cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mangarahara (Sofia)
Geografske karakteristike
Mangarahara od izvora teče u pravcu juga, do visoravni Mahakira. Kod mjesta Antanakafe prima svoju lijevu pritoku Ambombou i zatim skreće na zapad uskim kanjonom kroz obronke planine Mandritsara. Od mjesta Mandritsara zavija prema sjeverozapadu i teče do svog uvira u Sofiju, kod mjesta Antsahabe, nakon što obadvije rijeke uđu u veliku obalnu dolinu. Ukupna duljina rijeke Mangarahara je oko 100 km.
Casanova Elvo, Vercelli
Casanova Elvo je naselje u Italiji u provinciji Vercelli, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 232 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 156 m.
Arnolfo iz Milana
Arnolfo iz Milana (* oko 1030. - † oko 1080.) bio je srednjovjekovni kroničar Milana.
Biografija
Arnolfo je bio svećenik, pretpostavlja se da je pripadao višem društvenom staležu zbog erudicije i dobrog poznavanja kanonskog prava. Živio je u doba kad su se vodile borbe oko investiture, pridružio se stanovištima milanskog klera koji je zahtjevao pravo da se i svećenici mogu ženiti, čemu se oštro protivila rimska kurija. No kasnije je promjenio stavove, i osudio ono što je napisao na tu temu. Negdje oko 1085. napisao je u četiri knjige u četiri knjige kroniku - '''Historia Mediolanensis 925. -1076.''' po kojoj je i danas poznat.
Lititz, Pennsylvania
je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 9.369, što je 340 (3,8 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Gan Ning
Gan Ning je bio kineski vojskovođa iz doba Tri kraljevstva, poznat po službi u vojsci južnjačkog gospodara rata Sun Quana. Prije početka vojne karijere je, prema predaji, bio pirat, da bi ga kasnije ušao u službu gospodara rata Huang Zua. U njoj je bio omalovažan, te je odlučio prebjeći Sun Quanu, što je dovelo do Sunove pobjede u bitci kod Jiangxie u proljeće 208. Kasnije iste godine je dao svoj doprinos pobjedi južnjačkih gospodara rata nad Cao Caom u bitci kod Crvenih stijena.
Ma Tie
Ma Tie (? - 212) bio je kineski vojskovođa iz doba Tri kraljevstva, odnosno sin gospodara rata Ma Tenga. Služio je kao konjički oficir u vojsci Cao Caoa. Nakon što mu se stariji brat pobunio protiv Cao Caoa priključio se pobuni, ali je u njoj ubijen; Ma Teng i brat Ma Xiu su kasnije pogubljeni.
Univerzitet u Tokiju
thumb|300px|Mjesto osnivanja Sveučilišta u Tokiju right|300px Sveučilište u Tokiju (東京大学; Tokio Daigaku ; skraćeno Todai), jedno od najpoznatijih japanskih sveučilišta, čuveno po istraživačkim laboratorijima.
Obuhvaća 10 fakulteta, sa oko 30 000 studenata, od kojih je oko 2 100 iz inozemstva (što je po japanskim standardima velik broj stranih studenata na jednom sveučilištu). Sastoji se od pet kampusa koji se nalaze u Hongu, Komabi, Kašivi, Širokani i Nakanou. Iako se u sklopu ovog sveučilišta nalazi 10 fakulteta, najčuveniji su pravni i filološki. Iz njega je izašao veliki broj japanskih političara, premda se njegova uloga po tom pitanju vremenom smanjuje. Primjera radi, gledano tijekom 1950ih, 1960ih, 1970ih, 1980ih i 1990ih godina, ministri koji su završili studije na ovom sveučilištu su činili redom 2/3, 1/2, 1/4, 1/5 i na kraju 1/6 od ukupnog broja japanskih ministara.
Fakulteti
thumb|200px|Zgrada "Jasuda" Sveučilišta u Tokiju Fakulteti Sveučilišta u Tokiju su sljedeći:
Sanširo
Jezerce Sanširo (三四郎池), u srcu sveučilišnog dvorišta Hongo, datira od 1615. godine. Nakon pada tvrđave Osaka, Šoguni su dali ovo jezerce i okolne bašte Medi Tošitsunu. Nakon što je Meda Cunanori još unaprijedio okoliš jezerceta, to je postalo jedno od najljepših jezeraca u tadašnjem Edu (današnjem Tokiju). U to vrijeme jezerce se zvalo Ikutoku en, što znači „Bašta vrline podučavanja“. Ivice jezerceta čine oblik srca („šin“), i zbog toga se službeno zove „Ikutoku en Šinđike“. Međutim, najčešće se naziva Sanširo, još otkako je Nacume Soseki objavio svoj roman „Sanširo“.
Russell, Arkansas
Rasel je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 216, što je 12 (-5,3 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Branne (Du)
Bran je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Franš-Konte, u departmanu Du koja pripada prefekturi Monbelijar.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 167 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 25 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 6,45 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 277 metara (maksimalnoj 556 m, a minimalnoj 272 m).
Yang Xiu (dinastija Han)
thumb|Yang Xiu
Yang Xiu (175–219) bio je kineski vojskovođa i velikodostojnik iz doba početka Tri kraljevstva. Služio je sjevernjačkog gospodara rata Cao Caoa. Kada je godine 219. Cao Cao sa vojskom ušao u Hanzhong, nastojeći se obračunati sa Liu Beijem, prema predaji koju citira Romansa Tri kraljevstva je pogrešno protumačio Cao Caovo naređenje, izazvavši povlačenje njegove vojske. Bijesni Cao Cao ga je dao pogubiti te povukao naređenje, što je dovelo do bitke u kojoj je Cao Cao poražen. Priznavši da je njegov potčinjeni bio u pravu, Cao Cao ga je posthumno rehabilitirao.
The Woman in the Suitcase
The Woman in the Suitcase je američki crno-bijeli nijemi film snimljen u režiji Freda Nibloa. Protagonistica, čiji lik tumači Niblova supruga Enid Bennett, je kćer bogatog Njujorčanina koja slučajno u očevom kuferu pronađe fotografiju nepoznate mlade žene. Radnja prati njeno nastojanje da pronađe tu ženu kako bi spasila roditeljski brak.
Ma Xiu (Ma Tengov sin)
Ma Xiu (? -212) bio je Kina|kineski vojskovođa iz doba kraja dinastije Han, poznat kao jedan od sinova gospodara rata Ma Tenga. Zajedno sa ocem se priključio snagama Cao Caoa i imenovan komandantom bojnih kočija. Kada mu se stariji brat Ma Chao pobunio protiv Cao Caoa, pogubljen je zajedno sa ocem.
