cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hasan ibn Ali
Prepiska s Muavijom
Muavijino pismo Hasanu je uručio Džundab ibn Abdulah, upozorivši ga da se dotični sprema za napad i da je stoga najbolje preuzeti inicijativu udarom na njegov teritorij. Dodatno ga je hrabrio i govorio mu da ga se neprijatelj ne može dočepati bez da iskusi bitku veću od one kod Sifina. Hasan mu je odgovorio da će postupiti u skladu s njegovom preporukom, međutim, ipak je ignorirao ratne pripreme i suzdržavao se od daljnjeg savjetovanja s Džundabom. Hasan također nije odgovorio ni na Muavijino pismo, shvaćajući da su njegova ekstravagantna obećanja zapravo lažna i da nema smisla pridavati im pozornost. Otprije upoznat s ličnim kukavičlukom Omejada, Hasan se prema svemu sudeći nadao da će ignoriranjem Muavije i on njega pustiti na miru. Ipak, Muavija je na Hasanovu šutnju odgovorio slanjem novog, ovog puta prijetećeg pisma. Upozorio je Hasana da ne polaže očajničke nade u traženje slabih točaka njegovog oklopa, ponovivši da će mu u slučaju davanja prisege ispuniti ranija obećanja i da će kalifat nakon njega postati Hasanov. Hasanova reakcija opet je bila indiferentna i poručio mu je pismom da je primio ponudu, ali nema namjeru odgovarati da ne počini grijeh. Naposljetku je rekao da jedino utočište koje traži jest ono Božje i ponovo je pozvao Muaviju da preispita svoje stavove.
Sučeljavanje vojski
mini|desno|225px|Karta [[Historija Iraka|Iraka u ranoislamskom periodu na kojoj su označeni Mosul, Harba, Maskin, Faludža, Sabat, Madain i Kufa, ključne lokacije tokom Hasanovog i Muavijinog pohoda]] Po završetku prepiske Muaviji je ojačalo samopouzdanje i postao je uvjeren da će zauzeti Irak bez vođenja bitke. Mobilizacija njegovih trupa u Siriji prema W. Madelungu uslijedila je koncem ili nakon prepiske s Hasanom, međutim, ranoislamski historičar al-Balazuri navodi da je Muavija okupio vojsku još prije slanja prvog pisma i održao im govor u kojem je likovao nad smrću Alija, tvrdeći da Kufom sada vlada njegov sin koji je mlad, neiskusan i neuk za ratovanje. Za razliku od prijašnjih okršaja protiv Alija, Muavija ovog puta nije ustručavao pokrenuti pohod i to je ugodno iznenadilo Amra ibn al-Asa, njegovog iskusnog saveznika koji je podrugljivo komentirao da mu je "sve postalo lakše otkad nema lava Alija". Uoči mobilizacije Muavija je slao pozive svojim guvernerima i zapovjednicima, kao i raznim plemićima, obećavajući nagrade i oprost plemenima upitne lojalnosti. Ostavljajući al-Dahaka ibn Kaisa al-Fihrija kao zamjenika u Damasku, Muavija i njegova vojska od 60.000 ljudi krenuli su k istoku, prešli Eufrat kod Manbidža i nastavili napredovati prema Mosulu.
Kada su Muavijine ratne namjere postale očigledne, Hasan je bio primoran okupiti svoju vojsku i odgovoriti na prijetnju. Prvo je poslao Hudžra ibn Adija svojim lokalnim guvernerima i naredio im marš, a Kufljanima je održao ravnodušan ratni govor citirajući kuranski ajet: "Propisuje vam se borba, mada vam nije po volji!" (2:216). Znajući da mu se neprijatelj približava sa sjeverozapada, Hasanov početni plan bio je da se njegove trupe okupe u logoru kod Nuhajle (sjeverno od Kufe) i potom odluče o sljedećim koracima. Ipak, velik broj okupljenih Kufljana oglušio se o Hasanov apel, posebno plemenski poglavari podmićeni od strane Muavije. Tada je na scenu stupio Adi ibn Hatim, oštro prekorio prisutne i upitao ih kako mogu ostati pasivni na pozive njihovog imama i sina Muhamedove kćeri. Zatim se okrenuo prema Hasanu, izrazio mu bespogovornu odanost i odmah pošao u ratni logor. Za njim su ubrzo krenuli i drugi lojalni sljedbenici Alija poput Kaisa ibn Sada, Makila ibn Kaisa i Zijada ibn Hasafe, što je nagnalo većinu okupljenih da slijede njihov primjer. Inicijatori marša su zbog uspješnog poticanja dobili pohvale od Hasana.
Hasan je imenovao Mugiru ibn Navfala svojim zamjenikom u Kufi, davši mu upute da mobilizira još ljudstva i pošalje ih u kamp, nakon čega se i sam zaputio prema Nuhajli u kojoj su se njegove trupe skupljale u velikom broju. Čekajući pojačanja, tri noći zadržao se kod mjesta Daira Abdul-Rahmana, a zatim je pozvao Ubajdulaha ibn Abasa i postavio ga na čelo prethodnice od 12.000 vojnika kojoj je zadatak bio marš obalom Eufrata do Maskina gdje su trebali onemogućiti Muavijino napredovanje i sačekati Hasanovu glavnu vojsku. Ubajdulahu je naredio da se ne upušta u borbe s neprijateljem osim ako nije napadnut i da se prije donošenja ključnih odluka konzultira s Kaisom ibn Sadom i Saidom ibn Kaisom al-Hamdanijem, dvojcem kojeg je imenovao Ubajdulahovim zamjenicima u slučaju pogibelji. Prema tumačenju srednjovjekovnih autora poput al-Tabarija, kao i suvremenih historičara poput L. Veccia Vaglieri i W. Madelunga, odabir Ubajdulaha nauštrb ratobornijih zamjenika odražava nastavak Hasanove nade da će izbjeći bitku i postići mirovni sporazum. Naime, Ubajdulah se ranije kao guverner jemenske Sane iskazao kao pacifist koji će pokušati izbjeći sraz pod svaku cijenu, zbog čega je ukoren od strane Alija. U nekim primarnim izvorima na temu Hasanovog pohoda, ime Ubajdulaha ibn Abasa je zamijenjeno onim Abdulaha ibn Abasa ili navođeno samo kao ibn Abas, zbog čega u kasnijoj historiografiji ponekad dolazi do zamjene njihovih uloga (npr. djela J. Wellhausena). Madelung to opisuje pogreškom i dodaje da Hasan Abdulaha i Basrane uopće nije pozvao u pohod.
