cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
HŠK Zrinjski
Osnutak i prve godine kluba
Vrijedne podatke o djelovanju kluba u periodu između dva svjetska rata pamte i braća Ivan i Đuka Rebac, nogometaši Zrinjskog iz tog vremena. Tako list "Riječ" bilježi zapažanje gosp. Rebca kako je Zrinjski bio prvi mostarski klub koji je gostovao izvan grada. Klub je bio rado viđen sudionik natjecanja u Kotoru, Tivtu, Sarajevu, Zagrebu, Dubrovniku. Iako je u Mostaru bio omiljen kod građanstva, Zrinjski nije imao naklonost vlasti. Evo ilustracije: od 15 prvotimaca kluba samo je jedan bio zaposlen, za razliku od vlasti dražih klubova JŠK-a i Vardara, gdje su, opet, rijetki bili bez posla. Odbojnost jugoslavenskih vlasti prema svemu što se odnosilo na osjećaj hrvatstva osjetio je Zrinjski 1936. godine u Dubrovniku, gdje mu nije dozvoljen nastup zbog hrvatskog grba i trobojnice na dresovima.
Tijekom četvrtog desetljeća ovog stoljeća, klub ima više nastupa izvan Mostara, od Dubrovnika, Sarajeva, preko Tuzle i Banje Luke do Splita i Zagreba. Naročito su bile česte utakmice sa sarajevskim klubovima: SAŠK-om, MOŠK Gjerzelezom i Slogom. Na turniru u Mostaru 1938. godine, pored mostarskih klubova Zrinjskog i Veleža sudjeluju sarajevske ekipe: ŠK Sloga i ŠK Makabi. Pobjednik je bio HŠK Zrinjski.
Na osnovi dvije sačuvane fotografije ekipe iz 1933. i 1934. godine, tada su u klubu igrali: Ivan Šarac, Aco Nuić, Vice Mijam, Ante Šarac, Joško Ćurković, Mirko Buhač, Mile Komljenović, Franjo-Raro Novak, Ivan Rebac (tada kapetan ekipe), Ivan Boban, Zdenko Šunjić, Muhamed Dilberović, Duje Vlak, Bera Komljenović, Petar Barbarić i Marin Rotin. Predsjednik je u tim godinama bio bio Miško Mikulić.
Vrijedno je spomenuti da je Zrinjski u tom periodu odigrao i tri utakmice pod svjetlošću reflektora. Za tu prigodu reflektori su posuđeni od mostarskog rudnika mrkog ugljena i kako navodi gosp. Ivan Rebac u svom sjećanju na prvu utakmicu je stiglo i oko pet stotina navijača Zrinjskog iz Širokog Brijega predvođeni poduzetnikom Antom Paradžikom, koji su poslije utakmice napravili veliko narodno veselje u kavani "Bled" na Balinovcu.
Do kraja tog desetljeća, na osnovi raspoloživih fotografija, u ekipi se još pojavljuju: Slavko Džeba, Ilko Pavlović, Jozo Marić, Edo Veber, Muhamed Muratagić, Zdravko Konjevod, Ante Rotim, Frano Zovko, Stjepan Tatarević, Jerko Fertili, Zdravko Smoljan, Emil Miličević, Remza Duranović, Grga Brajković, Andrija Kljajo, Mirko i Ivan Rebac, Ivan Lasić, Vinko Zovko, Mladen Soldo, Edo Tavčar, Vjeko Bošković, Alija Šestić, Meho Jahić, Leo Hrvić...
Prednji popis, iz razumljivih razloga, nije moguće kompletirati, ali je sigurno da je majicu Zrinjskog nosilo više od stotinu nogometaša, srcem, dušom i talentom spremnih da u ono vrijeme, uz pomoć športskog viteštva, pokažu vrline jednog blagog naroda. Aktivnost kluba uveliko je zavisila od volje i moći djelatnika, uprave i trenera. Više u sjećanjima nego na papirima, ostalo je zapamćeno da su predsjednici Miško Mikulić, Drago Turkelj, Jakša Miljković, Blaška Slišković, te tajnik Ljubo Tokić, čije su i čitave obitelji bile aktivno uključene u rad kluba, bili neumorni promicatelji, a često i jedine mecene, Zrinjskog. Zapamćena su i imena trenera Zlatka Stegnara i prvotnog igrača pa trenera Franje-Rare Novaka.
Drugi svjetski rat morao je poremetiti razvojnu stazu Zrinjskog. Istina, tijekom 1941. godine Zrinjski se, zajedno sa SAŠK-om iz Sarajeva i NK Hrvojem iz Banje Luke uključuje u Prvu hrvatsku ligu, koja je formirana nakon što je 17. srpnja 1941. godine Nezavisna država Hrvatska bila primljena u članstvo FIFA-e. Iz tog perioda ostale su fotografije koje svjedoče o povijesnim utakmicama Zrinjskog protiv Građanskog iz Zagreba i splitskog Hajduka. 1942. godine Zrinjski odigrava i jednu utakmicu protiv selekcije talijanske vojske i pobjeđuje sa 2:0. Ostao je i trag da je 1943., također u Mostaru, odigrana utakmica s Muslimanskim omladinskim športskim klubom Jedinstvo, u kojoj je ostvarena pobjeda od 2:1.
Zabrana rada
Negdje na tom podatku završava se nedovoljno poznata, u dokumentima nedostatna, povijest Hrvatskog športskog kluba Zrinjski. Naravno, ako se izuzme velika crna točka, stavljena 1945. godine na sudbinu kluba. Tada je nova narodna vlast zabranila svim kulturnim i sportskim udrugama s nacionalnim predznakom obnovu rada. Hrvate je najviše peklo navodno potiskivanje nacionalnog u ime nekih viših, a u suštini velikodržavnih ciljeva vlastodržačkih naroda. Zato je početak političkog višestranačja u BiH tako eruptivno najavio buđenje hrvatske nacionalne svijesti i obnovio snažne, iako desetljećima zatomljene, sentimente prema "Napretku", "Hrvoju", pa i HŠK Zrinjskom.
Obnavljanje rada kluba
Obnovljeni su hrvatska kulturna društva "Napredak" i "Hrvoje", a napokon, nakon 47 godina komunističke zabrane, svečano je 1992. u Međugorju formiranjem "Inicijativnog odbora za pripremu obnoviteljske skupštine" obnovljen i počeo je s radom i Hrvatski športski klub Zrinjski Mostar. Klub čije se ime pola stoljeća nije smjelo ni spomenuti pod prijetnjom zatvora.