Get-Rich-Quick Wallingford (film, 1916)
Get-Rich-Quick Wallingford je australijska crno-bijela nijema filmska komedija snimljena 1916. u režiji W. J. Lincolna i Freda Nibloa. Radnja se temelji na istoimenoj knjizi Georgea Randolpha Chestera. Naslovni protagonist je varalica koji, izdajući se za poslovnog čovjeka koji misli izgraditi tvornicu, nastoji opljačkati stanovnike gradića u Iowi. Njegovu ulogu tumači Fred Niblo, koju je prethodno bio igrao u broadwayskoj kazališnoj adaptaciji Georgea M. Cohana, prije nego što je otišao na svjetsku turneju i na nekoliko godina završio u Australiji. Film je trebao režirati scenarist Lincoln, ali je zbog problema s alkoholizmom morao režiju prepustiti Niblou, kome je ovo bio režijski debi. Film nije predstavljao veliki uspjeh. Niblo je poslije napustio Australiju zajedno sa svojom filmskom partnericom, australijskom glumicom Enid Bennett koja je poslije postala njegova supruga i 1920-ih imala uspješnu karijeru u Hollywoodu. Get-Rich-Quick Wallingford se danas smatra izgubljenim.
Godine 1921. je u Hollywoodu snimljen istoimeni remake u režiji Franka Borzagea.
Aiulf I
Aiulf I (također poznat kao i Aione; ? - 646) bio je langobardski vojvoda od Beneventa od 641. do smrti. Naslijedio je svog oca Arehisa I. Ubrzo se ispostavilo da je mentalno nestabilan, pa su se kao regenti nametnula njegova posvojena braća Radoald i Grimoald. Usprkos toga je Aiulf osobno vodio langobardsku vojsku kada su Slaveni preko Jadrana napali Siponto na apulijskoj obali. Tada mu je konj pao u jarak ispred slavenskog logora, te su ga Slaveni ubili. Naslijedio ga je Radoald.
Emerald Mountain, Alabama
Emerald Mountain je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živeo 2.561 stanovnik.
Acitretin
Acitretin je organsko jedinjenje, koje sadrži 21 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 326,429 Da.
Zhou Yu
Zhou Yu (175–210) je bio kineski vojskovođa i političar iz doba Tri kraljevstva. Poticao je iz porodice koja je bila blisko vezana uz porodicu gospodara rata Sun Jiana, a sam je studirao zajedno sa Sun Jianovim sinom Sun Ceom. Zajedno s njim je služio Sun Cea, sve do 197. kada se Yuan Shu proglasio carem. Zhou Yu je tada savjetovao Sun Cea da se odmetne od svog sizerena, te da stvori novu bazu južno od rijeke Yangtze. Ona je kasnije postala srž države Istočni Wu. Nakon Sun Ceove smrti je postao savjetnik njegovog brata i nasljednika Sun Quana. Kada je 208. sjevernjački gospodar rata Cao Cao pokrenuo veliki pohod na jug sa ciljem da ujedini Kinu pod svojom vlašću, upravo je Zhou Yu bio glavni zagovornik pružanja otpora. Kasnije je došao na čelo koalicijske vojske koja će odnijeti pobjedu u odlučujućoj bitci kod Crvenih stijena. Dvije godine kasnije je umro pripremajući se za pohod kojim je cijela južna Kina trebala biti ujedinjena pod Sun Quanovom vlašću.
Visome, Belluno
Visome je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 682 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 343 m.
Radoald od Beneventa
Radoald (ili Raduald; ? - 651) bio je langobardski vojvoda od Beneventa od 646. do smrti. On i stariji brat Grimoald su bili sinovi vojvode Gisulfa II, ali ih je posvojio beneventski vojvoda Arehis I. Nakon Arehisove smrti su Rodoald i Grimoald postali regenti Arehisovom biološkim sinu i nasljedniku Aiulfu I koji je bio duševno rastrojen. Kada su godine 646. Slaveni preko Jadrana napali Siponti u Apuliji, Aiulf je napao njihov logor i poginuo. Radoald je tada, zahvaljujući tome što je govorio slavenski, sa njima uspješno pregovorao i tako ih potakao da napuste Italiju. Tada je preuzeo titulu vojvode. Umro je 651. a naslijedio ga je brat Grimoald.
Sex (film)
Sex je američki crno-bijeli nijemi film snimljen 1920. u režiji Freda Nibloa. Njegova protagonistica, koju tumači Louise Glaum, je njujorška kabaretska plesačica koja uspješno zavodi i iskorištava bogate oženjene muškarce, ne obazirući se što će pri tome uništavati njihove brakove. Radnja prikazuje kako nakon udaje za privlačnog milionera i sama postaje žrtvom svoje mlađe kolegice koja je od nje naučila zavodničke vještine. Sex je u vrijeme premijere izazvao veliku pažnju zbog naslova, ali i probleme sa cenzurom, dijelom izazvane naslovom, a dijelom za tadašnje standarde "smjelim" prikazom dekadentnog životnog stila bogatih Njujorčana i plesne točke glavne junakinje. Usprkos, a vjerojatno i zahvaljujući kontroverzama, Sex je postao jedan od najgledanijih filmova godine.
Oglio
Oglio je jedna od rijeka u Lombardiji, duga 280 km, velika pritoka rijeke Po.
Geografija
Rijeka Oglio nastaje spojem potoka Oglio Arcanello i Oglio Frigidolfo, na granici provincija Brescije i Trenta, u dolini Pezzo, ispod planine Punta di Ercavallo (3066 m). Ispočetka teče prema jugozapadu kroz alpske kanjone, a nakon što prođe kotlinu Val Camonica ulijeva se u jezero Iseo. Iz njega istječe kod gradića Sarnica na južnom kraju jezera. Od tamo teče kroz dolinu Poa i lagano zaokreće prema jugoistoku prema svom ušću u rijeku Po kod gradića Gazzuola. Sliv Oglija iznosi 6650 km² i proteže se kroz provincije Bresciju, Trento, Cremonu i Mantovu.
Juruá (rijeka)
Jurua (portugalski: Rio Juruá) čita se Žurua je velika desna pritoka Amazone, duga 3 283 km.
Prisilno raseljavanje u Sovjetskom Savezu
Prisilno raseljavanje u Sovjetskom Savezu, poznato jednostavno i kao Sovjetske deportacije (ruski Депортации народов в СССР, ukrajinski Депортація народів у СРСР, bjeloruski Дэпартацыі ў СССР tj. Deportacije naroda u SSSR-u; poljski Zesłania w ZSRR, tj. Egzil u SSSR-u; litvanski Sovietiniai trėmimai; latvijski Padomju deportācijas, tj. Sovjetske deportacije) odnosi se na razdoblje tijekom vladavine Josifa Staljina, od 1930-ih do 1952., kada je SSSR vršio praksu prisilnog raseljavanja i razmjene stanovništva koji se mogu razvrstati u sljedeće kategorije: deportacije "anti-sovjetskih" skupina, tzv. "neprijatelja radnika"; etničko čišćenje cijelih naroda i narodnosti, kako ne bi činili homogenu cjelinu u svojoj republici te tako ni prijetnju stabilnosti SSSR-a; transfer radne snage te organizirane migracije, povremeno čak i kolonizacije, u suprotne smjerove, kako bi se "izmiješale" razne republike i time pojačao njihov "sovjetski" karakter. NKVD-ove procedure prilikom deportacija su uglavnom bile standardne: naoružani agenti opkolili bi rano ujutro ili usred noći neko selo, dali porodici 15-20 minuta da se pakira, ukrcali ih na kamione odakle bi bili ih odvezli do obližnje željezničke stanice gdje su ukrcani u vagone za stoku odakle su poslani u centralnu Aziju ili Sibir, ovisno o svakoj skupini.