Ubajdulah ibn Abas s prethodnicom marširao je zapadnom obalom Eufrata, prošao kroz Šinvar i Šahi, zatim Faludžu, te konačno došao u Maskin. Hasan s glavnom vojskom je istovremeno napredovao prema sjeveru, kroz Hamam Umar i Dair Kab, utaborivši se u Sabatu kod Madaina. Ondje je nakon jutarnje molitve svojim trupama održao govor pomirljivog tipa, poručivši im da se molio Bogu da ga učini njegovim najiskrenijim stvorenjem, dodavši da ne gaji mržnju prema bilo kojem muslimanu i da ne želi ikome zlo, odnosno da je sve što mrze kod zajedništva bolje od onog što vole u razdoru. Na kraju ih je uvjeravao da se brine za njihov interes više njego oni sami, zamolivši ih pritom da se ne suprotstavljaju naredbama i da mu ne prigovaraju. Hasanove riječi prvo su prouzročile metež među vojnicima koji su se pribojavali da namjerava sklopiti mir i predati vlast Muaviji, a potom i nasilnu reakciju njihovog najratobornijeg dijela. Grupa potonjih upala je u Hasanov šator, opljačkala njegove stvari i izvukli mu molitveni tepih ispod nogu, dok je stanoviti Abdul-Rahman ibn Abdulah ibn Džal al-Azdi potrgao njegovu svilenu tuniku. Hasan je dozvao svog konja i odjahao na sigurno uz pomoć sluga i vjernih sljedbenika koji su ga štitili od razjarenih napadača, a mir u logoru ponovo je uspostavljen zahvaljujući članovima Banu Rabije i Banu Hamdana, dvaju plemena izuzetno lojalnih Hasanu i ranije Aliju. mini|desno|225px|Karta [[Madaina (arapski naziv za zbir označenih drevnih gradova), mjesta Hasanovog boravka nakon ranjavanja]] U primarnim izvorima javljaju se različiti detalji o navedenom incidentu. Primjerice, pozivajući se na starija djela al-Madainija, muhadis ibn Abi al-Hadid u svom Šarhu tvrdi da je Hasan prilikom govora parafrazirao Alija i poručio publici da ne preziru Muavijinu vlast, što historičar W. Madelung drži sasvim nevjerojatnim. Kufanska tradicija naklonjena Osmanu, konkretno djela al-Šabija i Avane, prenosi da je pobuna izazvana lažnom objavom o smrti Kaisa ibn Sada. Madelung ove izvještaje naziva nesumnjivom antišijitskom fikcijom, budući da kufanske pristaše Alija opisuju toliko labilnima i nediscipliniranima da su tobože iskalili bijes na svom imamu, dok je njemu to navodno dalo razlog da ih odbaci u korist Muavije. Historičarka L. Veccia Vaglieri ističe mogućnost da nered nakon Hasanovog govora predstavlja samo kulminaciju nakupljenog nezadovoljstva, odnosno da su još ranije bili iziritirani nekim njegovim riječima, postupkom ili sporošću marša.
Poslije nemilog događaja marš je nastavljen i Hasan se kretao pod zaštitom, u pratnji najodanijih vojnika, ali ubrzo je uslijedio i drugi incident. Dok su prolazili kroz Muzlim Sabat, među osobnu stražu diskretno se umiješao haridžit al-Džarah ibn Sinan al-Asadi, zagrabio uzde Hasanovog konja i nasrnuo bodežom na njega, uzvikujući "Postao si nevjernik kao tvoj otac!". Zamahom je rasjekao je Hasanovo bedro pri čemu je došlo do obilnog krvarenja, a on mu je uzvratio udarcem mača, zahvatio ga i oboje su se srušili na tlo. Hasanu je tada u pomoć priskočio Abdulah ibn al-Hisl (ili Ubajdulah al-Taj prema pisanju al-Madainija), obrušio se na napadača, preoteo mu oružje i zarezao ga istim po trbuhu. Na atentatora je istovremeno skočio Zubijan ibn Umara al-Tamimi i odsjekao mu nos, a zatim su im se pridružili i drugi iz pratnje, izudaravši ga ciglama po glavi. Al-Džarah je tako neutraliziran i ubijen, dok su ozlijeđenog Hasana na nosilima prenijeli na liječenje u Madain, gdje ga je u svojoj kući ugostio lokalni guverner Sad ibn Masud. U djelima al-Balazurija i al-Tabarija spominje se tvrdnja da je guvernerov nećak al-Muhtar ibn Abi Ubajd savjetovao Sada ibn Masuda da zarobi Hasana i time kupi oprost od Muavije, međutim, historičar W. Madelung priču naziva klevetom.
Za vrijeme napredovanja Hasanovih trupa prema sjeveru, Muavija i sirijska vojska proputovali su kroz Manbidž, Raku, Nasibin i Mosul, došavši u Ahnuniju (kasnije Harba) kod Maskina. Vijesti o napadu na Hasana doprle su do Muavije i on ih je vješto iskoristio za širenje glasina o masovnom razdoru unutar kufanskih snaga, što je rezultiralo dezerterstvom širom Iraka i prelaskom na sirijsku stranu. Također, nastavio je politikom pridobivanja pristaša uz pomoć nagrada i amnestija. Dok ga je kufanska prethodnica na čelu s Ubajdulahom ibn Abasom čekala u blizini Maskina, Muavija im je poslao izaslanika Abdul-Rahmana ibn Samuru i poručio da je primio Hasanovo pismo u kojem traži primirje, pozivajući Kufljane na suzdržanost dok se pregovori ne privedu kraju. Kufljani su ove tvrdnje prepoznali kao laž i odbili zahtjev, a izaslanik je otjeran uz pogrde. Netom kasnije Muavija je ponovo poslao Abdul-Rahmana u privatnu posjetu Ubajdulahu, zaklinjao mu se da je Hasan uistinu tražio mir i ponudio mu prebjeglištvo na sirijsku stranu. Za dezerterstvo mu je obećana nagrada od 1,000.000 dirhama, od čega bi pola dobio odmah, a ostatak kasnije u Kufi. Ubajdulah je prihvatio ponudu i pod okriljem noći prebjegao u Muavijin logor gdje je ubrzo izbila oštra svađa na temu odgovornosti Busra ibn Abi Artata za smrt dvojice njegovih sinova u Jemenu, no Muavija je uspio primiriti situaciju.
