma o Holmesu. William Gillette, koji je još ranije glumio Holmesa u kazalištu i na radiju, koristio je sličnu frazu (Oh, ovo je elementarno, moj dragi prijatelju). Popularnost ove fraze moguće je pripisati njezinoj uporabi u radio emisiji The New Adventures of Sherlock Holmes koju je od 1939. do 1947. vodila Edith Meiser.
'The Great Game'
thumb|210px|left|Doktor [[Gregory House zamišljen je kao suvremena verzija Holmesa - briljanti, ali arogantni liječnik koji, koristeći najsitnije detalje, uspijeva postaviti najsloženije dijagnoze. Broj njegovog stana je 221B, a njegovo prezime ("House") zapravo predstavlja jedninu imenice "homes", što je izgorov prezimena slavnog detektiva.]] Pedeset i šest kratkih priča i četiri romana koje je napisao Arthur Conan Doyle su, među fanovima, poznati kao "kanon" o Sherlocku Holmesu. Među ranim analitičarima "kanona" bili su Ronald Knox u Britaniji, kog se smatra ocem "Igre", te Christopher Morley u New Yorku, koji je 1934. godine osnovao udrugu Baker Street Irregulars, prvu udrugu posvećenu isključivo proučavanju "kanona".
Šerlokijanska igra (poznata još i kao Holmsijanska igra, the Great Game ili naprosto Igra) je poznata razonoda kojoj je cilj razriješiti anomalije i pojasniti implicirane detalje o Sherlocku Holmesu i dr. Watsonu temeljem analize ukupno 60 Doyleovih priča koje sačinjavaju "kanon". Igra Holmesa i Watsona tretira kao stvarne osobe, pri čemu Doyle preuzima ulogu Watsonovog "izdavača", i koristi aspekte kanonskih priča u kombinaciji s poviješću toga razdoblja kako bi konstruirala biografije dvojice likova i pisala znanstvene radove vezane uz Holmesa i Watsona.
Jedna od prominentnih tema analiziranih u sklopu Igre bio je Holmesov rođendan. Morley u svojoj analizi tvrdi kako je Sherlock Holmes rođen 6. siječnja 1854. godine. Autorica Laurie R. King je također pisala o Holmesovom rođendanu, koristeći kao izvor priče A Study in Scarlet i "The Adventure of the Gloria Scott". Određeni detalji iz navedene kratke priče indiciraju kako je Holmes svoju drugu i posljednju godinu studija završio ili 1880. ili 1885. godine. Prema Watsonovom vlastitom izvještaju o ranjavanju u Drugom anglo-afganistanskom ratu u romanu A Study in Scarlet, doktor se uselio u Baker Streer ili 1881. ili 1882. godine. Zajedno, ovi detalji sugeriraju kako je Holmes napustio sveučilište 1880. godine; ako je na sveučilište krenuo sa 17 godina, godina njegova rođenja trebala bi biti 1861. godina.
Još jedna značajna tema bilo je sveučilište koje je Holmes pohađao. Autorica Dorothy L. Sayers je sugerirala, temeljem detalja iz dvaju pustolovina, kako je Holmes prije bio na Cambridgeu nego na Oxfordu te kako je "od svih fakulteta u Cambridgeu, Sidney Sussex vjerojatno pružao najveći broj prednosti čovjeku u Holmesovoj poziciji".
Brojni pisci i umjetnici su, tokom godina, stvorili niz referenci na slavnog detektiva u pop kulturi, kao i na Doylea i ostale likove iz priča. Neke su bile očite, poput onih u kojima je Holmes smješten u novi ambijent, a neke ipak suptilnije, poput onih u kojima je holmsijanski lik živio u stanu broj 221B. Vjerojatno najpoznatiji primjer ovoga je Gregory House, naslovni lik serije House, M.D., čije su ime i adresa očite reference na Holmesa.
Često je najjednostavnija referenca koju netko može učiniti lik koji se bavi detektivskim poslom, noseći pri tom na glavi deerstalker, a na ramenima Inverness plašt. Ipak, tokom svih priča, nikada nije eksplicitno navedeno kako je Holmes nosio slavni deerstalker. Tek u priči "The Adventure of Silver Blaze" vidimo kako Holmes navlači svoju "putnu kapu". Sidney Paget, službeni ilustrator Stranda, prvi je puta nacrtao Holmesa s deerstalkerom i Inverness plaštom u priči "The Boscombe Valley Mystery".
Udruge
thumb|220px|Kip Sherlocka Holmesa u [[Edinburghu, Doyleovom rodnom mjestu.]] Godine 1934. osnovane su čak dvije udruge posvećene Sherlocku Holmesu - "Sherlock Holmes Society" u Londonu i Baker Street Irregulars u New Yorku. Obje udruge su još i danas aktivne (mada je ona londonska raspuštena 1937. da bi bila ponovo osnovana 1951. godine). Londonska udruga je jedna od mnogih koja organizira posjete lokacijama iz Holmesovih pustolovina, poput slapova Reichenbach u Alpama.