Sami početak rada obilježile su brojne prijateljske utakmice i turneje, što je bila najbolja promidžba kluba koji je svugdje, a posebno među hrvatskim narodom u domovini i iseljeništvu, bio rado viđen gost. Zrinjski je, osim svih mjesta u tadašnjoj Hrvatskoj Republici Herceg-Bosni igrao s velikim brojem momčadi u Republici Hrvatskoj, gostovao je u Kanadi, malonogometna momčad je putovala u Njemačku, a brojne mlađe selekcije su nastupale na poznatim međunarodnim turnirima u BiH, Hrvatskoj, Italiji, Njemačkoj, Francuskoj i Norveškoj.
Zrinjski je također dao veliki doprinos organiziranju Nogometnog saveza Herceg-Bosne i prvog prvenstva 1994. godine, što je ujedno bilo i prvo prvenstvo u BiH uopće nakon rata. U prvom finalu Zrinjski je u dva susreta bio slabiji od Mladosti Dubint iz Širokog Brijega (današnji NK Široki Brijeg (0:0 i 0:1), ali bila je to prava promidžba i uvod u kasniji uspjeh ovdašnjih klubova koje je Zrinjski na različite načine, poticao i podržavao.
Inače, u sedam prvenstava u Prvoj nogometnoj ligi Herceg-Bosne Zrinjski je uglavnom bio u vrhu, a sudjelovao je i u prvom doigravanju s predstavnicima Lige NS BiH 1998. godine, gdje je bio u skupini sa Željezničarom iz Sarajeva i "Bosnom" iz Visokog. U tom periodu za Zrinjski je nastupao i Blaž Slišković, jedan od najboljih igrača sa prostora bivše Jugoslavije. Tada je dao veliki doprinos organiziranju završnice u drugoj skupini, u kojoj su na Stadionu HŠK Zrinjskog pred do tada rekordnim brojem od 20 000 gledatelja igrali NK Široki Brijeg, FK Sarajevo i NK Čelik Zenica. Inače, bili su to prvi susreti klubova iz NS Herceg-Bosne i NS BiH od početka rata.
2000. godine osnovana je nogometna Premijer liga Bosne i Hercegovine. U početku u njoj su nastupali samo bošnjački i hrvatski klubovi, a 2002. u ligi su počeli učestovati i srpski klubovi iz BiH. Na ljeto 2000. Zrinjski je po prvi puta nastupao u nekom UEFA-inom nogometnom natjecanju. Bilo je to protiv švedske Västre Frölunde u Intertoto kupu. U prvoj utakmici u Švedskoj, Zrinjski je izgubio 1:0, a u uzvratu u Mostaru bili su jako blizu prolaska u drugo kolo jer su vodili pogocima Miloša i Buhića ali Västra Frölunda IF je uspjela postići jedan pogodak i tako zahvaljujući postignutom pogotkom u gostima proći u daljnju fazu natjecanja.
Novo doba
Prije sezone 2003./2004. Premijer lige BiH na čelo kluba došlo je novo vodstvo koje je uspjelo privući nove i bolje sponzore. Njihov glavni cilj je bio do 2005. godine tj. do stote obljetnice Zrinjskog napraviti jednu od najjačih momčadi u Premijer ligi BiH. Klub je posudio 4 igrača iz Dinama među kojima je bio i Luka Modrić. Osim Modrića u Zrinjski su te sezone na posudbu došli: Ivica Džidić i Davor Landeka. Oni su sa Zrinjskim poslije potpisali ugovore i ostali dugo u Mostaru. Luka Modrić, miljenik mostarske publike u Zrinjskom je proveo jednu sezonu te je proglašen jednim najboljim igračem lige, iako je tada imao samo 18. godina. Zrinjski se te sezone jedva spasio od ispadanja u niži rang. desno|mini|220 px|Slavlje igrača Zrinjskog nakon osvajanja titule prvaka nogometne Premijer lige BiH, sezona 2004./2005. Prije početka sezone 2004./2005., Zrinjski je doveo najjače igrače lige (Zoran Rajović, Dušan Kerkez, Velimir Vidić, Sulejman Smajić, Zajko Zeba...). Te sezone, Zrinjski je slavio svoju stotu obljetnicu, a pred početak utakmice prvog kola Premijer lige BiH protiv Sarajeva tada 91-godišnji Ivan Rebac, kapetan i najbolji igrač Zrinjskog tijekom 1930-ih je izveo početni udarac. Sa jakom momčadi Franjo Džidić, tadašnji trener Zrinjskog je lako osvojio naslov prvaka Bosne i Hercegovine. Zrinjski po prvi put u povijesti grada na Neretvi, na svoju stotu obljetnicu postojanja donosi titulu prvaka države. Veselje na ulicama Mostara potrajalo je dugo u noć.
Nakon veličanstvenog trijumfa u Premijer ligi BiH, slijedilo je iskušenje u Ligi prvaka. Za protivnika u prvom predkolu Zrinjski je dobio prvaka Luksemburga, klub pod imenom F91 Dudelange. Zrinjski je u prvoj utakmici u Luksemburgu pobijedio 1:0, a u drugoj u Mostaru rezultat 0:0 je držao sve do pred kraj utakmice kada je primio pogodak. Utakmica je nastavljena na produžetke u kojima je Zrinjski primio još tri pogotka. Luksemburška ekipa F91 Dudelange pobijedila je Zrinjskog ukupnim rezultatom iz dvije utakmice 4:1 te je tako prošla u drugo kolo kvalifikacija za Ligu prvaka. U sezoni 2005./2006. trener Zrinjskog je bio Blaž Slišković, a momčad je završila na 3. mjestu Premijer lige BiH što je klub odvelo u Intertoto kup. U prvom kolu Intertota Zrinjski je pobijedio malteški klub Marsaxlokk F.C. (3:0 kući, 0:0 u gostima), a u drugom kolu je izgubio od izraelskog Maccabija Petah Tikve (1:1 u gostima, 1:3 kući).