Sljedećeg jutra Kufljani su uzalud čekali Ubajdulaha ibn Abasa da povede jutarnju molitvu, a kada je njegovo dezerterstvo razotkriveno, zapovjedništvo je preuzeo ratoborni Kais ibn Sad. Odmah je održao propovijed u kojoj se žestoko obrušio na Ubajdulaha, njegovog oca i brata, nabrajajući sve njihove grijehe i prijestupe. Stanje morala i sloge među redovima prethodnice historičari tumače različito, npr. L. Veccia Vaglieri navodi da je dvije trećine odnosno 8000 Kufljana slijedilo Ubajdulahov primjer i prebjeglo Muaviji, dok W. Madelung piše da je vladala opća složnost i da su svi klicali Kaisu. Prema jednoj od više različitih verzija Kaisovog govora, pozvao je okupljene da izaberu između poslušnosti zabludjelom imamu (Muaviji) i rata pod zapovjedništvom vođe koji nije imam (njega samog). Neovisno o brojkama lojalnih vojnika, historičari su suglasni da je ratni moral okupljenih oko Kaisa bio na visokoj razini. Muavija je podcijenio njihovu volju za borbom i poslao je trupe Busra ibn Abi Artata da ih nagovore na predaju, međutim, Kais je pokrenuo napad i odbacio neprijatelja. Sljedećeg dana Busr se vratio s pojačanjima, ali je opet poražen.
Uvidjevši loš rezultat na bojnom polju, Muavija je Kaisu ibn Sadu ponudio mito i poslao pozivnicu, no on mu je odgovorio da se njih dvoje mogu susresti jedino s kopljem u ruci. Bijesan zbog odbijanja, u sljedećem pismu Muavija ga je nazvao "Jevrejom i sinom Jevreja" koji se izlaže smrti zbog nagrade koja nikad neće biti njegova. Uvjeravao ga je da ukoliko njegova strana pobijedi, on će biti svrgnut i smijenjen, a ako protivnička strana prevagne, onda će biti mučen i ubijen. Spomenuo mu je još sudbinu njegovog oca Sada, tvrdeći da je ispucao strijele u uzaludnoj borbi, odnosno da ga je kasnije narod napustio i da je skončao kao izgnanik u Havranu. U svom odgovoru Kais je Muaviju nazvao "vasanom i sinom vasana" (predislamski mekanski idol) koji je pristupio islamu pod prinudom, ostao u njemu iz straha, te ga svojevoljno napustio zbog nedostatka vjere ili zbog licemjerja. Zatim je stao u obranu svog oca i njegovih postignuća, ističući naposljetku da su njih dvojica pomagači vjere koju je napustio i neprijatelji vjere kojoj se priključio. Muavija i konzultant Amr ibn al-As time su bili ušutkani, plašeći se da bi novi Kaisov odgovor mogao biti još oštriji. O razlozima prekida borbi Kaisovih i Muavijinih snaga postoje različita tumačenja, L. Veccia Vaglieri tako tvrdi da je uzrok slabljenje morala kod Kufljana, a W. Madelung da su to Muavijin poraz u bitki odnosno vijesti o Hasanovom ranjavanju zbog čega su se obje strane suzdržale ratovanja i čekale daljnji razvoj situacije.
Mirovni sporazum
Nakon smirivanja borbi kod Maskina, Muavija se upustio u ozbiljnije pregovore i otpočeo razmjenu izaslanika, poslavši Hasanu Abdulaha ibn Amira i Abdul-Rahmana ibn Samuru. Ibn Amir zamolio je Hasana da poštedi krv Muhamedove zajednice, rekavši mu da je Muavija bio tvrdoglav i da stoga poziva Hasana da se čuva tvrdoglavosti jer bi u protivnom zbog njih dvojice mogao ispaštati narod. Također mu je obećao da će ga Muavija imenovati svojim nasljednikom i dati mu sve što poželi. Poslije ibn Amira obratio mu se i ibn Samura, uglavnom ponavljajući riječi prvog pregovarača. Argument o sprečavanju prolijevanja muslimanske krvi naišao je na plodno tlo kod Hasana i načelno je prihvatio mogućnost prijenosa vlasti. Ova poruka sirijskoj strani je prenešena putem Hasanovih izaslanika Amra ibn Salime al-Hamdanija i njegovog šogora Muhameda ibn al-Ašasa al-Kindija. Muavija je potom Hasanu poslao pismo u kojem ga je ponizno pozdravio, nadalje navodeći da sklapa mir na osnovi toga da postaje kalifom ujedinjenih muslimana i da poslije njega taj položaj preuzima Hasan. Zakleo se Bogom i poslanikom Muhamedom da neće počiniti nikakvo zlo protiv njega ili zatražiti isto od nekog drugog, obećavajući mu još 1,000.000 dirhama iz riznice (bajt al-mal) godišnje, odnosno upravu i cjelokupni porezni prihod iz iranskih okruga Fase i Darabgerda koji bi preuzimali Hasanovi osobni poreznici. Pismo su ovjerila četiri izaslanika i datirano je u august 661. (rabiul-sani 41. AH).
Primivši pismo, Hasan je sljedbenicima prokomentirao da Muavija pokušava razbuktati pohlepu u zamjenu za ono što mu, da tako želi, ne bi ni predao. Kao novog izaslanika poslao mu je Abdulaha ibn al-Harisa, sina Muavijine sestre Hind, s porukom da će dati prisegu na vjernost Muaviji ukoliko zagarantira sigurnost svim ljudima. Muavija mu je na to uzvratio slanjem praznog lista sa svojim pečatom na dnu, pozivajući ga da ispiše zahtjeve po želji. Konačno, Hasan je napisao da sklapa mir i predaje vlast Muaviji pod uvjetima da dotični postupa u skladu s Kuranom, sunom poslanika Muhameda i vladavinom ranijih kalifa, da nema pravo imenovati svog nasljednika, da zajamči sigurnost svim ljudima, njihovom potomstvu i imovini neovisno gdje se nalazili, odnosno da nema pravo niti zastrašivati Hasana ili bilo kojeg od njegovih drugova. Pismo su ovjerili Amr ibn Salima i Abdulah ibn al-Haris, predali ga Muaviji i primili potvrdu njegovog prihvaćanja, čime je Hasanova vladavina nakon sedam mjeseci službeno bila okončana.