Nakon što su 1934. osnovane prve dvije udruge, uslijedilo je osnivanje brojnih drugih, prvo u Sjedinjenim Državama, a onda u Engleskoj i Danskoj. Danas, takva i slična udruženja postoje diljem svijeta, uključujući Australiju, Indiju i Japan.
Muzeji
Tokom nacionalne izložbe Festival of Britain 1951. godine, dnevna soba Sherlocka Holmesa rekonstruirana je kao remek-djelo eksponata posvećenog slavnom detektivu, a sadržavala je brojne jedinstvene primjerke originalnog materijala.
Nakon zatvaranja izložbe, predmeti iz eksponata su prebačeni u pub Sherlock Holmes u Londonu i u Zbirku Conana Doylea u Lucensu u Švicarskoj. Obje su izložbe, od kojih svaka sadrži vlastitu rekonstrukcije dnevne sobe u Baker Streetu, otvorene za javnost i danas. Godine 1990., u londonskoj ulici Baker otvoren je Muzej Sherlocka Holmesa, a sljedeće godine je u švicarskom Meiringenu otvoren još jedan muzej. Londonski muzej postao je, tako, prvi muzej u svijetu u potpunosti posvećen jednom fiktivnom liku. Isto tako, privatna zbirka posvećena Conanu Doyleu nalazi se, kao stalni eksponat, u gradskom muzeju u Portsmouthu, kao počast činjenici da je Doyle živio i radio u gradu mnogo godina.
Ostale počasti
Londonska Metropolitanska željeznica nazvala je jednu od svojih 20 električnih lokomotiva, puštenih u promet tokom 1920-ih, po Sherlocku Holmesu. Lokomotiva br. 8 povučena je 1962. godine, a bila je posebna po tome što je Holmes bio jedini fiktivni lik među serijom poznatih Britanaca poput Lorda Byrona, Benjamina Disraelija ili Florence Nightingale.
Adaptacije i derivativna djela
Holmesova kontinuirana popularnost dovela je do nastanka stotina djela zasnovanih na njemu, i kao adaptacije za druge medije i kao originalne priče. Autorska prava za sva Doyleova djela istekla su 1980. godine u Ujedinjenom Kraljevstvu tako da su u toj zemlji, ali i u većem dijelu svijeta (ondje gdje je datum isteka autorskih prava 50 ili 70 godina nakon autorove smrti), njegova djela javno dobro. Sva djela objavljena u Sjedinjenim Državama prije 1923. u javnom su vlasništvu; u to spadaju sve priče o Holmesu, izuzev nekih iz zbirke The Case-Book of Sherlock Holmes. Za djela objavljena između 1923. i 1963. autorska prava traju 95 godina, ako su registrirana. Doyleovi nasljednici registrirali su autorska prava na zbirku The Case-Book 1981. godine (objavljena je u SAD-u nakon 1923).
Dana 14. veljače 2013. godine, Leslie S. Klinger podigao je tužbu protiv Doyleovih nasljednika u Illinoisu, tražeći od suda da prizna da su likovi Holmesa i Watsona javno dobro, odnosno da ne podliježu zaštiti autorskih prava u Sjedinjenim Državama.
Holmes na pozornici, filmu i radiju
thumb|220px|Sherlock Holmes presreće uljeza u filmu [[Sherlock Holmes Baffled. Ne samo da je to bio prvi film o slavnom detektivu, već i prvi snimljeni detektivski film u historiji.]] Guinnessova knjiga rekorda redovito navodi Holmesa kao "najportretiranijeg likana filmu" s gotovo 70 glumaca koji su tumačili lika u preko 200 filmova. Holmesovo prvo pojavljivanje na filmu bilo je 1900. godine u nijemom filmu Sherlock Holmes Baffled, mada u prilično neprepoznatljivoj formi. thumb|220px|left|Prikaz [[New York (grad)|njujorške kazališne adaptacije Doyle-Gilletteove drame Sherlock Holmes. Ovo je prva adaptacija Holmesa koja je doživjela veliku popularnost.]] Godine 1899., američki glumac William Gillette tumačio je Holmesa u drami Sherlock Holmes, or The Strange Case of Miss Faulkner. Ova drama, koju potpisuju Gillette i sam Arthur Conan Doyle, predstavlja svojevrsnu sintezu svih Doyleovih priča o slavnom detektivu, a glavninu elemenata zapleta crpi iz priča "A Scandal in Bohemia" (tema Holmesovog ljubavnog interesa), "The Final Problem" (konflikt Holmesa i Moriartyja) te "The Copper Beeches" i A Study in Scarlet. Predstava je bila izniman uspjeh te je potaknula još nekolicinu filmskih ekranizacija. Holmesa je na kazališnim daskama igrao i Harry Arthur Saintsbury, koji je do 1916. odigrao više od 1,000 predstava tumačeći slavnog detektiva. Upravo je gore spomenuta drama bila temelj za film Sherlock Holmes iz 1916. godine. Gillete je u filmu reprizirao svoju ulogu Sherlocka Holmesa, dok su se u ulogama dr. Watsona i profesora Moriartyja pojavili Edward Fielding, odonsno Ernest Maupain. Od filma je danas ostalo tek nekoliko fotografija te se, stoga, smatra izgubljenim.