Juruá (rijeka)
Geografske karakteristike
Jurua se formira u peruanskim prašumama u departmanu Ucayali južno od mjesta Puerto Portillo. Nakon toga teče gotovo pravilno u smjeru sjevera, kroz brazilsku državu Acre, kad uđe u državu Amazonas počinje jako meandrirati prema istoku, a nakon tog prema sjeveroistoku da se kod mjesta Tamaniquá ulije u Amazonu. left|260px|Tok Juruae na karti [[porječje (razvrstavanje)|porječja Amazone]] Jurua ima porječje veliko od 225 828 km² i prosječni istjek od 8 440 m³/s na svom ušću u Amazonu.
Kako teče kroz nenaseljenu prašumu za brojne njezine pritoke se uopće nije znalo do kraja 1970-ih, tek tad su locirane pomoću satelitskih snimaka.
Prisilno raseljavanje u Sovjetskom Savezu
U većini slučajeva, njihova odredišta su bila udaljena, nenastanjena mjesta ili gulag. To uključuje i deportacije u SSSR nesovjetskih građana iz inozemstva, kao i teritorije pod sovjetskom okupacijom. Preko 20 većih skupina je zahvaćeno deportacijama, od kojih je osam nacija potpuno uklonjeno i iskorijenjeno iz njihovih drevnih domova. Od tih osam, jedna nacija je bila katolička (Nijemci na Volgi), jedna budistička (Kalmici) a ostalih šest su bili muslimani (Čečeni, Inguši, Karačajci, Balkari, krimski Tatari i mešketski Turci). U tim posebnim naseljima, deportirani su stavljeni pod strogi nadzor vlasti te im je bilo zabranjeno napustiti te lokacije. Uvjeti u žurno sklopljenim nastambama za deportirane su bili uglavnom nepovoljni, te se prvih godina pojavio značajan mortalitet zbog hladnoće, gladi ili iscrpljenosti u radnim kolonijama. Prema nekim procjenama, sovjetske prisilne migracije su raselile oko 6 milijuna ljudi. Broj poginulih zbog posljedica deportacija je predmet procjena zbog toga što su same sovjetske vlasti držale tek krnje evidencije o smrtnosti među deportiranim skupinama: brojke sveukupno sežu od najmanje 800.000, preko 1.000.000, dok visoke procjene idu i do 1.500.000 poginulih.
Deportirani ljudi su dobili dozvolu za povratak nakon što je 1956. Nikita Hruščov održao tajni govor u kojem je osudio Staljinove zločine, ali mnogi nisu preživjeli te godine egzila u Sibiru. Povolški Nijemci i krimski Tatari dobili su dozvolu za povratak tek od 1989. u doba Mihaila Gorbačova, dok je raspadom SSSR-a neovisna Gruzija 1990-ih odbila dati dozvolu mešketskim Turcima za masovni povratak u njenu regiju, čime je taj narod osuđen na trajni egzil u Kazahstanu i Uzbekistanu. Posljedice ovih deportacija osjećaju se i danas, te doprinose međuetničkim napetostima i uzrokuju teritorijalne sporove. Moderni akademičari smatraju da su ove operacije etničkog čišćenja bile oblik asimilacije i etnocida prema raznim manjim narodima u bivšem SSSR-u. 1990-ih i 2000-ih je nekoliko bivših agenata NKVD-a osuđeno za zločin protiv čovječnosti zbog ovih deportacija u Latviji i Estoniji. Ruska Federacija, nasljednica SSSR-a, nikada nije priznala deportacije kao zločin protiv čovječnosti niti je ijednoj obitelji žrtava platila odštetu. Države istočne Europe i bivšeg tzv. sovjetskog bloka, osobito u Poljskoj, baltičkim državamaa i Moldaviji, redovito obilježavaju sjećanje na žrtve deportacija te im odaju počast raznim komemoracijama.
Raseljavanje društvenih slojeva
right|thumb|245px|Smjer raseljevanja kulaka po SSSR-u 1930-ih Kulaci, bogati seljaci različitih narodnosti, su bili najbrojnija društvena skupina koja je prisilno raseljena od sovjetskih vlasti. U 1930-ima, skoro milijun kulaka je raseljeno diljem SSSR-a, uglavnom u radne kolonije i logore. Državni arhivi Ruske Federacije navode da je 631.000 seljaka deportirano 1930. Taj se broj kasnije još i povećao. Gotovo 40% od ukupnog broja deprotiranih bili su djeca mlađa od 16 godina. Stoga su se morala naučiti da snose odgovornost za sopstveni opstanak.
Posebne odredbe za kulake iz zapadne Bjelorusije su i dalje izdane sve do proljeća 1952. Tako je do 22. 4. 1952. određeno da se 6.000 ljudi premjesti u Irkutsku oblasti i Kazahstan. To je vjerojatno bila posljednja Staljinova deportacija. 23. 12. 1938. djeca kulaka dobila su pasoše te pravo da se presele gdje god žele. 13. 8. 1954., novo sovjetsko vodstvo je usvojilo zakon kojim ukida posebne restrikcije deportiranih kulaka.
Uvod
Zbog toga što je obuhvatio razne teritorije po Aziji, SSSR je bio etnički izazito miješovita i neujednačena država. Prema popisu stanovništva iz 1926., Rusi su činili tek 54% stanovništva te države. U 1930-ima i 1940-ima, uslijedilo je razdoblje izazite rusifikacije u školama. Tijekom i nakon Drugog svjetskog rata, razni narodi su kolektivno optuživani za kolaboraciju sa nacistima i nevjernost prema sovjetskom sistemu. Deportacije su bile glavni instrument Staljinova suzbijanja pobune stanovništva osvojenih teritorija. Ironično, svojedobno je i sam Staljin — između 1902. i 1917. — sedam puta osuđen od carskog režima zbog političkih razloga te deportiran u udaljeni Sibir. Deportirane skupine smještene su u tzv. "posebne nastambe" (spetsposelki) u udaljenim i nedostupnim regijama kao oblik represivnih mjera protiv "problematičnih skupina" koje su se protivile sovjetskoj politici. Ova je praksa započeta još 1920-ih, ali je masovnost doživjela tek od 1930-ih, te trajala sve do 1950-ih. Stanovnici tih posebnih nastambi su trpjeli značajna ograničenja njihovih građanskih prava, kao što su restrikcije slobode kretanja jer su bili pod stalnim nadzorom NKVD-a. Također je predviđao prisilni rad najtežih fizičkih poslova kao i odsutnost bilo kakvog jasnog vremenskog roka u odsluživanju ovog egzila. oktobra 1940., registrirane su 1.645 posebne nastambe, u kojima je živjelo 959.472 osoba, a taj je broj do 1953. porastao na 2.753.356 osoba. Kazaška SSR je postala glavni pokusni teren na kojem su sovjetske vlasti masovno odlagale razne narode. To je išlo toliko daleko da su sami Kazasi postali manjina u sopstvenoj republici, te se u 1980-ima tamo našlo čak 50-ak različitih etničkih skupina.
