Francuska
Revolucija i Francusko carstvo
thumb|left|320px|[[Pad Bastille imao je naglašen simbolički karakter među revolucionarima, s obzirom da se zloglasni zatvor smatrao simbolom apsolutističke tiranije i političkih progona. Ipak, na dan pada u zatvoru je bilo tek sedam zatvorenika, od kojih nijedan politički, tako da je, ultimativno, simbolika događaja bila promašena.]] Krajem XVIII. vijeka, Francuska je bila u ozbiljnim problemima. Indolentna rastrošnost apsolutističkih vladara i nedodirljivi kult nepogrešivosti Bourbonaca doveo je do kulminacije nezadovoljstva među narodom, koji jest imao brojčanu nadmoć, ali ne i mogućnost da ju realizira. Naime, sustav glasovanja u skupštini išao je u korist prvom i drugom staležu, dok je treći stalež, iako brojčano nadmoćniji, bio u manjini. Louis XVI. je od svog oca naslijedio zemlju u jako lošem stanju, što se ponajviše odražavalo na financijskom planu, gdje su porezne reforme ministara Neckera i Turgota doživjele krah. Neuspjele financijske reforme i očigledna diskriminacija trećeg staleža kulminirale su nezadovoljstvom i organiziranjem naroda koje je 14. srpnja 1789. godine dovelo do upada u zatvor Bastille, simbol apsolutističke opresije. Tim je događajem započela Francuska revolucija, koja će u kratkom periodu dovesti do svrgavanja Bourbonaca (kralj i kraljica su pogubljeni) i uspostave Prve Republike. Iako zasnovana na plemenitim idealima, revolucija će ubrzo, što je bio rezultat internih političkih konflikata (posebice između žirondinaca i jakobinci), "jesti vlastitu djecu" pa će tako doći do eliminacije brojnih revolucionarnih vođa. Kao pobjednik tih internih sukoba izašao je Maximilien Robespierre, čiji će Komitet javnoga spasa postati krvava strahovlada i utjelovljenje eliminacije političkih oponenata. Tokom deset godina revolucije, Francuska je pokazala brojne probleme u praktičnoj realizaciji revolucionarnih ideja, koje je, tada još uvijek, monarhistička Europa vidjela kao prijetnju vlastitim poretcima. Stabilizaciju nije donio ni kratkotrajni Direktorij, a tek će se pojavom generala Bonapartea situacija u Francuskoj donekle stabilizirati. thumb|220px|[[Napoleon Bonaparte je od mnogih viđen kao spasitelj revolucionarnih ideala i utjelovljenje pobjede istih nad apsolutističkom tiranijom. Međutim, u samo nekoliko godina, Napoleon se transformirao u onog vladara protiv kakvih se načelno borio po dolasku na vlast. Iz istog je razloga Ludwig van Beethoven prekrižio posvetu Napoleonu sa svoje Eroice.]] Nakon uspješnog vojnog udara, najmlađi general u francuskoj vojsci, Napoleon Bonaparte, godine 1799. dolazi na vlast i uspostavlja Konzulat. Napoleonova čvrsta ruka donijela je određenu stabilizaciju u Francuskoj, a mladog generala ispunjenog revolucionarnim idealima mnogi su vidjeli kao konačnog spasitelja revolucionarnih ideala. Ipak, Napoleon je ubrzo počeo preuzimati sve veće ovlasti te se 1804. godine samovoljno proglasio carem, čime je utemeljeno Prvo Carstvo. Napoleonova megalomanija do izražaja je došla preko njegovog ambicioznog plana osvajanja Europe. Iako je u svojim pohodima bio prilično uspješan, Napoleon je doživio konačni krah u Rusiji, gdje se, nakon poraza kod Borodina, njegova vojska pokazala nespremnom za zimske uvjete u Rusiji. Napoleon je konačno dotučen na povratku u Francusku, kod Leipziga, čime je njegova vladavina došla do svog efektivnog kraja. Napoleon je ubrzo izgnan na Elbu, no nastavio je djelovati iza kulisa te je ubrzo orkestrirao svoj povratak na vlast. Njegova "Stodnevna vladavina" kulminirala je konačnim porazom kod Waterlooa, 18. lipnja 1815. godine, gdje su ga zajedničkim snagama porazili britanski vojvoda od Wellingtona i pruski zapovjednik Gebhard von Blücher. Napoleon je ponovno izgnan, ovoga puta na otok Svetu Helenu, gdje je i umro 1821. godine.