Sezonu 2006./2007. Premijer lige BiH Zrinjski je završio na drugom mjestu i tako je izborio nastup u 1. predkolu Kupa UEFA. Inače u ovoj sezoni Premijer lige BiH, Zrinjski je ostao bez Senegalca Laminea Diarre koji je otišao u portugalski Beira-Mar, a u klub su se vratili: Zoran Rajović, jedan od najboljih igrača Zrinjskog u sezoni 2004./2005. i Mario Ivanković, kasnije će se ispostaviti jedino pravo pojačanje Zrinjskog u toj sezoni. Ždrijeb Kupa UEFA donio je Zrinjskom beogradski Partizan. Prva utakmica je završila 1:6 za Partizan, a Lamine Diarra koji je iz Beira Mara prešao u Partizan svome bivšem klubu, Zrinjskom, dao je nekoliko golova. Utakmicu je obilježio desetominutni prekid, uz tuču navijača oba kluba, kao i sukob "Grobara" s redarima i policijom. U drugom susretu u Beogradu, Zrinjski je izgubio 5:0, no unatoč uvjerljivim pobjedama u obje utakmice, Partizan ipak nije prošao dalje jer je prema odluci Disciplinske komisije UEFA-e izbačen iz daljnje faze natjecanja zbog incidenata koje su izazvali "Grobari", navijači Partizana. U drugom predkolu Kupa UEFA Zrinjski je izbačen od slabijeg Rabotničkog, makedonskog kluba. Prva utakmica u Skopju je završila 0:0, a drugu, onu u Mostaru, Zrinjski je sa 2 igrača manje izgubio 1:2. desno|mini|250 px|Slavlje igrača Zrinjskog nakon osvajanja Kupa Bosne i Hercegovine, 2007./2008. Nakon utakmice s Partizanom nesuglasice između pojedinaca iz Uprave kluba i navijača, Ultrasa rastu, a Ultrasi tijekom prvenstvene utakmice između Širokog i Zrinjskog demonstrativno napuštaju stadion Pecaru, 5. kolovoza 2007., a nakon toga počinje bojkot domaćih utakmica Zrinjskog. Ultrasi su na početku bojkota naglasili da ta njihova odluka nije usmjerena protiv svih igrača, niti svih članova Uprave kluba te istaknuli da će pratiti svoj klub na gostujućim utakmicama nogometne Premijer lige Bosne i Hercegovine. Tako Zrinjski tijekom sezone 2007./2008. sve do 27. travnja 2008. godine nije imao potporu Ultrasa na domaćim utakmicama, ali Ultrasi su bili uz svoj klub na gostujućim utakmicama. Na skupštini kluba održanoj 15. travnja 2008. godine, Zdenko Džidić je podnio ostavku na mjesto u Upravnom odboru Zrinjskog i nesuglasice između Ultrasa i Uprave kluba su ispravljene. Ultrasi su se 27. travnja 2008. na domaćoj prvenstvenoj utakmici protiv Čelika vratili na "Stajanje". Blaž Slišković u listopadu je dao ostavku na mjesto trenera Zrinjskog, a mijenja ga Dragan Jović, tadašnji trener Posušja i prvi trener u BiH koji je dobio UEFA-inu "PRO" trenersku licencu u Centru za edukaciju trenera NS BiH. Napornu i turbulentnu sezonu 2007./2008., Zrinjski je završio na 4. mjestu nogometne Premijer lige BiH, iako su mnogi često puta govorili da Zrinjski ima najbolju momčad i da je liga regularnija i poštenija, Zrinjski bi bio prvak. Ipak, Zrinjski je po prvi put u svojoj povijesti osvojio Nogometni kup Bosne i Hercegovine svladavši tuzlansku Slobodu. Prva utakmica u Skoplju je završila 0:0, a drugu, onu u Mostaru, Zrinjski je sa 2 igrača manje izgubio 1:2.
Zrinjski je u prvom pretkolu Kupa UEFA za protivnika imao lihtenštajnskog predstavnika Vaduza. Prvu utakmicu, koja se igrala u Vaduzu, Zrinjski je dobio 2:1, a druga utakmica, koja se igrala u Mostaru je završila rezultatom 3:0 za Zrinjski. U drugom pretkolu, Zrinjski je za protivnika dobio Bragu iz Portugala. Mostarski plemići su se dobro držali na stadionu Estádio Municipal de Braga. Zrinjski je držao 0:0 do 67. minute kada je Braga postigla pobjednički pogodak. Braga je porazila Zrinjski u Mostaru, rezultatom 2:0. Uspješnu sezonu 2008./2009., Zrinjski je završio na 1. mjestu nogometne Premijer lige BiH te tako po drugi put donio naslov prvaka države u grad na Neretvi. Nakon posljednje domaće premijerligaške utakmice Zrinjskog, priređena je spektakularna proslava na igralištu unutar kampusa Sveučilišta u Mostaru. Na proslavi su pjevali lokalni mostarski glazbenici i Marijan Ban, a proslava je bila popraćena i vatrometom iznad križa na brdu Hum.
Nakon osvojenog drugog naslova prvaka Bosne i Hercegovine, Zrinjski je za protivnika u drugom kolu kvalifikacija Lige prvaka dobio slovačkog prvaka Slovana. Zrinjski je u prvoj utakmici u Mostaru pobijedio 1:0, a u drugoj u Bratislavi Slovan je pobijedio 4:0 te tako ukupnim rezultatom iz dvije utakmice 4:1 prošao u treće kolo kvalifikacija za Ligu prvaka. Sezonu 2009./2010. bijeli plemići su spasili u posljednja tri kola, završivši na 4. mjestu prvenstvene ljestvice i tako izborivši kvalifikacije za Europsku ligu. Zrinjski je prošao prva dva kola kvalifikacija za Europsku ligu, pobijedivši kazahstanskog predstavnika Tobola (1:2 u gostima, 2:1 kući) i predstavnika San Marina Tre Penne (4:1 kući, 2:9 u gostima, što je ujedno postalo rekord UEFA-ine Europske lige tj. najveća pobjeda zabilježena u tom natjecanju). U trećem kolu kvalifikacija za Europsku ligu, Zrinjski se časno oprostio od Europe, bolji je bio danski predstavnik OB Odense (5:3 u gostima, 0:0 kući).
Zrinjski je proljetni dio prvenstva dočekao na trećoj poziciji, s četiri boda zaostatka za Željezničarem. Nakon poraza na Grbavici u 21. kolu Premijer lige činilo se da će Željezničar obraniti naslov, no onda je krenula serija Zrinjskog. Osam uzastopnih pobjeda, uključujući čudesan preokret protiv Širokog Brijega nakon kojeg je Zrinjski preuzeo vrh, te ona protiv Mladosti kojom je potvrđen naslov, odveli su mostarsku momčad do trećeg naslova u svojoj povijesti. Široki je vodio u Mostaru 0:2 (17. i 68. minuta), a Zrinjski je preokrenuo rezultat u svoju korist u zadnjih deset minuta utakmice (82., 90. i 90 + 4. minuta). Pobjeda u hercegovačkom derbiju je jedna od najboljih utakmica, koje je Zrinjski odigrao. Ujedno je osam uzastopnih pobjeda postalo novi klupski rekord. Titula je osvojena zahvaljujući obiteljskoj atmosferi u svlačionici, naporima novoga vodstva kluba i fanatičnoj potpori navijača.
Sezone 2015./2016. postali su četvrti prvaci BiH i postali klub s najviše naslova prvaka BiH, uz rekord od neporaženosti u proljetnom dijelu sezone od 15 kola, primili su u 30 utakmica samo 17 pogodaka i k tome uz rekordno veliku bodovnu razliku od gradskog rivala Veleža.