Historičarka L. Veccia Vaglieri navodi da se u primarnim izvorima nalaze različiti nejasni i nekonzistentni detalji o odredbama sporazuma zbog čega je precizna rekonstrukcija gotovo nemoguća, uz opasku da su neki uslovi vjerojatno naknadno interpolirani sukladno specifičnim političkim i vjerskim načelima. Primjerice, nije jasno na temelju kakvih dogovorenih uslova je Muavija unaprijed potpisao prazan papir poslan Hasanu. Uz predloženu kompenzaciju od 1,000.000 dirhama godišnje, određeni izvori spominju i jednokratno preuzimanje 5,000.000 dirhama iz kufanske riznice, a osim Fase i Darabgerda kao ponuđeni iranski okrug ponekad se navodi i Ahvaz. Veccia Vaglieri tvrdi da Hasan uopće ne bi mogao ubirati porez u tim krajevima budući da su Basrani bili neprijateljski nastrojeni prema njemu i navedene okruge smatrali su vlastitim posjedima. Nadalje, nejasno je i navodno Muavijino obećanje da će se pridržavati politike prethodnih kalifa jer oni uključuju i Alija, izrazito suprotstavljenog Muaviji i usto kritički nastrojenog prema Osmanu. Najkontroverznije razlike u primarnim izvorima su one vezane za pitanje nasljedstva poslije Muavijine smrti, s obzirom da jedni navode da je sporazumom usuglašen direktan prijenos vlasti na Hasana, a drugi da je dogovoreno održavanje šure (uz nemogućnost kandidature Muavijinog sina). Ostale stavke sporazuma koje se javljaju u ranoislamskoj literaturi su još generalna amnestija, izdvajanje 2,000.000 dirhama za Hasanovog brata Huseina i prednost Banu Hašima (Alida) nad Banu Abd-Šamsom (Omejadima) pri davanju penzija i nagrada, što Veccia Vaglieri također opisuje upitnim.
Glede motiva koji su Hasana nagnali na abdikaciju, L. Veccia Vaglieri uvažava tvrdnje iz tradicionalnih izvora kao što su ljubav prema miru, želja za izbjegavanjem masovnog krvoprolića, odbojnost prema politici i njenim razdorima, ali ističe i mogućnost da je Hasan bio svjestan činjenice da je njegova bitka unaprijed izgubljena. U prilog toj tezi navodi podatak da je njegov prethodnik Ali redovno praznio državnu riznicu (navodno svake sedmice) s ciljem ravnomjerne raspodjele svojim pristalicama, što je pak prouzročilo nestašicu sredstava u dugoročnom smislu. Kao ključan razlog spominje i učestala dezerterstva i prebjeglištva, započeta u posljednjim godinama vladavine njegovog oca i intenzivirana nakon Hasanovog preuzimanja vlasti, zbog čega se nije mogao osloniti na vojnike s malo volje za borbom. Veccia Vaglieri nadalje tvrdi da su posljedice abdikacije snažno utjecale na Alide kada su kasnije zatražili pravo na prijestolje, budući da im u polemikama protiv njih nije bilo lako pobiti tvrdnju da su izgubili sav legitimitet zbog Hasanovog odricanja. S druge strane, pristaše Hasana su taj čin predstavljali kao veliku zaslugu i obistinjavanje Muhamedovih riječi, zabilježenih u Buharijinoj zbirci hadisa, da će njegov unuk jednog dana ponovno ujediniti dvije velike frakcije muslimana.
Navodne financijske odredbe mirovnog sporazuma u pitanje dovodi i historičar W. Madelung, tvrdeći da takvi izvještaji u primarnim izvorima odražavaju omejadsku propagandu. Kao prvu verziju izdvaja al-Balazurijev tekst prema kojem je Hasan sukladno sporazumu poslao svoje poreznike u Fasu i Darabgerd, međutim, Muavija je naredio basranskom guverneru Abdulahu ibn Amiru da potakne Basrane na prosvjedovanje uz argumente da prihod iz osvojenih teritorija pravno pripada njima i da se davanjem Hasanu umanjuje njihov dio. Hasanovi poreznici su stoga protjerani iz dvaju okruga, a Muavija se potom obavezao da će mu plaćati 1,000.000 ili 2,000.000 dirhama godišnje, uzimajući iznos od poreza Isfahana i drugih okruga. Madelung takav scenario opisuje nedvojbenom fikcijom i dodaje da su prihodi iz Fase i Darabgerda, ponuđeni Hasanu tokom pregovora, zapravo bili Muavijin test odlučnosti Hasana i Basrana da i dalje podupiru Omarovu odluku (snažno podržanu i od Alija) o pravu osvajača na porez iz osvojenih zemalja. Muavijin skriveni motiv bio je utvrditi isključivo pravo vlade da oporezuje i ograničava mogućnost garnizonskih gradova da primaju prihode proizvoljno određene od strane centralne vlasti, čega je Hasan bio potpuno svjestan.
Madelung inzistira da je Hasan decidirano odbio Muavijinu novčanu ponudu i da njegovi uslovi tokom pregovora, kao ni konačne odredbe sporazuma, nisu sadržavali nikakvu financijsku naknadu. Samu mogućnost da je Hasan slao svoje poreznike iz Medine u Iran, pogotovo nakon što se kasnije odbio priključiti Muaviji u borbi protiv haridžita, Madelung drži posve nevjerojatnim. Također, malo izglednom smatra i opciju da bi Muavija uopće plaćao Hasanu svotu od 1,000.000 ili 2,000.000 dirhama godišnje s obzirom da nikad nije uvažio argumente o Muavijinoj superiornosti i time pružio legitimitet njegovom režimu, već je ostao dosljedan tvrdnji da je dao ostavku samo da bi zaustavio međumuslimansko krvoproliće. Madelung ipak ne sumnja da je Muavija bio izrazito darežljiv prema Abdulahu ibn Džafaru, Hasanovom rođaku koji je nakon Alijeve smrti i sklapanja mira napustio sve političke ambicije, redovno posjećivao sirijski dvor i primao 1,000.000 dirhama godišnje, što je trošio na zabave i raskošne poklone pjesnicima, pjevačima i muzičarima u Medini. Muavijinu izdašnost prema ibn Džafaru, Hašimitu kojem zapravo nije dugovao ništa, Madelung uspoređuje s Omarovim uzdizanjem Abasa i njegovog sina Abdulaha nauštrb priznatog hašimitskog vođe Alija, argumentirajući da favorizirani u oba slučaja nisu predstavljali prijetnju vladajućima. Štoviše, Abdulah ibn Džafar se načinom života savršeno uklopio u javnu predodžbu kakvu je želio Muavija, prikazujući Muhamedovu rodbinu kao pohlepnike, rasipnike i neprikladne za ozbiljan vladarski posao.