Djelomično uklanjanje "problematičnih" i "nevjernih" naroda je bila česta Staljinova tehnika: njegov cilj je bio usitniti jedan narod tako da ga izmiješa sa drugim narodima, i to na više udaljenih lokacija, čime jedna nacija više ne bi mogla biti jedinstvena i snažna jer je bila raspršena. Bio je to oblik asimilacije u kojoj su deportirani neruski narodi tretirani kao inferiorni građani bez perspektive za društveno napredovanje. Glavne su mete bili Poljaci (1939.–1941., te opet 1944–1945.), Rumunji (1944.–1953.), Nijemci na Volgi (prognani su uglavnom tijekom i nakon Drugog svjetskog rata), Finci (1929.–1931. te 1935.–1939.), krimski Tatari, krimski Grci, Balkari, Čečeni, Inguši i drugi. Sveukupno je preko dvadesetak naroda bilo pogođeno tim planom, što je uveliko promijenilo etničku strukturu države. Od toga, čak je osam nacija potpuno uklonjeno deportacijama iz njihovih vjekovnih ognjišta.
Razlozi deportacija u udaljene krajeve centralne Azije i Sibira ležali su u tome što je SSSR htio imati osobe za prisilni rad u zabačenim područjima u koje nitko nije htio dobrovoljno otići. Drugi je razlog i Staljinov strah od opasnosti od "petokolonaša" uz granična područja. Međutim, u nekim slučajevima deportacije manjih naroda nisu slijedile nikakvu logiku. Pretpostavlja se da su jednostavno bili žrtve Staljinove konstantne paranoje.
Poljaci
right|thumb|225px|Deportirane poljske obitelji ukrcavaju se na vlakove za [[Sibir.]] Nakon što su septembra 1939. Treći Reich i Sovjetski Savez podijelili Poljsku između sebe, Staljin je izdao naredbu kojom je iz sovjetskog dijela bivše Poljske velik broj ljudi deportiran u radne logore, od čega su 63.1 % bili Poljaci a 7.4 % Židovi. Obitelji političkih i ratnih ztarobljenika su kažnjeni deportacijom u Kazahstan na 10 godina, a izbjeglice u sjeverne predjele u posebne nastambe gdje su morali sjeći drva. Drugi val deportacija započeo je 13. 4. 1940., a u njemu su bile obitelji poljskih oficira koji su smaknuti, policajaca, vlasnika tvornica, kao i članova antisovjetskih pobunjeničkih organizacija, zatim profesori, ali i obični seljaci. Ova je operacija provedena po noći, između 2:00 i 6:00 ujutro, iako je to bilo teško sakriti pošto je na ulicama uobičajno prije bilo pripremljeno na tisuće kolica i vagona. Prema izvještajima, dva ili tri kola su poslana u svaku kuću, uz nekoliko vojnika, koji su pokucali na vrata nečijeg doma, pregledali pasoše, te potom odveli osobe koje su označene da moraju otići u egzil. Pojedini vojnici su pomagali ljudima da utovare svoje stvari. Osobama je dozvoljeno uzeti 100 kg po osobi, odnosno 300 kg po obitelji. Deportacija poljskih izbjeglica, koji su pobjegli na istok od Wehrmachta, se odigrala 29. 7. 1940. Velika većina njih, oko 85%, bili su Jevreji. Nekom ironijom, ova deportacija je zapravo spasila živote tih Jevreja pošto su nacisti izvršili invaziju ostatka Poljske 1941.
Sovjetske deportacije su nastavljene tijekom cijele 1941., te ih je tek prekinula nacistička invazija SSSR-a, koja je dovela do evakuacije ili bijega između 8,5 i 9,5 milijuna osoba prema istoku. Nakon toga, SSSR je uspostavio zvanične odnose sa poljskom vladom u egzilu u Londonu, te su mnogi Poljaci amnestirani 12. 8. 1941., pušteni iz radnih kolonija te dobili pravo naseliti se gdje god žele, izuzev zabranjenih zona i klasificiranih gradova. Prigodom 70. obljetnice sovjetske invazije, poljski Institut za nacionalno sjećanje je objavio da je broj deportiranih poljskih građana u SSSR ipak bio niži od prethodnih procjena, te da je iznosio oko 320.000 – među njima je 139.000 poslano u Sibir, 66.000 u suhe stepe Kazahstana a 78.000 u daleki istok i sjeverne regije. Prema popisu stanovništva iz 1989., Poljaci su bili deseta najbrojnija narodna skupina u Kazahstanu. Nakon pada SSSR-a, značajan broj Kazahstanaca poljskog podrijetla je 1990-ih je u nekoliko valova emigrirao u Poljsku.
Poljska i Sovjetski Savez su razmijenili stanovništvo – Poljaci istočno od sovjetsko-poljske granice su otišli u Poljsku, dok su Ukrajinci zapadno od granice otišli u Ukrajinsku SSR. Sukladno time, pomicanjem poljske granice prema zapadu nakon 1945., velik broj Poljaka na istoku tako se silom prilika trajno našao izvan svoje domovine. Između 1944. i 1946. se odigrao transfer 1.517.982 Poljaka iz SSSR-a u poslijeratnu, zapadniju Poljsku.
Daleki istok: Korejci, Japanci
right|thumb|150px|Karta južnog Sahalina
Nakon što je Crvena armija osvojila južni Sahalin 1945., u idućih nekoliko godina se sveukupno oko 400.000 Japanaca evakuiralo, protjeralo ili dobrovoljno odselilo s tog otoka, kako bi se osigurao njegov "sovjetski" predznak. SSSR je anektirao i Kurilske otoke, gdje su također deložirani domorodci. Već je 86.700 Japanaca evakuirano sa Sahalina na obližnji Hokaido uoči sovjetske objave rata Japanu. Nakon rata, SSSR je deportirao najmanje 278.000 Japanaca sa Sahalina, sve do kraja tog procesa jula 1949. Ipak, nekoliko Japanaca i 43.000 Korejaca je i dalje ostalo na tom ostrvu. Iako su svi ti građani legalno tamo živjeli, sovjetske vlasti su to nazvale "repatrijacijom" Japanaca u Japan.