Športski uspjesi
Prva nogometna liga Herceg-Bosne:
Dresovi
U nogometnoj ligi NDH i prijateljskim utakmicama tijekom drugog svjetskog rata, klub je nastupao u majicama crvene boje sa bijelim rukavima i hlačama. Svoje prve utakmice nakon obnavljanja rada kluba 1992. godine, Zrinjski je igrao u dresovima identičnim onima od hrvatske nogometne reprezentacije dakle majicama sa crvenim i bijelim kockicama i bijelim hlačama.
Od 1993. pa do 1995. godine klub koristi već viđene dresove tj. majice sa kombiniranim crveno-bijelim vodoravnim prugama i plave hlače. Nakon 1995. godine počinje tradicija rabljenja bijelog majice sa crvenom lentom i bijelih hlača kao glavnog dresa. Ta tradicija je prekinuta u jesenskoj polusezoni 2005./2006. Premijer lige BiH kada su plemići nastupali u bijelim majicama i hlačama. Zrinjski, danas, kao domaće dresove koristi bijele majice sa crvenom lentom i bijele hlače, a kao gostujuće crvene majice sa bijelom lentom i crvene hlače.
Grb
Grb Hrvatskog športskog kluba Zrinjski se sastoji od plavog kruga, u kojem se nalazi hrvatski grb, bijeli lovorov vijenac te ime kluba (Zrinjski) i godina osnivanja (1905.), koji su napisani velikim tiskanim slovima bijele boje i bijelog obruba na kojem velikim tiskanim slovima crvene boje piše hrvatski športski klub, a plavim slovima Mostar. Na dresu se umjesto bijelog rabi žuti lovorov vijenac. Zrinjski svoj grb koristi otkad postoji. Zbog grba klubu je bio zabranjivan rad ili sudjelovanje u nekim utakmicama, ali on je ostao tu čitavo vrijeme kao simbol Hrvata u Hercegovini i Mostaru stoga navijači i simpatizeri Zrinjskog svoj grb smatraju "svetim".
Prije nekih 8-10 godina kada je Internet i sama promidžba na njemu bila u povojima, tada se s vremenom pojavljivao i poneki spomen na HŠK Zrinjski te na njegove simbole. Tako su se na Internetu probijale razne verzije grba kluba koje se po mnogo čemu razlikuju od originalnog grba. Primjerice, na tim grbovima je urađeno par nekih svjetlosnih efekata, bijeli obrub je postao sivi, a umjesto originalne plave boje kruga koristi se svijetla nijansa plave boje. Na 80 % internet stranica i gotovo svim novinama koje se bave nogometom, (jedno vrijeme čak i na službenoj stranici UEFA-e) koristile su se neoriginalne verzije grba Zrinjskog. Navijači i simpatizeri Zrinjskog kroz kampanju su uspjeli ispraviti loš imidž grba svoga kluba na Internetu.
Navijači
Zrinjskog su od osnutka pratili njegovi navijači, ali od 1994. godine počinje organizirano navijanje za klub. Tada su se oni najvatreniji navijači udružili u Klub navijača "Ultras-Zrinjski" Mostar. Od svoga osnutka, Ultrasi bodre i prate Zrinjski na domaćim i gostujućim utakmicama. Ultrasi su uzeli ime prema navijačkom pokretu Ultrasa u europskom nogometu. Službena pjesma Ultrasa, navijača HŠK Zrinjskog, je "Gori brate", a svoj klub bodre sa istočne tribine stadiona HŠK Zrinjski - Stajanja. Ultrasi od 2000. godine dodjeljuju nagradu za najboljeg igrača sezone koja od sezone 2003./2004. Premijer lige BiH nosi ime "Filip Šunjić – Pipa" u spomen na tragično preminulog navijača Zrinjskog. Trofej se prije toga nazivao "Zrinjevac". Dobitnici te nagrade do sada su bili: Slaven Musa, Ivica Matas, Armando Marenzi, Luka Modrić, Zoran Rajović, Ivica Džidić, Sulejman Smajić, Mario Ivanković, Krešimir Kordić, Toni Šunjić, Marin Aničić, Igor Melher, Pero Stojkić, Anto Radeljić, Vučina Šćepanović, Daniel Graovac, Slobodan Jakovljević, Ognjen Todorović i Marin Galić.
Stadion
mini|desno|220px|Zapadna tribina Stadiona Hrvatskog športskog kluba Zrinjski HŠK Zrinjski svoje nogometne utakmice igra na Stadionu pod Bijelim Brijegom, koji je nakon rata dobio novo ime - Stadion HŠK Zrinjski. To je višenamjenski stadion koji je izgrađen 1971. godine. Ima atletsku stazu i rasvjetu, tako da se na njemu mogu igrati i noćne utakmice. Stadion može primiti 25.000 gledatelja. Danas ima 9.000 sjedećih mjesta. Od toga 800 natkrivenih. Stadion ima dvije tribine zapadnu (gornju i donju) i istočnu (Stajanje). U vrijeme izgradnje stadiona "Pod Bijelim Brijegom" (1960-ih) HŠK Zrinjski je bio odlukom komunističkih vlasti zabranjen, te samim tim nije mogao igrati utakmice na stadionu, a 1993. FK Velež je primoran igrati utakmice na Stadionu u Vrapčićima. U posljednjem ratu u BiH veliki dio arhiva FK Veleža koji se nalazio u zgradi uprave je uništen, kao i mnogi trofeji, plakete i ostala vrijedna dokumentacija, a sam stadion pretrpio je nekolika granatiranja, Odlukama gradskih vlasti, HŠK Zrinjski igra na svome stadionu koji službeno nosi naziv "Stadion HŠK Zrinjski". FK Velež već dugo vremena traži povratak na stadion, no dosad im to nije dopušteno.
Nogometna škola
Klub je od početka rada veliku pozornost poklanjao omladinskoj školi, kroz koju je prošao veliki broj igrača i koju uprava kluba štiti i podržava kako mladi igrači ne bi odlazili iz kluba. Mlade selekcije su, također, nastupale na velikom broju turnira, osvajale su titulu prvaka Herceg-Bosne te plasirale se i u završno natjecanje za prvaka BiH. Skola nogometa, kroz koju je prošao veliki broj igrača u budućnosti trebala biti glavni izvor igrača za prvu momčad.
Omladinski pogon podijeljen je na šest uzrasnih kategorija: mlađi prednatjecatelji (do 10 godina), stariji prednatjecatelji (10 do 12 godina), predpioniri (11 do 13 godina), pioniri (13 do 15 godina), kadeti (15 do 17 godina) i juniori (17 do 19 godina). Dvije kategorije najmlađih nogometaša, mlađi prednatjecatelji i stariji prednatjecatelji, ne sudjeluju u natjecanjima, dok predpioniri, pioniri, kadeti i juniori igraju ligaška i kup natjecanja.