Među rijetkim historičarima koji su uvažili omejadski opis Hasana, Madelung ističe H. Lammensa, orijentalista s početka 20. vijeka. U njegovim djelima, Muavijina radost povodom Hasanove smrti uzeta je kao argument za pretjeranu rastrošnost potonjeg i opterećivanje omejadske riznice, ignorirajući pritom izgledniju mogućnost da je kalifovo veselje bilo zbog uklanjanja ključne prepreke za postavljanje vlastitog sina Jazida na položaj nasljednika. S ciljem da svoj argument prikaže uvjerljivijim, Lammens povisuje Hasanovu zatraženu i dobivenu svotu na preko 5,000.000 dirhama, ne računajući dodatne prihode iz neimenovanog iranskog okruga, referencirajući se na al-Dinavarija koji ne spominje ikakav zahtjev od 5,000.000 dirhama, nego samo prihode iz Ahvaza. Lammens isto tako tvrdi da je Muavija ispunio sva obećanja dana Hasanu, dok al-Dinavari, usprkos snažnoj proomejadskoj i antišijitskoj pristranosti, ne navodi ništa slično tome. Al-Dinavarijev pasus na koji se Lammens poziva prilikom blaćenja Hasana zapravo opisuje Muavijinu molbu Amru ibn al-Asu da mu pruži pomoć iz egipatske riznice zbog iscrpljivanja njegovih financijskih sredstava, potrošenih na darove posjetiteljima iz Hidžaza i Iraka. Uz sporne financijske odredbe sporazuma, Madelung kao srodne primjere omejadske propagande navodi još apsurdne priče o bezbrojnim ženidbama i održavanju ogromnog harema, tvrdnje da je kovao zavjeru s ciljem rušenja Muavijine vlasti i al-Zuhrijev izvještaj o Kaisovom dogovaranju amnestije kod Muavije.
Život poslije abdikacije
mini|desno|225px|[[Velika džamija u Kufi|Velika džamija u Kufi, mjesto održavanja ceremonijalne predaje vlasti]] Nakon što je prepiskom dogovorio mirovni sporazum, Hasan je svojim trupama u Madainu održao propovijed i citirao im kuranski ajet: "Moguće je da je baš u onome prema čemu odvratnost osjećate Alah veliko dobro dao" (4:19), a potom se zajedno s Kaisom ibn Sadom i vojskom vratio u Nuhajlu. Istovremeno, Muavija i njegova sirijska vojska napustili su Maskin, nakratko se utaborili između Nuhajle i skladišta za namirnice, te se zaputili u Kufu na sastanak s Hasanom. Ceremonijalni prijenos vlasti održan je u gradskoj Velikoj džamiji, gdje je Hasan javno položio prisegu na vjernost Muaviji, a odmah nakon njega i Amr ibn Salima al-Hamdani. Muavija je tom prilikom zatražio od Hasana da ustane i pruži ispriku, što je on isprva odbio, no kalif je nastavio inzistirati da to učini. U svom govoru, Hasan je podsjetio okupljene da su on i Husein jedini unuci poslanika Muhameda, na što je Muavija uskočio i počeo mu osporavati specijalna prava na osnovi toga. Hasan je potom naglasio da abdicira jer mu je prioritet mir među zajednicom:
Hasanove oproštajne riječi zabilježene su u djelu al-Balazurija koji citira i druge verzije njegovog govora. Historičarka L. Veccia Vaglieri piše da nije poznat konkretan datum ni sklapanja mirovnog sporazuma, niti službene ceremonije u Kufi, zbog čega se ne može precizno odrediti trajanje Hasanovog kalifata, odnosno da primarni izvori nude različite periode od pet mjeseci i deset dana, šest mjeseci i nekoliko dana, ili osam mjeseci i deset dana. W. Madelung nasuprot tome tvrdi da je Hasanova vladavina trajala sedam mjeseci tj. do augusta 661. (rabiul-sani 41. AH). Abdikacija je očekivano naišla na oštre kritike kod dijela Hasanovih pristaša, među kojima su se posebno istakli Sufjan ibn Abi Lejla al-Hamdani i Hudžr ibn Adi al-Kindi. Uz ovaj dvojac koji je sporazum nazivao ponižavajućim za muslimane, drugi su predlagali Hasanu da preispita svoju odluku ili zatraži dodatna jamstva da osigura povratak na čelo kalifata. Hasan se protiv prigovora učestalo branio argumentom da je težio zaustavljanju prolijevanja njihove krvi. Za vrijeme ceremonije, pred Muavijom je najviše oklijevao Kais ibn Sad koji je prisegu dao samo usmeno i uz izričit Hasanov pristanak, odbivši podići ruku i dotaknuti kalifa. S druge strane, izvori kao prvog koji se pokorio Muaviji navode rabijskog poglavara Halida ibn al-Muamera al-Sadusija, još prije dolaska vojski u Kufu.
U svom govoru Kufljanima u Nuhajli, Muavija je iznio vlastitu viziju odgovarajuće vlade i razjasnio da će prema narodu biti dobra samo pod tri uslova, konkretno ako se budu odazivali u borbu protiv neprijatelja u njegovoj zemlji, ako budu distribuirali prihode u propisanom vremenu, te ako budu učestvovali u vojnim ekspedicijama protiv graničnih i udaljenih krajeva. Priopćivši im ove uslove, obavezao se da će ispunjavati njihove želje ukoliko budu poslušni. Muavija je ipak prilikom obraćanja ignorirao sve odredbe i obećanja koje je ranije tokom pregovora dao Hasanu, evidentno samo zbog smirivanja protivničke strane i prekidanja borbi. Štoviše, prema drastičnijim verzijama govora koje bilježe Abu al-Faradž, ibn Asam i al-Balazuri, Muavija je izjavio da su njegova prijašnja obećanja Hasanu i ostalima samo prljavština pod nogama koju ne želi čuvati. Izvještaj Abu al-Faradža navodi da je Abu Ishak al-Sabiji, kufanski prenosilac predaja prisutan na govoru, na osnovi navedenih riječi opisao Muaviju kao posve perfidnog. U završnim riječima govora Muavija je uzvikivao da još traži osvetu za Osmanovu smrt i da stoga svima daje tri dana za polaganje prisege jer u protivnom neće dobiti nikakvu zaštitu i oprost. Čuvši tu prijetnju, ljudi su žurno dolazili iz svih smjerova da mu daju zakletvu na vjernost.
Prema pisanju ibn Asama, Muavijin govor odmah je prouzročio prosvjede i nerede, pa je kalif iz straha od eskalacije požalio zbog svojih riječi. Historičar W. Madelung ipak upozorava da takav scenario nije potvrđen u pouzdanijim izvorima i da vjerojatno predstavlja fikciju. Ubrzo nakon toga, Muavija se u kufanskoj Velikoj džamiji pohvalio svojom brutalnošću kako bi zadovoljio svog rođaka al-Valida ibn Ukbu, ranije osramoćenog Alijevim javnim kažnjavanjem na istom mjestu. Dok je sirijska vojska bila utaborena pred Kufom, suočila se s haridžitskom pobunom protiv novog kalifa, iniciranom od strane Farvaha ibn Navfala al-Ašdžaija. Protiv ove grupe od 500 haridžita koja je boravila u Šahrazuru i prethodno se suzdržavala od napadanja Alija i Hasana, Muavija je poslao sirijsku konjicu, no pobunjenici su odbili napad. Hasan je istovremeno putovao prema Hidžazu u društvu brata Huseina i rođaka Abdulaha ibn Džafara, a Muavija ih je ispratio sve do mosta kod Hire. Uvijek željan nagovaranja drugih da se bore za njegove ratove, nakon neuspjeha konjice Muavija je iznenada poslao poziv Hasanu da se vrati i bori protiv haridžita. Njegovu poruku Hasan je primio kod Kadisije i poslao mu negativan odgovor, uz objašnjenje da je odustao od rata protiv njega zbog uspostave mira među zajednicom i da se stoga nema namjeru boriti niti na njegovoj strani.