Finci
SSSR je 1939. izvršio invaziju Finske. Zimski rat je završio primirjem i sporazumom kojim Finska zadržava svoju neovisnost, ali mora predati dio istočnog i južnog teritorija SSSR-u. Do kraja drugog svjetskog rata, iz SSSR-a je protjerano ukupno 420.000 Finaca, iz osvojenih finskih teritorija, poglavito Ingrije, ali i iz drugih dijelova SSSR-a uz novu finsku granicu.
Sovjetski dio Karelije bila je meta staljinističkog terora zbog nekoliko razloga, primarno jer se nalazila uz Finsku koja je stekla neovisnost of Ruskog Carstva 1917. , te zbog toga jer se tamo nalazio značajan broj Finaca i Karelijanaca. Ljudski gubici u Kareliji bili su jedni od najtežih u cijeloj državi gledano naprema odnosu broja stanovnika te nacije u tom području. Prije oktobarske revolucije 1917., oko 130.000 osoba finskog porijekla je živjelo na ruskom teritoriju uz obalu finskog zaljeva, od rijeke Narve na zapadu pa sve do rijeke Neve na istoku, te u regiji sjeverno od St. Petersburga. Ta brojka je ostala konstantna u 1920-ima i 1930-ima, ali je tokom i nakon drugog svjetskog rata evidentiran ogroman pad finskog stanovništva u toj regiji, gdje ih je zabilježeno svega 24.000 tijekom sovjetskog popisa stanovništva iz 1970-ih. Uzrok tome su deportacije Finaca 1930-ih i 1940-ih.
Baltik: Latvijci, Estonci, Litvanci
left|thumb|200px|Litvanski partizani, tzv. Šumska braća, su još godinama nakon 1945. pružali otpor sovjetskim snagama SSSR je 16. 6. 1940. predao ultimatum Litvi, a 16. 6. i Latviji i Estoniji te potom zauzeo te baltičke države 1940., samo da bi ih 1941. zauzeo Treći Reich, te potom ponovno SSSR 1944. Staljin je tokom tog razdoblja pokrenuo sovjetizaciju Baltika uz pomoć široko rasprostanjene industrijalizacije kojom se doseljavalo rusko stanovništvo u to područje. Započete su masovne deportacije kako bi se eliminirao bilo kakav otpor kolektivizaciji ili potpora antisovjetskim partizanima koji su se i dalje borili protiv Sovjeta. Baltički partizani, tzv. Šumska braća, su godinama vršili otpor protiv Sovjeta. Prvi talas deportacija započeo je 1941. a glavna meta su bili zemljoposjednici, vlasnici tvornica, trgovci i drugi. Odvezeni su zajedno sa obiteljima. Do jula 1941. tako je deportirano 25.586 osoba sa Baltika (12.682 iz Litve, 9.236 iz Latvije te 3.668 iz Estonije).
Deportacije od 1944. do '52. su bile još veće od onih 1941. "Proširene" su kako bi obuhvatile nove skupine ljudi: one koji su surađivali sa nacistima; tko god je (makar i prisilno) otišao raditi u Njemačku tokom rata; svi članovi tajnih anti-nacističkih organizacija; baltički vojnici koji su se borili u nacionalističkim trupama u savezništvu sa nacistima. Dio baltičkih državljana dao je potporu nacističkim antisemitskim ideologijama. Jedan dio razloga nacističke kolaboracije ležao je u tome što je Treći Reich tvrdio da će štititi građane od Sovjeta.
Samo u martu 1949., deportirano je 90.000 baltičkih državljana. Najdrastičniji primjer bila je Litva koja je deportacijama izgubila 37.000 državljana poslanih u Sibir za samo 48 sati. 42.000 je te godine prisilno raseljeno iz Latvije, uglavnom farmera koji su se bunili protiv kolektivizacije. Cijele obitelji su raseljene u Amur, Irkutsk, Omsk, Tomsk i Novosibirsk doživotno. Neke su odvedeni i do 9.000 km daleko od svoje domovine. To je činilo 2 % ukupnog stanovništva te republike. Od toga je bilo 10.990 djece mlađe od 16 godina. Žene i djeca su činili 73 % deportiranih. desno|mini|250px|Litvanci su predstavljali jedan od naroda koji su bili najdalje deportirani od svoje domovine: i do 9.000 km od zapada prema krajnjem istoku Sovjetskog Saveza, u radne logore Iste godine, 22.326 ljudi je prisilno raseljeno iz Estonije, što je predstavljalo 2,5 % stanovništva te republike, a 29.923 iz Litve u Sibir. Prema službenim podacima, najmanje 120.000 ljudi je deportirano iz Litve. 5. 9. 1951., odredba Vijeća ministara SSSR-a N 3309-1568 je odredila deportaciju kulaka i njihovih porodica iz Litve zbog "neprijateljskih činova protiv kolhoza". 1. 1. 1952. tako je bilo 16.833 registriranih seljaka u posebnim nastambama koji su raseljeni iz Litve 1951 Do jula, broj je porastao na 18.027 osoba. Sveukupno je od 1940. do 1953. iz baltičkih država prisilno raseljeno 203.590 osoba: 118.599 iz Litve, 52.541 iz Latvije te 32.540 iz Estonije. Oko 84% Litvanaca je naseljeno u regiji Irkutska i Krasnojarska, 87% Latvijaca u regijama Omska i Tomska, a 80% Estonaca u regijama Novosibirska i Krasnojarska. Između 1945. i 1948. zabilježeno je 1.722 bijega doseljenika deportiranih iz Litve. Do 1. 1. 1949., uhićeno je 1.070 od njih — nekima se sudilo, drugi su vraćeni u posebne nastambe.
Latvija je do kraja rata izgubila trećinu stanovništva: oko 110.000 ljudi je poslano u sovjetske logore ili ubijeno. 130.000 je pobjeglo na Zapad. Staljin je također provodio izmjenu etničkog stanovništva kako bi suspregnuo nacionalizam u državama: 1940., Latvijci su činili 75 % stanovništva Latvije, no zbog kolonizacije Rusa, Latvijci su 1989. činili jedva 52 % udjela. Nove stambene zgrade su bile slabe kvalitete a ruski imigranti su dobivali povlastice radi doseljavanja. Estonci su prije rata činili 88 % stanovništva svoje domovine, ali su već 1970. Spali na samo 60 %. Ipak, broj Litvanaca spao je za samo četiri %. Rusi doseljenici su uglavnom preuzeli političke, administrativne i vodilačke pozicije na tom području.