Juniori Zrinjskog su u sezoni 2006./2007. osvojili naslov prvaka Bosne i Hercegovine, a neki od tih igrača već su pronašli svoje mjesto i u prvoj momčadi kluba. Juniori Zrinjskog su u sezoni 2008./2009. osvojili Omladinski nogometni kup Bosne i Hercegovine. Pioniri Zrinjskog su osvojili naslov Omladinske nogometne lige Hercegovačko-neretvanske županije u sezoni 2008./2009. Juniori Zrinjskog su osvojili Omladinski nogometni kup Bosne i Hercegovine i zauzeli drugo mjesto u prvenstvu, u sezoni 2010./2011. U ljeto 2011., juniori su osvojili Hercegovačko-neretvanski županijski kup, a kadeti su slavljem protiv kadeta Hajduka u finalu, osvojili jaki prijateljski turnir održan u Tomislavgradu.
Velež
Najveći i najljući suparnik Zrinjskog je FK Velež. Rivalstvo između Veleža i HŠK Zrinjskog počelo je 1922. godine, kada je osnovan Velež. Tijekom 1920-ih i 1930-ih odigrano je nekoliko susreta između Zrinjskog i Veleža, a uspješniji je bio Zrinjski. Dok je Zrinjskom bio zabranjen rad (1945. – 1992.), Velež je postao uspješan klub u Jugoslaviji. Za Velež su navijali svi Mostarci, bez obzira na nacionalnu pripadnost, a Veležovih navijača je bilo diljem BiH. Obnovom Zrinjskog 1992. godine, Velež je ostao bez velike igračke osnovice, što se odrazilo i na njegove rezultate u nogometnom prvenstvu BiH, te od tad ne predstavlja onako snažni klub, kao što je nekada bio, dok je Zrinjski postao jedan od najjačih bosanskohercegovačkih klubova. Danas za Zrinjski navijaju svi Hrvati iz Mostara i njegove okolice te Srbi i Bošnjaci nastanjeni u hrvatskom dijelu grada. Zrinjski svoje navijače ima i u ostatku doline rijeke Neretve, gdje su nastanjeni Hrvati, a za Velež navijaju mostarski Bošnjaci i neki Srbi i uz činjenicu da ratne rane još nisu zacijelile i to je jedan od razloga zašto je ovaj derbi popraćen neredima i nasiljem.
Prvi put nakon 55 godina, Zrinjski i Velež su odigrali prijateljsku utakmicu. Bilo je to 1. ožujka 2000., a rezultat je bio miroljubljivih 2:2. Prvu službenu utakmicu, Zrinjski i Velež su odigrali 13. kolovoza iste godine, kada je Zrinjski na svom stadionu slavio sa 2:0. Od tada Zrinjski i Velež igraju jedan od najvećih derbija u BiH u okviru Premijer lige, a derbi se nije igrao u periodu od sezone 2003./04. Premijer lige pa do 2006./07. sezone zato što je Velež bio ispao u drugu ligu.
Navijačke skupine:
Ultrasi su većinom Hrvati, a u Red Armyju su većinom Bošnjaci i neki Srbi. Sukobi i nesuglasice između ovih dviju navijačkih skupina pojačavaju se samim time da su Ultrasi desno orijentirani te da se na utakmicama Zrinjskog mogu vidjeti zastave Herceg-Bosne i hrvatska nacionalna obilježja. Red Army je od nekadašnje prijeratne lijeve političke orijentacije, kad su za Velež navijali svi Mostarci bez obzira na nacionalnu pripadnost, danas postao desno orijentirana navijačka skupina. To se ogleda u nošenju bošnjačkih nacionalnih i islamskih vjerskih obilježja, vjerskih poklika pri navijanju te čak vjerskim islamskim pozdravljanjem službenog spikera na Veležovom stadionu.
Ostali rivali
Ostali veći rivali Zrinjskog su sarajevski klubovi FK Željezničar i FK Sarajevo. Spomenuti klubovi imaju slavnu tradiciju te sa Zrinjskim i još par klubova su favoriti za osvajanje prvog mjesta Premijer lige BiH gotovo svake sezone. Jedan od razloga zašto su utakmice kada igraju Zrinjski i sarajevski klubovi pravi derbiji je taj da je Mostar središte Hercegovine i najveći hrvatski grad u BiH, a Sarajevo je središte Bosne, najveći bošnjački grad u BiH i glavni grad cijele države.
Hercegovački derbi, između Zrinjskog i Širokog Brijega, je jedan od zanimljivijih. Rivalstvo između ova dva kluba je počelo u Prvoj nogometnoj ligi Herceg-Bosne, kada su česti bili incidenti između navijača. Nekoliko sezona u nogometnoj Premijer ligi, Zrinjski i Široki su bili jedini hrvatski predstavnici pa je to bio jedini nogometni derbi u državi, svi ostali su fudbalski. Možda se upravo zbog te činjenice, solidarnosti i osjećaja zajedništva smanjila netrpeljivost među navijačima. Ipak, Mostarci Širokobriježanima često i danas zamjeraju zbog jačih financija, koje puni i nemali broj sponzora iz Mostara.
Chupaderos, Guazapares
Chupaderos je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Guazapares.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 23 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1563 m.
Noršinci (Moravske Toplice)
Noršinci (mađarski: Újtölgyes) je naselje u slovenskoj Općini Moravskim Toplicama. Noršinci se nalazi u pokrajini Prekomurju i statističkoj regiji Pomurju. U Noršincima je bio rođen Janoš Kardoš, slovenski pisac, prevodilac, pjesnik.
Afrička ploča
Afrička ploča je jedna od glavnih litosfernih ploča na Zemlji i ima površinu od 61,334.000 km².
Karakteristike
Afrička ploča obuhvaća afrički kontinent, a proteže se zapadno do Srednjeatlantskog hrpta.
La Champa Canchanivaltic, Ocosingo
La Champa Canchanivaltic je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Ocosingo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 221 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 834 m.
Benjatina
Benjatina je naseljeno mjesto u okrugu Sobrance, u Košičkom kraju, Republika Slovačka.
Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2011. godine naselje je imalo 199 stanovnika.
Dalton-in-Furness
Dalton-in-Furness je grad na sjeverozapadu Engleske od 7,661 stanovnika.
Administrativno podpada pod distrikt Barrow-in-Furness.u kom je drugi po veličini grad.
Geografske karakteristike
Dalton-in-Furness leži u Grofoviji Cumbria, na Poluotoku Furness, udaljen desetak kilometara sjeveroistočno od Barrow-in-Furnessa.
Historija
Prvi put je dokumentirn u Domesday Booku pod imenom Daltune.
Nekad je bio najveći grad i neformalna prijestolnica Poluotoka Furness, a danas je poznat po zoološkom parku - South Lakes.