Hasan se naposljetku skrasio u Medini, živio je mirnim životom i držao se podalje od bilo kakvog političkog angažmana. Usprkos abdikaciji, Hasan je i dalje smatran poglavarom Muhamedove porodice kod članova Banu Hašima i Alijevih pristaša koji su se uzdali u njegov povratak na vlast. U isto vrijeme, Muavija se bavio smirivanjem haridžitske pobune predvođene Farvahom ibn Navfalom al-Ašdžaijem i Abdulahom ibn al-Havsom al-Tajem, a potom i ustanka u Basri koji je pokrenuo Humran ibn Aban. Potonju pobunu Muavija je isprva planirao ugušiti slanjem zapovjednika iz redova Banu al-Kajna, plemena kojem je pripadao špijun otkriven i ubijen u Basri tokom Hasanove vladavine, ali se na nagovor Abdulaha ibn Abasa (ili manje vjerojatno Ubajdulaha ibn Abasa) predomislio i poslao Busra ibn Abi Artata. Pobuna u Basri je konačno suzbijena krajem 661. godine i red je uspostavljen uz pomoć Zijada ibn Abiha, guvernera kojeg je Muavija potkupio po visokoj cijeni i službeno ga priznao kao zakonitog brata po ocu. Muavija je također poduzeo razne mjere s ciljem sprečavanja budućih pobuna, primjerice neka plemena koja su bila naklona Alidima premjestio je iz Kufe, zamjenjujući ih drugima iz Sirije, Basre i ostalih dijelova Iraka.
Hasan je opetovano odbijao priznati legitimitet omejadskom režimu i navodne superiornije karakteristike na kojima je inzistirao Muavija, zbog čega se njihov odnos vremenom pogoršavao. Veoma rijetko, ako ikada, posjećivao je Muavijin dvor u Damasku. Iako primarni izvori potvrđuju da je primao poklone od kalifa, većina Muavijinih darova Hašimitima odlazila je u ruke Hasanovom rođaku Abdulahu ibn Džafaru. Razočaran Hasanovom pasivnošću u pružanju moralne potpore, Muavija je vezu s Muhamedovom porodicom pokušao učvrstiti ženidbom Umame, Alijeve udovice i Muhamedove unuke. Bračnu ponudu prenio joj je njegov guverner Marvan ibn al-Hakam, međutim, Umama nije bila oduševljena idejom udaje za vladara koji nastavlja s praksom javnog proklinjanja njenog ubijenog supruga i oca njezina sina. Odbivši Muavijinu ponudu, svojevoljno se udala za Mugiru ibn Navfala, Hašimita koji je tokom Hasanove vladavine kratko bio guverner Kufe. Kalif je kasnije kaznio Mugiru i Umamu protjerivanjem iz Medine. Uvidjevši da neće pridobiti Hasanovu podršku, omejadska propaganda počela je insinuirati da priprema rušenje kalifata. Historičar W. Madelung kao takve primjere navodi izvještaj omejadskog lojalista Abdul-Rahmana ibn Džubajra ibn Nufaira al-Hadramija u kojem stoji da se Hasan povjerio njegovom ocu da priprema pobunu u Hidžazu, odnosno al-Dinavarijev izvještaj prema kojem je Hasan zažalio zbog mirovnog sporazuma kada ga je Hudžr ibn Adi u Medini pozvao na nastavak rata.
Smrt i sahrana
mini|desno|225px|Mauzolej [[al-Baki prije uništenja 1920-ih]] Prema najpouzdanijem izvještaju koji bilježi historičar ibn Sad, Hasan je umro 5. rabiul-avala 50. AH odnosno 2. aprila 670. godine. U drugim primarnim izvorima godina smrti varira i različito se spominje kao 48, 49, 58. ili 59. AH (668–679. AD). Ranoislamski izvori gotovo su jednoglasni da je preminuo od posljedica trovanja, dok se jedna od njegovih supruga navodi kao krivac, odnosno Muavija kao naručilac atentata. Trovačica se najčešće identificira kao Džada bint al-Ašas, kćer kindskog poglavara al-Ašasa ibn Kaisa iz Jemena, a priča glasi da joj je Muavija za taj čin ponudio veliku novčanu nagradu i udaju za njegovog sina Jazida. Druga verzija kao odgovornu navodi Hind bint Suhajl, kćer Suhajla ibn Amra iz kurejškog klana Banu Amira, za koju al-Hajsam ibn Adi tvrdi da je od kalifa za zlodjelo primila mito od 100.000 dinara. Osim izvještaja s Hasanovim suprugama, al-Zahabi prenosi i al-Vakidijevu tvrdnju da je počinitelj zapravo Hasanov sluga koji mu je ponudo otrovano piće, također na nagovor Muavije. Historijski izvori navode da otrovani Hasan prije smrti nije želio otkriti svoje sumnje bratu Huseinu, iz straha da se kasnije ne bi osvećivali nevinoj osobi.
Pojedini kasniji historičari doveli su u pitanje trovanje kao uzrok Hasanove smrti, najčešće ističući mogućnost da se radi o prošijitskoj pristranosti. Primjerice, orijentalist H. Lammens odbacio je navode kao beznačajne s argumentom da se niti ne spominju u djelima al-Tabarija, uvaživši istovremeno izvještaje Avane i ibn Abi Usajbije na temelju kojih je razvio tezu o Hasanovoj smrti poslije dva mjeseca teške bolesti. Historičarka L. Veccia Vaglieri isto tako navodi dugotrajnu bolest kao izglednu alternativu trovanju, uz opasku da je al-Ašas ibn Kais kod šijita smatran izdajnikom i da se averzija prema njemu sasvim moguće prenijela i na njegovu kćer. Usto, Veccia Vaglieri napominje da se u šijitskoj literaturi pojavljuje i legendarna tvrdnja da je Muavija pokušao otrovati Hasana ukupno 70 puta, ali ga pritom nije uspio usmrtiti jer se izliječio odlaskom na Muhamedov grob.