Besarabija i Sjeverna Bukovina: Rumunji, Moldavci, Jehovini svjedoci
right|thumb|225px|Rumunjske [[izbjeglice nakon sovjetskog zauzimanja Besarabije i Bukovine]] right|thumb|225px|Rumunjska obitelj izbjeglica iz Besarabije
Rumunji i drugi narodi su sustavno raseljavani iz Besarabije, koja je također pala pod sovjetsku vlast 1940. Aprila 1941. registrirano je 5.515 obitelji (12.275 osoba) iz baltičkih država i Moldavije koji su naseljeni u 14 naselja po Novosibirskoj oblasti, što služi kao dokaz prvog vala deportacija iz Moldavije. Bili su to ljudi osumnjičeni da odbijaju sovjetsku vlast ili iskazuju "protu-revolucionarne elemente". Do septembra 1941., registrirano je 22.643 osoba deportiranih iz Moldavije u Kazahstan i Sibir. 1944., u Moldaviji je 811 osoba odbijalo vojnu službu u crvenoj armiji, dok je broj dezertera porastao na 4.398.
Decembra 1944., izvršena je operacija u kojoj provedena obavezna repatrijacija 60.000 tzv. "besarabijskih izbjeglica" – osoba koji su pobjegli iz svojih domova u Besarabiji prije napredovanja Crvene armije – u Rumunjsku. Pošto je SSSR sada smatrao Besarabiju i Sjevernu Bukovinu sastavnim dijelom svojeg teritorija, ovo je gledao kao na čin repatrijacije.
Marta 1945., izvršeno je premještanje raznih nacija iz Moldavije, među njima Rumunja, Židova i Cigana. V.V. Černjišov je izjavio da je 17.054 rumunjskih građana i 12.852 Židova živjelo u Ukrajini koji su imali i sovjetsku i rumunjsku putovnicu. Svi su oni preseljeni. 1946., dodatnih 12.435 osoba je raseljeno iz Moldavije. Prema regulativi vijeća ministara SSSR-a iz 29.1. 1949., biti će raseljeni "članovi obitelji bandita i nacionalista".
1949., oko 36.000 osoba iz Moldavije je deportirano u Sibir, zbog optužbi za navodnu suradnju sa nacističkim snagama u drugom svjetskom ratu. 1951. izvršena je i deportacija Jehovinih svjedoka iz Moldavije. Do sredine 1952., 3.325 osoba je deportirano iz Moldavije u Kazahstan.
Povolški Nijemci
Autonomna Sovjetska Socijalistička Republika Povolških Nemaca je ukinuta. Sveukupan broj deportiranih povolških Nijemaca je negdje između 749.614 –843.000 Kada bi se dodali i ostali sovjetski Nijemci koji su zahvaćeni prisilnim preseljenjem, dobila bi se brojka od 1,2 milijuna izgnanih. Nakon rata, pojedini Nijemci koji su već ranije pobjegli iz SSSR-a su prevareni da se vrate u tu državu "kako bi se ponovno ujedinili sa svojom obitelji". Međutim, oni koji su poslušali su često poslani u radne logore gdje su ostali narednih dvadeset do dvadeset i pet godina.
Kalmici
right|thumb|225px|Karta [[Kalmikija|Kalmikije]] Kalmici su jedina autothona mongolska nacija i pripadnici tibetanskog budizma u Europi. Početkom 17. stoljeća, emigirali su iz zapadne Mongolije prema obalama kaspijskog jezera. 28.12. 1943., u 6:00 ujutro, po tri oficira NKVD-a su istodobno ulazila u svaku kuću Kalmika i pročitali izjavu Vrhovnog Sovjeta, prema kojoj se svi Kalmici moraju premjestiti u Sibir jer su "izdajnici", dok se Kalmička Autonomna Sovjetska Socijalistička Republika ukida. Ovu operaciju je izvršio general Ivan Serov, zamjenik Lavrentija Berije.
Kalmici su optuženi da su se pridružili nacističkim jedinicama kako bi se borili protiv Crvene armije i predavali stoku iz kolhoza njemačkoj strani. Ideju o deportaciji cijelokupne nacije Kalmika iznio je Berija, koji je nekoliko puta Staljinu govorio o "nepouzdanosti" te nacije. Kada su se tog jutra probudili, Kalmici su vidjeli da su im domovi okruženi mitraljezima, te da imaju 12 sati da pokupe sve svoje stvari. Svaki stanovnik je smatran uhićenim, te ukrcan u kamione – bez obzira radilo se o bebama, ženama ili starcima. Kamioni su ih potom odveli do obližnje željezničke stanice. Tamo su ukrcani u vagone i odvezeni na hiljadu kilometara dugačak put prema istoku (Altaj, Krasnojarski kraj, Omsk, Novosibirsk) Upute za raseljavanje su bile sljedeće:
Određeno je da jedna operativac NKVD-a i dva vojnika NKVD-a moraju istodobno premjestiti tri obitelji. Prema uputama, svakoj obitelji je bilo dozvoljeno ponijeti hrane i poljoprivrednog alata, do 100 kg po članu obitelji, ali ne više od 500 kg po jednoj obitelji. Ponesena imovina 3-4 obitelji je išla na jednom kamionu, kao i žene sa djecom. Svaka kolona je morala prevoziti najmanje 2.000 osoba. Sveukupno je 10.000 vojnika poslano u Kalmikiju da deportira oko 93.000 Kalmika. Prema podacima jedne od četiri regije gdje su Kalmici premješteni — Altajski kraj — 290 od 478 osoba je preminulo tijekom putovanja od tuberkoloze, upale i distrofije. Prema procjenama, i do 1/3 cjelokupne nacije Kalmika je preminulo tijekom prisilnog raseljavanja te zime.
Krimski Tatari, Grci, Armenci, Bugari
Krimski Tatari imali su svoj krimski kanat, sve dok Krim nije anektiralo Rusko Carstvo 1783. Tatari su bili izrazito neskloni carskom vladavinom, te su svojom voljom napuštali Krim u nekoliko valova iseljavanja. Kao posljedica toga, Tatari su postali manjina te je njihov udio u stanovništvu tog poluotoka smanjen na samo 34,1% do 1897. godine. Istodobno, Moskva je to područje naseljavala Rusima, Ukrajincima i drugim slavenskim narodima. Ova naseljavanja su nastavljena i tijekom sovjetske vladavine. Tijekom nacističke okupacije Krima, dio Tatara je to vidio priliku da nakon 160 godina opet stekne neovisnost od ruske vladavine. Oko 10 % krimskih Tatara je služilo u nacističkim četama. Tatarsko vijeće je čak organiziralo masovne pokolje Rusa u Krimu, u kojem je na desetke tisuća pripadnika tog naroda preminulo. Zbog toga je nakon rata Tatarima nametnuta kolektivna krivnja te su masovno deportirani u Uzbekistan. Usprkos tome, zanemareno je da se 25.033 krimskih Tatara borilo zajedno sa Crvenom armijom. Procjenjuje se da je najmanje 183.155 krimskih Tatara deportirano iz Krima.