Opština Certeze, Satu Mare
Certeze je opština u Rumuniji u okrugu Satu Mare.
Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 276 m.
Bitka kod Dobrog Polja
Pripreme za odlučnu ofanzivu na celom frontu počinju 6. jula, i traju sve do 13. septembra 1918. Osnovna ideja plana za ofanzivu bila je da se napadom srpskih armija u planinskom predelu između Sušice i Lešnice izvrši proboj neprijateljskog fronta na širini od 30 kilometra a zatim brzom ofanzivom, proširiti front proboja i energičnim napredovanjem doći do linije - Demir Kapija - Kavadarci.
Posle zaključenja brestlitovskog mira 3. marta 1918., nije došlo do očekivanog poboljšanja situacije na Istočnom frontu. Mir koji je Nemačka nametnula novoustanovljenoj Sovjetskoj Republici, zadržavajući pod okupacijom prostrane teritorije na istoku Evrope, bio je prinudni mir koji se svakog trenutka mogao pretvoriti u nov oružani sukob. 3bog toga je nemačka Vrhovna komanda, i u trenucima kada je predosećala da se njeno preimućstvo na Zapadnom frontu približava kritičnoj tački, morala da zadrži na istoku oko 600.000 vojnika, odnosno 53 divizija i 13 mešovitih brigada, koje su u Francuskoj mogle da odlučno utiču na povoljan ishod rata.
Centralne sile
Nemačko-bugarske snage su bile raspoređene u četiri armije. Obalu Egejskog mora i donji tok Strume do Sereza branila je bugarska 4. armija (dve i po divizije, komandant general Stefan Tošev); dolinu reke Strume od Sereza do Demir Hisara i planinu Beleš — bugarska 2. armija (3 divizije bez 1 brigade, komandant general Lukov). Deo fronta od Dojranskog jezera do Dzene (planina Kožuf) bugarska 1. armija (dve i po divizije, komandant general Nerezov), koja je štitila dolinu Vardara. Od Dzene na zapad do Gora-top u Albaniji — nemačka 11. armija (7 divizija, komandant general Štojben), koja je zatvarala Bitoljsku ravnicu i oblast jezera do Albanije na zapadu. Ovu poslednju armiju takođe su sačinjavale bugarske jedinice, sem štabova 61. i 62. korpusa, 302. divizije, zatim tri pešadijska bataljona i razne specijalizovane jedinice sastavljene od nemačkog ljudstva. U Albaniji se nalazio samostalni austrijski 19. korpus, koji je sa tri i po divizije držao front od Gora top do mora (komandant general Pflancer-Baltin). Bugarska 1. i nemačka 11. armija obrazovale su Grupu armija Šolca sa sedištem u Skoplju, koja je u operativnom smislu bila potčinjena bugarskoj Vrhovnoj komandi. Tako je, i pored izvlačenja nemačkih snaga iz Makedonije, vrhovno komandovanje kod neprijatelja ostalo dvojno. Bugarskoj Vrhovnoj komandi su bile neposredno potčinjene 2. i 4. armija, a 1. i 11. posredno — preko generala fon Šolca. Na čelu bugarske Vrhovne komande bio je general Georgi Todorov, koji je zamenio teško obolelog generala Žekova. 3bog ovakvog dvojnog komandovanja bugarskom vojskom dolazilo je do trvenja, koje se štetno odražavalo na tok operacija.
Ukupne neprijateljske snage na frontu od 450 kilometara bile su 14 i po pešadijskih i 1 konjička divizija, svega oko 626.000 ljudi, od kojih oko 30.000 Nemaca, 1.600 topova i 80 aviona. Njihov raspored bio je skoro linijski, bez ijedne kompletne operativne jedinice u rezervi. Operativne rezerve su stvarane izvlačenjem pojedinih pukova, baterija i bataljona iz divizija prve linije. Prema nemačkim podacima, izvlačenje celih divizija u rezervu nije bilo moguće zbog specifičnog načina snabdevanja bugapcke vojske, čije su se trupne jedinice snabdevale iz sopstvenih pozadinskih rejona. Na taj način, stvorene su nedovoljno kompaktne rezerve raspoređene po grupama (ukupno 36 bataljona i 24 baterije). Tako je u rezervi Vrhovne komande bilo 9 bataljona i 9 baterija, raspoređenih u dolini Vardara, pozadi fronta 1. armije; u rezervi Grupe armija generala Šolca bilo je 7 bataljona i 3 baterije u pejonu između Gradskog i Velesa, nemačka 11. armija imala je 10 bataljona i 5 baterija jugoistočno od Prilepa, bugarska 1. armija raspolagala je sa 9 bataljona i 7 baterija pozadi svog fronta, a 2. armija je, takođe, imala nekoliko svojih bataljona i baterija pozadi svog fronta, kao i nekoliko nemačkih bataljona koji su uoči ofanzive stigli sa Krima.
Komunikacije bugarske 1. i nemačke 11. armije su se, tako reći, potpuno sticale na 70 kilometara pozadi fronta u jedinstven sklop, vezujući se na vardarsku železničku prugu uzvodno od ušća Crne reke. U Gradskom se železnička pruga uskog koloseka od 0,60 metara povezivala sa prugom Skoplje—Đevđelija, odakle je sama ili uporedo sa žičarom vodila do sela Trojaka i Prilepa, završavajući se, lepezasto, u blizini fronta između Kozjaka i Pelistera. Između Velesa i sela Stepanaca takođe je postojala železnička pruga 0,60 metara koja se nastavljala žičarom do Pletvara, na pruzi Gradsko—Prilep, ali je tim putem transportovan neznatan deo ogromne količine materijala koj i je išao preko Gradskog. Neprijatelj je oko Gradskog, važne raskrsnice puteva između Skoplja i Đevđelije i između Prilepa i Štipa, nagomilao magacine, skladišta i radionice. Od Skoplja se odvajala pruga uzanog koloseka koja je, preko Tetova i Kičeva, vodila za Ohrid, između Prespanskog jezera i Škumbe, opsluživala jedan deo fronta od oko 40 kilometara.