S druge strane, historičar W. Madelung izvještaje o trovanju Hasana opisuje kao vjerodostojne i ističe da nisu, kako se često sugerira, prihvaćena samo u šijitskim izvorima, već ih uvažavaju i značajni sunitski historičari kao što su al-Vakidi, al-Madaini, Omar ibn Šaba, al-Balazuri i al-Hajsam ibn Adi. Muavijino učešće u atentatu indirektno implicira i proomejadski autor Avana, navodeći da je kalif neposredno prije Hasanove smrti naredio Marvanu ibn al-Hakamu da ga što prije obavijesti kad se to dogodi. Marvan je to učinio i Muavija je tako prema pisanju ibn Abi Usajbije mogao vijestima iznenaditi Abdulaha ibn Abasa, međutim, ovaj izvještaj pogrešno sugerira da je Marvan u to vrijeme bio guverner Medine. H. Lammens je to protumačio kao potvrdu navoda da je Hasanova bolest trajala dva mjeseca, no takva interpretacija kontradiktorna je Avaninoj tvrdnji da je kalif želio iznenaditi ibn Abasa vijestima, budući da bi on među prvima saznao za teško zdravstveno stanje Hasana.
Madelung shodno tome odbacuje Lammensovo tumačenje o Hasanovoj dugotrajnoj bolesti, kao i njegov argument o nevažnosti priča o trovanju zbog al-Tabarijevog ignoriranja istih. Prema Madelungu, pravi razlog izostavljanja takvih izvještaja iz al-Tabarijevog kapitalnog djela leži u tome da ih je srednjovjekovni historičar vidio kao potencijalno opasne za vjeru širokih masa (avam). Iz istih razloga, dodaje Madelung, al-Tabari je potisnuo i podatak o Muavijinom priznavanju Zijada ibn Abiha za zakonitog brata jer se radilo o flagrantnom kršenju islamskog prava i jednom od njegovih najskandaloznijih poteza u očima učenjaka, odnosno razne druge dostupne i ujedno kontroverzne informacije, ovjerene u djelima drugih autora. Kao dodatne dokaze za potvrdu trovanja, Madelung uz šest navedenih historičara izdvaja još svjedočenje Abu Bakra (Abdulaha) ibn Hafsa, praunuka Sada ibn Abi Vakasa tj. unuka Omara ibn Sada, zatim predaje uglednog medinskog prenosioca hadisa Urvaha ibn Zubajra, prema kojima su i Hasan i Sad ibn Abi Vakas iste godine otrovani od strane Muavije. Svi ti izvještaji prema Madelungu imaju jak kredibilitet, uzimajući u obzir Muavijin motiv da postavi sina Jazida za nasljednika, kao i njegovu neskrivenu reakciju oduševljenja povodom Hasanove smrti. mini|desno|225px|Groblje al-Baki u [[Medina|Medini 2015.]] Hasanova sahrana izazvala je oštru svađu između Hašimita i Omejada, te je umalo završila oružanim sukobom. Prema izvještaju Urvaha ibn Zubajra, otrovani Hasan je neposredno prije smrti naložio Huseinu i ostatku porodice da ga pokopaju uz djeda Muhameda, a ukoliko dođe do ozbiljnih problema po tom pitanju, kao alternativno rješenje predložio je pokop uz majku Fatimu na groblju al-Baki. Medinski guverner Said ibn al-As nije se protivio primarnom prijedlogu, no Marvan ibn al-Hakam, inače svrgnut s istog položaja godinu ranije, snažno se suprotstavio ideji i zaklinjao se da neće dozvoliti sahranu Hasana uz Muhameda, Abu Bakra i Omara sve dok Osman leži pokopan na al-Bakiju. Naime Marvanidi, porodični ogranak Omejada, dugo su vremena zamjerali što Osman nije sahranjen zajedno sa svojim prethodnicima pokraj poslanika. Marvan je aktivno lobirao za svoj stav i o istom je izvjestio samog kalifa Muaviju.
Kada je Aiša ugledala ljude s oružjem, prepala se eskalacije i obznanila da neće dozvoliti da bilo tko bude sahranjen u njenom domu. Prema drugoj verziji, Aiša je tokom svađe konačno pristala na sahranu Hasana uz Muhameda, ali Marvan ibn al-Hakam je i dalje inzistirao na svojoj odluci. Huseina, jednako ustrajnog u svom naumu, naposljetku su razuvjerili Abu Hurajra i polubrat Muhamed ibn al-Hanafija, podsjetivši ga na uputu testamenta (avsa) kojom sam Hasan traži da ga u slučaju problema sahrane uz majku Fatimu. Rezultat toga bio je pokop na groblju al-Baki, uz oproštajni govor predvođen guvernerom Saidom ibn al-Asom. Budući da je Ali sahranio Fatimu potajno preko noći, postojalo je neslaganje oko lokacije njenog groba, primjerice Omar ibn Šaba tvrdi da je pokopana u svom domu koji se nalazio odmah do Poslanikove džamije i kasnije je inkorporiran istoj. Prema drugom izvještaju koji navodi al-Balazuri, Hasan je prije svoje smrti pokušao dogovoriti sahranjivanje pokraj Muhameda i Marvan je o tome izvjestio Muaviju, a kalif mu je dao naredbu da to spriječi svim sredstvima. Isti historičar piše da se Marvan kasnije priključio sahrani i odao mu počast riječima da je Hasanova strpljivost bila velika kao planina. Ibn Sad također opisuje Marvana predvodnikom sprečavanja i dodaje da ga je Muavija zbog toga nagradio vraćanjem na položaj guvernera Medine, dok Abu al-Faradž al-Isfahani nasuprot tome tvrdi da je zapravo Aiša potakla Omejade na zabranu. U šijitskoj literaturi pojavljuje se i priča da su Omejadi prije pokopa odapeli 70 strijela u Hasanovo truplo. Njegova grobnica vremenom je postala popularno hodočasničko odredište i nad njom je podignuta kupola, jedna od najvećih na groblju, no dvaput je uništena od strane vahabita (1806. i 1920-ih).