4. jula 1944. NKVD je objavio da je raseljavanje dovršeno. Međutim, nakon toga je NKVD saznao da je jedna jedinica zaboravila očistiti plićak Arabat, te da je nekoliko krimskih Tatara i dalje tamo ostalo. Pošto je Staljin već obaviješten da je svaki krimski Tatar već uklonjen sa Krima, NKVD je žurno otišao u Arabat i pokupio seljake. Međutim, umjesto da organizira dodatni prijevoz vlakom, NKVD ih je žurno ukrcao u teretni ćamac, isplovio ga u Azovsko more — i 20. 7. tamo potopio stotine krimskotatarskih civila u njemu.
Zvanično tako više nije bilo nijednog krimskog Tatara na Krimu. Deportacije su nesrazmjerno obuhvatile svaku osobu krimskotatarskog podrijetla, bez obzira bili oni djeca, žene, starci, pa čak i pripadnici komunističke partije ili Crvene armije. Tog ljeta, sa Krima je uklonjeno i 9.620 krimskih Armenaca, 12.420 Bugara i 15.040 Grka. Svi su kolektivno proglašeni izdajicama i desetljećima bili "građani drugog reda" u SSSR-u. U međuratnom razdoblju, pontski Grci su doživjeli mali kulturni preporod i čak tražili autonomiju u SSSR-u. Međutim, od 1930-ih su postali žrtve staljinizma i rusifikacije, te je i do 50.000 pripadnika tog naroda preminulo. Grci su isto deportirani u centralnu Aziju. Kasnije, samo ih se dio vratio do obala Crnog mora. Sovjetska propaganda je pokušavala zataškati ovo raseljavanje, te tvrdila da su se krimski Tatari "odlučili odseliti dobrovoljno u središnju Aziju".
Smrtnost krimskih Tatara u tim godinama egzila je predmet rasprava: procjene navode da je mortalitet zahvatio između 20% i 40% te nacije. Počevši od 1989., oko 260.000 Tatara se vratilo u Krim, gdje su 2004. činili 12 % stanovništva. Ovaj događaj neki karakteriziraju kao "etnocid", odnosno namjerno brisanje identiteta i kulture neke nacije. Tatari ovaj događaj zovu Sürgünlik. 12. 11. 2015. parlament Ukrajine usvojio je rezoluciju kojom je ovaj događaj priznao kao genocid te 18. 5. proglasio "danom sjećanja na žrtve genocida krimskih Tatara".
Kavkaz: Čečeni, Inguši, Balkari, mešketski Turci, Karačajci
Broj ukupno raseljenih Čečena procjenjuje se na 387.229. Ukupno je 11.711 obitelji Karačajaca i 89.901 obitelj Čečena i Inguša stiglo u Kazahstan, od čega je 14.460 obitelji razdvojeno usred deportacija. Živjeli su u egzilu 13 godina, sve do procesa "destaljinizacije" i obnove čečensko-inguške autonomne republike 9.1. 1957. Većina Čečena se odlučila vratiti svojoj domovini na sjevernom Kavkazu, ali je dio ostao u Kazahstanu, gdje ih je 2000. bilo oko 100.000. Čak i oni Čečeni koji su se vratili u Kavkaz, pronašli su druge narode u svojim domovima, zbog čega su morali dijeliti svoje kuće sa došljacima. Dok je trajao prvi čečenski rat, čečenska delegacija je stalno podsjećivala rusku o masovnim deportacijama čečena tijekom pregovora u Vladikavkazu 1994.
Sa sjevernog Kavkaza raseljeni su 1944. i drugi narodi: mešketski Turci, Balkari i Karačajci. Inguši su se istaknuli od ostalih deportiranih naroda po tome što su pokrenuli pobunu na proljeće 1945. u Borovoe, Kazahstanu, koja je krvavo ugušena od sovjetskih vlasti. Čak i nakon rehabilitacije, Inguši su 16. 1. 1973. pokrenuli demonstraciju u Groznom, jer njihova zemlja koja je pripojena Sjevernoj Osetiji nije vraćena njihovoj republici. Oko 115.000 mešketskih Turaka je deportirano iz Gruzijske SSR 15. 11. 1944. zbog sumnji da imaju veze sa "agentima Turske". Bili su zadnji narod koji je deportiran tokom drugog svjetskog rata od sovjetskih vlasti, iako nisu nikada ni optuženi za kolaboraciju sa nacistima. Mešketski Turci vuku porijeklo od muslimana Gruzije koji su 1829. odbili preseliti se u Osmansko Carstvo nakon što je sporazum u Jedrenama taj teritorij dodijelio Ruskom Carstvu. No ti muslimani su možda sami Gruzijci koji su prešli na islam nakon dva stoljeća osmanske vladavine tim područjem. Sovjetske vlasti su ih klasificirale kao "Turke", pa od 1930-ih kao "Azerbajdžance" samo da bi opet postali "Turci" tokom deportacije, jer se Staljin bojao da bi mogli postati "peta kolona" uz sovjetsku granicu. NKVD-u je alocirano 34 milijuna rublja radi provođenje ove operacije protiv mešketskih Turaka. Uz njih, raseljeno je i 8.694 Kurda.
Azerbajdžanci
Sovjetska vlada je duže vremena negativno gledala na islamske Azerbajdžance koji su živjeli u Armenskoj SSR. Zbog blizine uz granicu sa Turskom, Staljin ih je smatrao potencijalnim "petokolonašima". Već je marta 1944. izgnano 608 kurdskih i azerbajdžanskih obitelji koji su živjeli u Tbilisiju, u Staljinovoj rodnoj državi Gruziji, a koji su raseljeni unutar te SSR, u regije Tsalka, Borčalu i Kazajaz.(ukupno 3.240 osoba) 10. 3. 1948. Vijeće ministara SSSR-a je usvojilo puno dalekosežniju rezoluciju nazvanu "Planirane mjere za preseljenje radnika kolektivnih farmi i drugih Azerbajdžanaca iz Armenske SSR u Kursko-araksinsku niziju." Prema ovom planu, "dobrovoljno" je raseljeno 100.000 Azerbjadžanaca iz Armenske SSR u Azerbajdžansku SSR, dok su njihovu zemlju i domove dobili Armenski doseljenici. Ova prisilna emigracija se odigrala u tri faze: 10.000 raseljenih 1948., novih 40.000 osoba 1949. te konačno 50.000 do 1950. godine.
Basmači
Manje deportacije nastavljene su i u 1950-ima. Tako je marta 1951. deportirano 2.795 Basmača zajedno sa njihovom obitelji iz Tadžikistana u Kokšetau u Kazahstan.