Gorski reljef
S obzirom na težak planinski reljef zemljišta, komunikacijske pravce i linijski raspored trupa, bugarske snage su bile lišene mogućnosti za jače manevre po unutrašnjim operacijskim pravcima radi pariranja prodora saveznika na bilo kojem od sektora fronta. U tom pogledu posebno je bila osetljiva situacija u dolini Vardara, gde su bile nagomilane najveće snage. Posle gubitaka planinskih položaja istočno od Crne reke i brzim prodiranjem savezničkih snaga u pravcu Skoplja, glavnina bugarskih snaga bila bi neizbežno presečena na dvoje, jer bi bile odbačene delom prema Štipu, delom prema Tetovu i tako razdvojene u dve grupacije koje bi, zbog konfiguracije terena, ostale bez ikakve međusobne veze sve do Skoplja. Stoga je trebalo prilagoditi sistem odbrane kako bi omogućio čvrstu povezanost viših štabova sa trupom i organizovanje položaja po sistemu utvrđenih pojaseva. Međutim, bugarski štabovi divizija i brigada bili su dosta udaljeni od jedinica. Oni su izdavali mnoga veoma opširna naređenja, uputstva i šeme i dostavljali ih trupama radi utvrđivanja i organizovanja položaja, ali mnoga od tih uputstva nisu izvršavana, jer viši štabovi nisu sprovodili kontrolu, smatrajući da bi time pokazali nepoverenje prema potčinjenim i mešali se u njihovu nadležnost.
Loši odnosi imeđu Bugara i Nemaca
Odnos između nemačkih i bugarskih oficira postajao je sve netrpeljiviji ukoliko se rat produžavao. Nemački oficiri odnosili su se prema bugarskim oficirima sa potcenjivanjem. Sem toga, oni su i u pogledu ishrane, smeštaja i drugih povlastica bili u boljem položaju od bugarskih oficira. Sve je to imalo odraza i na borbenu sposobnost trupa. Ti odnosi u 1918. godini bili su toliko zaoštreni da se dešavalo da bugarski komandanti divizija nisu hteli da prime nemačke oficire za vezu koji su dolazili iz korpusa ili armije. A ukoliko bi nemački oficiri, i pored toga, ostajali u štabovima, komandanti divizija su zabranjivali da im se daje hrana kako bi ih prisilili da napuste štab. Teškoće u materijalnom snabdevanju bugarske vojske su se, takođe, povećavale sa produžavanjem rata. Naročito se osećao nedostatak prenosnih i prevoznih sredstava za formiranje komora. Da bi se olakšalo snabdevanje trupa, svaka jedinica na frontu dobijala je pozadinski rejon na kome je gajila stada ovaca i goveda, obrađivala bašte sa povrćem, sejala i žitarice. 3a Te poslove trebalo je odvajati veliki broj vojnika sa položaja. Jedinice koje su imale dobro uređene rejone nerado su se od njih odvajale, jer je odlaskom na drugo mesto dolazila u pitanje njihova normalna ishrana. 3bog toga se jedinice nisu smenjivale na položajima. To je, takođe, stvaralo teškoće oko obrazovanja rezervi od celih operativnih jedinica. Slaba manevarska sposobnost bugarskih trupa je zbog reljefa i ustroja snabdevanja brzo pomogla ka kasnijoj predaji.
Sile Antante
Saveznici su raspolagali sa 28 divizija (4 britanske, 8 francuskih, 9 grčkih, 1 italijanska i 6 srpskih), koje su bile raspoređene u 5 armija. Engleska vojska (komandant general Miln) držala je sa tri armijska korpusa front od Belog mora do zapadne obale Vardara, i to: grčki 1. korpus (general Paraskevopulos, 13, 1. i 2. divizija) dolinu Strume, od mora do Butkova (Kerkini), engleski 16. korpus (general Brigs, britanska 28. divizija i grčka divizija „Krit"), od Butkova do Dojranskog jezera; britanski 12. korpus (general Vilson, grčka divizija „Serez" i britanska 22. i 27. divizija od Dojranskog jezera do Majadaga, na zapadnoj obali Vardara. Prva grupa divizija (komandant general d'Anselm) sa 16. kolonijalnom i dve grčke divizije („Arhipelag" i 4. divizija) držala je podnožje planinskog masiva Porta — Dudica od Majadaga do Bahova. Srpska vojska je držala front od Bahova do Gradešnice i to: 2. armija (tri srpske i dve francuske divizije) južne padine Veternika, Kravice i Dobrog polja i jugozapadni ogranak Sokola; 1. armija (tri divizije) deo fronta od Sokola do Gradešnice. Na prostoru od Gradešnice do Tomorice nalazila se francuska Istočna armija pod komandom generala Anrija. Ona je imala na frontu različite jedinice: od Gradešnice do gornjeg toka Makovke — 11. kolonijalnu i 3. grčku diviziju, od gornjeg toka Makovke do zapadnog kraka Crne reke — italijansku 35. diviziju, od Crne reke do Prespanskog jezera — 2. grupu divizija (general Pate, 156, 76. i 30. divizija), od Prespanskog jezera do reke Tomorice u Albaniji — 3. grupu divizija (general de Lobi, 57. divizija ojačana jednim i po pukom i dve artiljerijske grupe iz 156. divizije, srpskim Ohridskim odredom, bataljonom albanskih strelaca i Esad-pašinim taborom). U bitoljskoj ravnici bila je prikupljena brigada francuske konjice. U Albaniji, na frontu od oko 25 kilometara, prema francuskim snagama nalazile su se jedinice austrijskog 19. korpusa; iza levog krila savezničkih armija nalazio se samostalni italijanski 19. korpus, koji je sa tri divizije držao front od reke Tomorice do Jadranskog mora. U rezervi savezničke Vrhovne komande bile su jedna engleska i tri grčke divizije.
Saveznici su imali 28 pešadijskih i 2 konjičke divizije, 1.800 topova i 200 aviona, sa oko 628.000 ljudi. Brojno stanje po nacionalnom sastavu trupa bilo je sledeće:
Mada su saveznici imali dvostruko veći broj divizija (28:14,5), brojni odnos snaga bio je približno jednak, jer su bugarske divizije bile formacijski brojno mnogo jače (bugarske divizije su imale po 6 pešadijskih i po 3 artiljerijska puka, a savezničke po 3 pešadijska i po 2 artiljerijska puka). Saveznici su imali više oko 15 bataljona i oko 200 artiljerijskih oruđa i 100 aviona. Međutim, budući da su bugarski bataljoni imali veće brojno stanje od odgovarajućih savezničkih jedinica, brojni odnos u pešadiji bio je izjednačen. Pošto nadmoćnost u artiljeriji i avijaciji nije bila dovoljna za postizanje uspeha u ofanzivi velikih razmera, to je celishodna ekonomija snaga, koju je sprovodio general d'Bpere, omogućila saveznicima da na frontu proboja ostvare veliku nadmoćnost za brzo savlađivanje utvrđenih položaja neprijatelja. Na frontu od oko 33 kilometra, od Bahova do Gradešnice, glavni komandant je grupisao 9 pešadijskih i 1 konjičku diviziju, odnosno tri puta više bataljona, mitraljeza i aviona, a četiri puta više topova od protivnika.