Od 1921. do 1923., kuća Stoll Pictures je producirala serijal nijemih, crno-bijelih filmova prema Doyleovim pričama o Holmesu. Producirano je ukupno 45 kratkih i dva cjelovečernja filma u kojima je Holmesa tumačio Eille Norwood, dok je Watsona tumačio Hubert Willis, uz izuzetak ekranizacije romana The Sign of the Four, gdje ga je tumačio Arthur Cullin.
Prvi zvučni film o Sherlocku Holmesu pojavio se 1929. godine pod naslovom The Return of Sherlock Holmes. Film je sniman u New Yorku prema scenariju Basila Deana, a glavne uloge tumačili su Clive Brook (Holmes), H. Reeves-Smith (Watson) i Harry T. Morey (Moriarty). The Return of Sherlock Holmes je prikazivan, doduše, i kao nijemi film, kako bi se prilagodio kino dvoranama koje, tada, nisu podržavale zvuk. thumb|220px|[[Basil Rathbone i Nigel Bruce su bili prvi Holmes-Watson tandem koji je dosegnuo kultni status. Ovdje prikazani u filmu Sherlock Holmes and the Secret Weapon iz 1943. godine.]] Prva kultna adaptacija priča o slavnom detektivu prikazana je od 1939. do 1946., kada su, u ukupno 14 američkih filmova (dva za 20th Century Fox te dvanaest za Universal Pictures), Holmesa i Watsona tumačili Basil Rathbone i Nigel Bruce, koji su uloge ponovili i u radijskoj emisiji "The New Adventures of Sherlock Holmes", koja je emitirana u istom periodu (nakon 1946. Rathbone je ulogu prepustio Tomu Conwayju). Dva Foxova filma još i slijede radnju Doyleovih priča, dok su Universalovi filmovi započeli, isprva, kao ratna propaganda da bi kasnije nastali novi, originalni filmovi. Film The Hound of the Baskervilles iz 1939. godine sadrži, što je uvelike specifično, vrlo direktnu referencu na Holmesovo korištenje droga - u posljednoj rečenici filma, Holmes uzvikuje: "Watsone, iglu!". Specifičnost ovog serijala je i ta što su Universalovi filmovi smješteni tokom perioda Drugog svjetskog rata.
Prva američka televizijska serija temeljena na Holmesu pojavila se 1954. godine pod naslovom Sherlock Holmes. U ukupno 39 polusatnih epizoda prilagođenih američkoj publici, Holmesa je tumačio Ronald Howard, dok se kao Watson pojavio Howard Marion Crawford. Epizode su činile veliki otklon od Doyleovih priča, mijenjajući kako likove tako i druge detalje.
Godine 1959., Peter Cushing se pojavio kao Sherlock Holmes u filmu The Hound of the Baskervilles u produkciji Hammer Filma. Ova verzija specifična je po tome što se radi o prvom filmu o Sherlocku Holmesu koji je snimljen u boji. Watsona je u filmu tumačio André Morell. Cushing je Holmesa tumačio u još nekoliko navrata, uključujući i seriju Sir Arthur Conan Doyle's Sherlock Holmes iz 1960-ih te film The Masks of Death.
U filmu Sherlock Holmes in New York (1976., u kojem Holmes i Watson odlaze u Sjedinjene Države kako bi istražili novu Moriartyjevu prijetnju, u ulozi slavnog detektiva pojavio se Sir Roger Moore, uz Patricka Macneeja u ulozi Watsona. Charlotte Rampling se u ovom filmu pojavljuje kao Irene Adler, dok je Holmesovog rivala, profesora Moriartyja, tumačio John Huston.
Slavni redatelj Billy Wilder je duže vrijeme planirao filmsku adaptaciju Sherlocka Holmesa u kojoj bi Peter O'Toole tumačio detektiva, a Peter Sellers njegovog prijatelja, dr. Watsona. Ipak, kada se The Private Life of Sherlock Holmes 1970. godine konačno pojavio u kinima, uloge Holmesa i Watsona pripale su Robertu Stephensu i Colinu Blakelyju. U filmu se pojavio i Christopher Lee, u ulozi Mycrofta Holmesa. Film je uvelike montiran i rezan nakon što je pušten u promet i neki njegovi dijelovi danas su izgubljeni. Iako nije bio uspješan u vrijeme kad je snimljen, danas ovaj film smatraju jednim od Wilderovih kasnih remek-djela.