Kraj raseljavanja, rehabilitacija i povratak nekih naroda
Nakon Staljinove smrti, novi sovjetski poglavar Nikita Hruščov je 1956. održao tajni govor kojim je osudio razne Staljinove zločine, uključujući i masovna raseljavanja cijelih naroda s njihovih ognjišta kao vrstu kršenja Lenjinovih načela, čak šaljivo dodavši da su Ukrajinci izbjegli takvu sudbinu "samo zato jer ih je bilo previše pa nije bilo dovoljno mjesta gdje bi ih se moglo deportirati". Osporio je stari izgovor prema kojem su ti narodi deportirani iz straha od kolaboracije sa nacistima, pošto se većina deportacija odigrala tek nakon što je SSSR već ionako počeo dobivati u drugom svjetskom ratu. Njegova je vlada preokrenula većinu deportacija, te su se razni narodi počeli vraćati svojim domovima. Međutim, povratnici su naišli na razne prepreke jer sovjetske vlasti nisu organizirali ili regulirali povratničke migracije. Tako je od 1956. naredne četiri godine zabilježeno masovno doseljavanje oko 500.000 Čečena u okrugu Groznog, čime se tamošnje stanovništvo udovstručilo. Pošto su se već drugi narodi doselili tamo, zabilježeni su neredi protiv čečenskih povratnika koji su čak uključivali slogane protiv Hruščova. Ipak, tri naroda (krimski Tatari, sovjetski Nijemci, mešketski Turci) su i dalje imali izričitu zabranu vratiti se svojim domovima. To je dovelo do aktivizma koje su sovjetske vlasti suzbijale: 1967. je tako krimskotatarski disident Femi Aliev ubijen od sovjetske policije u Kirgistanu, što je potaknulo demonstracije njegovog naroda. Tek nakon 1989., kada je novi sovjetski poglavar Mihail Gorbačov pokrenuo dalekosežne društvene promjene SSSR-a, su i krimski Tatari i sovjetski Nijemci dobili dozvolu vratiti se masovno svojim ognjištima. 1987. krimskotatarski aktivisti su organizirali prosvjed u središtu Moskve, u blizini Kremlja. To je nagnalo Gorbačova da osnuje komisiju o stanju krimskih Tatara. Iako je prvi zaključak komisije, koju je vodio tvrdolinijaš Andrej Gromiko, bio da "nema temelja za obnovu autonomije i povratka krimskih Tatara na Krim", Gorbačov je naredio drugu komisiju koja je preporučila obnovu autonomije tog naroda.
Mešketski Turci, pak, nisu dobili dozvolu vratiti se nakon 1956. Pokušali su svojevoljno vratiti se u Gruzijsku SSR iz Uzbečke SSR, samo da bi ih vlasti ponovno deportirale. Vrhovno sovjet izdao je odredbu 1968. kojom je mešketske Turke nazvao "građanima SSSR-a koji su nekada živjeli u Gruzijskoj SSR...", što je shvaćeno kao trajni egzil. Izmijenjena etnička struktura saznačajnim brojem Rusa došljaka postala je problem nakon raspada SSSR-a, pogotovo u Gruziji, baltičkim državama i Čečeniji. Neovisna Gruzija je, primjerice, u 1990-ima odbila dati dozvolu mešketskim Turcima na masovni povratak u regiju uz Tursku. Time su ovi osuđeni na trajni egzil u Kazahstanu i Uzbekistanu.
left|thumb|225px|Svijeće u [[Talinu, Estonija, povodom sjećanja na obljetnicu žrtava deportacija]] Litva je u 1990-ima izglasala Zakon o odšteti sa posebnim člankom 3 koji se trebao brinuti o žrtvama sovjetskih deportacija i njihovih potomaka. Predviđao je "pomoć osobama koje su deportirane iz okupiranih baltičkih država i njihovim potomcima da se vrate u svoje zemlje u skladu sa posebnim programima repatrijacije i odštete". Članak je predviđao stvaranje fonda za povratak deportiranih osoba, te pozvao Rusku Federaciju da alocira sredstva u fond radi tog cilja. Fond je osnovan 8. 11. 2000. Latvija je procijenila da je šteta nastala od sovjetske okupacije oko 800 milijardi $. Ruska Federacija nije htjela sudjelovati u ovom zakonu. Deklaracija br. 193. Vijeća Europe januara 1996. je postala prvi i zasad jedini dokument u kojem se Ruska Federacija obvezala na barem nekakav oblik odštete deportiranim osobama. Ipak, ova je deklaracija ostala mrtvo slovo na papiru i Moskva do danas nije razvila nikakve instrumente pomoći deportiranim osobama.
Iako je 21. 4. 2014. Ruska Federacija objavila odredbu "O mjerama rehabilitacije Armenaca, Bugara, krimskih Tatara i Nijemaca i državne potpore za njihovu obnovu i razvoj", u praksi je od 2014. ta država postupala sa krimskim Tatarima sa puno manje brige, te ju je 2016. Visoki povjerenik za ljudska prava UN-a upozorio na "zastrašivanje, zlostavljanje i uhićenja" krimskotatarskih aktivista, često pod sumnjivim optužbama. Posljedice ovih deportacija osjećaju se i danas, te doprinose međuetničkim napetostima i uzrokuju teritorijalne sporove.
Estonija svakog 25. 3. organizira komemoracije povodom obljetnice sovjetskih deportacija iz te države marta 1949., kako bi odala počast žrtvama. Litva također obilježava godišnjicu deložacije svojih građana 14. 6. Moldova je 2013. podigla "spomenik žrtvama staljinističke represije" u Kišinjevu. Isto tako je osnovala "Udrugu bivših deportiranih i političkih zarobljenika" (Asociaţia foştilor deportaţi şi deţinuţi politici). 2014. je preko 9.000 članova udruge dobilo po 700 leja kao oblik odštete povodom 65. godišnjice deportacija koje se se odigrale 6. 7. 1949.
Jula 2012., 1.800 pripadnika Kalmika je zatražilo odštetu od vlade Kremlja jer su njihove obitelji bile žrtve deportacije prije 60 godina.
Suđenja
Nekoliko osoba je suđeno zbog deportacija tijekom sovjetskog razdoblja u Latviji i Estoniji. U Latviji, naznačajnije je bilo suđenje 87-godišnjem Alfonsu Noviksu, šefu NVKD-ova latvijskog odjela od 1940. do 1953., zbog optužbe za genocid jer je deportirao 60.000 osoba. Iako je tvrdio da je "samo slijedio naredbe", 1995. je osuđen na doživotni zatvor. 84-godišnji Mihail Farbtukh, bivši NKVD-ov agent koji je skupljao "informacije o potencijalnim neprijateljima države" koji će biti deportirani, osuđen je na 7 godina zatvora.
2001., 80-godišnji Nikolaj Tes je osuđen za zločine protiv čovječnosti zbog potpisivanja naredbe za deportaciju 138 osoba u dobi od 5 mjeseci do 80 godina. Pošto je imao rusko državljanstvo, Ruska Federacija je kritizirala Latviju zbog pokretanja sudskog postupka protiv "bespomoćnog ratnog veterana" koji se "ne može držati odgovornim za djela koja se nisu smatrala ilegalnima pod sovjetskim zakonom".