Heterogena saveznička armija je u moralnom pogledu bila bolje opremljena od bugarske vojske. Stupanje SAD u rat i dolazak velikog broja jugoslovenskih dobrovoljaca povoljno su uticali na moral srpske vojske, kojoj je bila poverena glavna uloga u ofanzivi — proboj Solunskog fronta i vraćanje u otadžbinu.
Srpsko-bugarska linija na mestu proboja
Dobropoljski odsek, koji je odabran za izvršenje proboja, nalazio se u vrhu kotline Moglena (2.200 m nadmorske visine). To je visina koja vezuje planinske masive Kožufa na istoku sa Nidže planinom (Kajmakčalan — Floka — Kozjak) na zapadu. Na ovom delu fronta nalazile su se bugarska 2. trakijska i 3. balkanska divizija. Odsek od Male rupe na Kožufu do potoka Katunac (35 km) držala je 3. balkanska divizija od tri brigade sa 7 pešadijskih pukova (komandant general-major Nikola Ribarov), a odsek od potoka Katunca do sela Starevine 2. trakijska divizija od tri brigade sa po dva puka (komandant reneral-major Ivan Rusev). U toku priprema za ofanzivu srpskoj vojsci je skraćen front, tako da se ispred srpske 2. armije nalazio deo bugarskog fronta od Veternika do Sokola, a ispred 1. armije — od Sokola (isključno) do sela Starevine. Na taj način je bugarska 3. divizija samo svojim desnim krilom (tri puka) držala deo fronta ispred desnog krila srpske 2. armije (Istočni i 3apadni Veternik, Kamen, Borova čuka, Kravica), dok je ostali deo fronta: Kotka, Dobro polje, Sokol (ispred levor krila 2. armije), i dalje Sokolova greda, Zmijica, Gradešnička kosa, Starevinski vis (ispred 1. armije) držala bugarska 2. trakijska divizija. Na njenom desnom krilu, između sela Zovića i Crne reke, nalazio se jedan puk 4. preslavske divizije, koja je glavninom držala položaj zapadno od istočnog kraka Crne reke.
Bugarska odbrana
Odbrana bugarskih divizija bila je organizovana u vidu pojasa koji se sastajao od tri položaja:
Srpska vojska pred proboj
Položaji srpske vojske bili su najvećim delom na padinama planinskih masiva na kojima se nalazio bugarski prvi položaj na rastojanju od svega 40 do 350 metara. Srpski glavni položaj imao je 3-4 linije rovova, a na nekim mestima i više. Ispred prednjeg kraj a nalazile su se kombinovane prepreke od mina i bodljikave žice koje su se, najčešće, dodirivale sa bugarskim preprekama. Rovovi su imali nadstrešnice za zaštitu od ručnih bombi. Pozadi njih na 50-100 metara nalazila su se pokrivena skloništa. Grupacija srpske vojske:
Prvi deo štaba Vrhovne komande (vrhovni komandant regent Aleksandar, načelnik Štaba vojvoda Živojin Mišić) bio je na Bukoviku. Drugi deo štaba nalazio je se u Solunu.
Artiljerija
U 1. armiji raspored je bio sledeći:
U 2. armiji:
Od teške artiljerije za kontrabatiranje obrazovane su tri grupe:
Omjer snaga
Srpska vojska sa ojačanjima imala 75 bataljona, 16 eskadrona i 578 artiljerijskih cevi raznog kalibra, imala je nadmoćnost na celom frontu: u pešadiji 2,3 : 1, u artiljeriji i avijaciji 3,5 : 1, na frontu '''2. armije, koja je bila nosilac proboja''', u pešadiji 3 : 1, u artiljeriji 4,7 : 1, u mitraljezima 4 : 1. Srpska vojska je raspolagala sa 2.600 puškomitraljeza, od toga u 2. armiji 1.600. Time je ostvarena znatna vatrena nadmoćnost nad neprijateljem, naročito u artiljeriji. Na frontu 2. armije jedno oruđe je dolazilo na 30 metara fronta, što srpska vojska nikad ranije nije imala.
Početak proboja
Artiljerijska priprema
Planom bilo je predviđeno da artiljerijska priprema počne 14. septembra 1918. u 8 časova, a pešadijski napad 15. septembra u 5:30 časova. U očekivanju tog dana operativni deo štaba srpske Vrhovne komande zajedno sa regentom Aleksandrom i vojvodom Mišićem, proveo je na položaju celu noć između 13. i 14. septembra 1918. U 5 časova svi su izašli na svoje osmatračnice. U to vreme magla je bila prekrila ceo teren na kome je trebalo da se izvrši napad, a naročito predeo u oblasti Dobrog polja i susednih planinskih masiva u zoni dejstva srpske 2. armije. U prvi mah izgledalo je da artiljerijska priprema neće moći početi toga dana ili bar ne u 8 časova, kako je bilo predviđeno. Magla se ipak dizala, udaljavajući se prema severu, pa je vojvoda Mišić, po ovlašćenju generala d'Eperea, već u 6:15 časova poslao armijama ugovorenu šifru za početak artiljerij ske pripreme — „Pošaljite jednog oficira i 8 vojnika”. Tako je tačno u '''8 časova 14. septembra 1918.''' kod obe srpske armije otpočela artiljerijska priprema po predviđenom planu. To je, ujedno, bio znak za početak artiljerijske pripreme na celom Solunskom frontu. Blizu 2000 artiljerijskih cevi oglasilo je početak velikog, dugo očekivanog napada savezničkih armija na Solunskom frontu.
Artiljerija je otpočela dejstvo po glavnom položaju, rušeći prepreke, osmatračnice, a naročito prve linije rovova. Zatim je vatra prenesena na mitraljeska gnezda i skloništa na prostoru između prve i druge linije bugarskih rovova, a kasnije na drugu liniju rovova i objekata u njenoj blizini. Dok je veći deo artiljerije dejstvovao po dubini glavnog položaja, manji broj oruđa nastavio je da tuče prvu liniju rovova radi ometanja neprijatelja da popravlja porušene objekte. U popodnevnim časovima izvršena je korektura vatre na Kozjak i po prilaznim putevima koji vode prema njemu. Deo teške artiljerije određen za kontrabatiranje tukao je položaje bugarske artiljerije radi neutralisanja. Od neprekidnih snažnih eksplozija i rušenja u popodnevnim časovima nad celim frontom navukli su se gusti oblaci prašine i dima, tako da su se mogle videti samo konture bugarskih položaja. Razorno dejstvo artiljerijske vatre bilo je vrlo efikasno. Saveznička artiljerija je neutralisala protivničku artiljeriju i automatska oružja i razorila njegove položaje. Veliki deo bugarskih rovova bio je porušen, telefonske linije između štabova i sa prednjim delovima bile su pokidane, mnoga skladišta razorena, osmatračnice porušene, otvoreni široki prolazi u preprekama.
Uloga avijacije u proboju i traženje mesta proboja