Godine 1987., CBS je producirao televizijski film The Return Of Sherlock Holmes u kojem je slavnog detektiva smjestio u suvremeno doba. Jane Watson (koju tumači Margaret Colin) je bostonska privatna detektivka i pra-praunuka dr. Watsona koja naleti na zamrznuto tijelo slavnog detektiva (kog tumači Michael Pennington) te ga vrati u život tokom 1980-ih godina. Film je trebao biti pilot za seriju koja nikada nije realizirana. Sličan zaplet prisutan je i u filmu 1994 Baker Street: Sherlock Holmes Returns, u kojem dr. Amy Winslow (koju tumači Debrah Farentino) otkrije zamrznuto tijelo Sherlocka Holmesa u podrumu kuće u San Franciscu koja pripada potomku gđe. Hudson. Holmes (kog tumači Anthony Higgins) je zamrznuo sam sebe u nadi kako će kriminal u budućnosti biti manje dosadan. Promatrajući svoju okolinu, Holmes zaključuje kako su privatne detektive zamijenili forenzički odjeli u sklopu policije te kako obitelj Moriarty još uvijek vlada svijetom zločina. Oba su filma dobila prilično loše kritike. thumb|220px|left|[[Jeremy Brett je po mnogima najbolji Sherlock Holmes svih vremena, a u svom je tumačenju slavnog detektiva afirmirao viktorijanski ambijent koji se uvijek vezao uz Doyleove priče.]] Druga kultna adaptacija Sherlocka Holmesa pojavila se, premijerno, 1984. godine kada je ITV emitirao epizodu "A Scandal in Bohemia". U ulozi Sherlocka Holmesa pojavio se Jeremy Brett, dok se kao Watson pojavio David Burke. Granadina adaptacija trajala je sve do 1994. godine, a ekranizirane su 42 od ukupno 60 Doyleovih priča. Do danas, ova se verzija smatra najuvjerljivijom ekranizacijom Doyleovih priča (mada jesu vršene neke promjene u scenariju), a Brett najboljim Sherlockom Holmesom, što potvrđuje i Julian Wolfreys. U seriji su glumili i Charles Gray, kao Holmesov brat Mycroft, Rosalie Williams, kao gđa. Hudson, Gayle Hunnicutt, kao Irene Adler te Eric Porter kao profesor Moriarty. Valja istaknuti kako se David Burke povukao iz serije 1985. godine iz privatnih razloga, a zamijenio ga je Edward Hardwicke, koji je Watsona tumačio do kraja serijala. Ova je adaptacija dosegnula kultni status među fanovima i kritičarima zbog kvalitete produkcije i adekvatne realizacije Doyleovih priča, uz poseban naglasak na ambijent i realističnost, a prekinuta je zbog lošeg zdravstvenog stanja i prerane smrti Jeremyja Bretta.
Nicol Williamson je glumio Holmesa u hvaljenom filmu The Seven-Per-Cent Solution, temeljenom na istoimenoj knjizi Nicholasa Meyera, režiranom od strane Herberta Rossa 1976. godine. U filmu, Watson (kog tumači Robert Duvall) odvodi Holmesa u Beč na liječenje kod Sigmunda Freuda (kog tumači Alan Arkin) zbog posljedica detektivove ovisnosti o kokainu. Ipak, tokom liječenja, u kojem otkrivamo tajne iz Holmesovog privatnog života, slavni detektiv dobiva slučaj otmice s međunarodnim implikacijama. U filmu se pojavljuju i Charles Gray, koji je reprizirao svoju ulogu iz Granadine serije, te Laurence Olivier, koji tumači Moriartyja.
Godine 1979., Bob Clark je režirao film Murder by Decree u kojem Sherlock Holmes (tumači ga Christopher Plummer) i Watson (James Mason) rješavaju slučaj zloglasnog Jacka Trbosjeka. U filmu se pojavljuju još i Anthony Quayle, kao Sir Charles Warren, Donald Sutherland, kao Robert Lees, te John Gielgud kao premijer Ujedinjenog Kraljevstva. thumb|220px|Portret [[Vasilij Livanov|Vasilija Livanova u ulozi Sherlocka Holmesa.]] Od 1979. do 1986. godine, sovjetska televizija je producirala filmski serijal pod naslovom Priključenja Šerloka Holmsa i doktora Vatsona u kojem je detektiva tumačio Vasilij Livanov, a doktora Vitalij Solomin. Godine 2006., kraljica Elizabeth II nagradila je Livanova titulom MBE (Red Britanskog Imperija) zbog njegova rada na Holmesu.