Historičar W. Madelung tvrdi da je Muavijina radost zbog smrti Muhamedovog unuka pomalo bila narušena brigom oko toga tko će postati novi vođa Banu Hašima, a posebno ga je zabrinjavala mogućnost da položaj preminulog pasivnog pacifista zauzme politički iskusni i pronicljivi Abdulah ibn Abas. Prema pisanju al-Balazurija, Muavija je prilikom posjeta Meki testirao ibn Abasove namjere riječima: "Kako je lijepo da je Hasan popio taifski napitak od meda i ljepila (maruma) te umro od njega!". Ibn Abas mu je odgovorio: "Ako Hasana nema, to znači da tvoja vladavina neće biti okončana". Muavija je potom nastavio: "A ti si danas poglavar svog naroda". Uvidjevši da ga navodi na tanak led, ibn Abas ga je nastavio uvjeravati da ne predstavlja opasnost: "Dok je god Huseina, sigurno nisam". Drugi al-Balazurijevi izvještaji navode da je Muavija izrazio svoju sućut ibn Abasu: "Neka te Bog poštedi tuge (jasiuka)", a on mu je uzvratio riječima: "Bog će me lišiti tuge, Zapovjedniče vjernika, sve dok te drži živim", nakon čega ga je kalif nagradio sa 100.000 dirhama. Abdulah ibn Abas se ubrzo u potpunosti povukao iz političkog života i posvetio se proučavanju islama. Hasanov položaj hašimitskog vođe, sukladno željama Alija, naposljetku je preuzeo njegov mlađi brat Husein.
Porodica
Pozivajući se na historičara ibn Sada čije podatke uzima najvjerodostojnijim, W. Madelung navodi da je Hasan tokom života imao ukupno šest supruga i tri imenovane konkubine, odnosno petnaest sinova i devet kćeri. Ibn Sad također prenosi svjedočenje Hasanovog unuka Abdulaha prema kojem je istovremeno imao do četiri žene, što je bila zakonski određena granica. Hasanov prvi brak vjerojatno je bio sa Salmom (ili Zajnab), kćerkom kalbitskog poglavara Imrua al-Kaisa ibn Adija. Prvotno kršćanin, Imru al-Kais je došao iz Sirijske pustinje u Medinu s ciljem da Omaru ponudi preobraćenje na islam, a kalif je bio toliko zadovoljan njime da ga je odmah imenovao amirom svih budućih muslimana iz Banu Kude (kojem pripada i Banu Kalb). Dok je odlazio, prišao mu je Ali zajedno sa sinovima Hasanom i Huseinom, te predložio bračno povezivanje dviju porodica. Imru al-Kais je pristao i Muhamedovoj porodici ponudio ruke svojih kćeri Muhaje, Rabab i Salme (al-Balazuri navodi ime Zajnab).
Navedeni događaji odvijali su se u vrijeme muslimanskog osvajanja Levanta, na početku Omarove vladavine (sredina 630-ih), a uzimajući u obzir da su Hasan i Husein rođeni 625. odnosno 626. godine, evidentno je da su bili premladi za neposredno održavanje vjenčanja. Primarni izvori o Salmi (Zajnab) ne nude nikakve daljnje informacije. S druge strane, Muhaju se uvrštava među Alijeve žene i spominje se da mu je rodila kćer koja je umrla kao dijete. Rabab je pak bila udana za Huseina i rodila mu je najdražu kćer Sukajnu, a nakon što joj je muž poginuo kod Karbale, provela je godinu dana tugujući i odbijala se preudati. Prema svjedočenju Sukajne, Hasan je ponekad prekoravao mlađeg brata zbog odnosa prema Rabab, no Husein je ipak iskazivao i duboku ljubav prema ženi i kćeri, ovjerenu u dva retka poezije. U kasnijim godinama Alijeve vladavine, zabilježeno je da su Imru al-Kais i njegova porodica nazivani Huseinovom rodbinom (ašar). Svejedno, postoji i mogućnost da Hasan zapravo nikada nije oženio Salmu, ili se možda razveo od nje prije tog vremena.
Nedugo nakon Alijevog dolaska u Kufu, Hasan se oženio Džadom bint al-Ašas, kćerkom kindskog poglavara al-Ašasa ibn Kaisa. Ali je tada očito bio željan uspostaviti savez s moćnom koalicijom jemenskih plemena u Kufi, stoga je predložio Saidu ibn Kaisu al-Hamdaniju da vjenča svoju kćer Um Imran za Hasana. Said ibn Kais se o tome konzultirao s al-Ašasom, međutim, on ga je nagovorio da se Um Imran uda za njegovog sina Muhameda. Al-Ašas je kasnije pozvao Hasana na objed i kada je on zatražio čašu vode, domaćin je naredio svojoj kćeri Džadi da ga posluži. Zatim je Hasanu rekao da je djevojka njegova kćer i da nikad prije nije poslužila nekog muškarca. Hasan je ovaj događaj prepričao ocu i on mu je preporučio da je oženi. Prema drugoj verziji, Ali je u početku zamolio al-Ašasa da posreduje u dogovaranju braka Hasana i kćeri Saida ibn Kaisa, ali on je zatražio ruku za svog sina. Kada ga je Ali optužio za izdaju, al-Ašas mu je kazao da će Hasanu naći nekog istog nivoa i dao mu ruku svoje kćeri Džade. Većina primarnih izvora optužuje ju za trovanje Hasana na poticaj Muavije. Iako nisu imali djecu, Hasan se nije razveo od Džade, a nakon njegove smrti udala se za Talhinog sina Jakuba i rodila mu potomke. Al-Balazurijeva tvrdnja da se kasnije udala za Ubajdulaha ibn Abasa ili Abdulaha ibn Abasa, očigledan je anakronizam.
Također ubrzo nakon porodičnog preseljenja u Kufu i prije bitke kod Sifina, Hasan je vjenčao Um Bašir (u nekim izvorima Bišr), kćer ansarita Abu Masuda Ukbe ibn Amra iz Banu Hazradža. Abu Masud je bio jedan od ranih muslimana iz Medine koji su još prije hidžre Muhamedu prisegnuli na Akabi, a poslije se među prvima skrasio u Kufi i protivio se kufanskoj pobuni protiv Osmana. Ali se evidentno nadao da će ga privući na svoju stranu, dogovorivši brak njegove kćeri s Hasanom i imenujući ga kasnije privremenim guvernerom Kufe, prilikom vlastite odsutnosti zbog sifinskog pohoda. Abu Masud je ipak zauzeo neutralnu poziciju i opstruirao Alijeve ratne napore, zbog čega ga je Ali na povratku u Kufu izgrdio i smijenio s dužnosti, a on je ljutit pošao na hodočašće. Um Bašir je Hasanu rodila sina Zejda, vjerojatno njegovog najstarijeg muškog potomka ukoliko se isključi izgledna mogućnost da je ranije imao sinove s nekom konkubinom, te kćer Um Husein koju određeni historijski izvori imenuju kao Um Hasan, Um Hajr ili Ramla. Prema pisanju al-Mufida, par je imao Um Hasan kao dodatnu kćer, no W. Madelung tvrdi da se to čini pogrešnim. Hasan je Zejdu ostavio u nasljedstvo privatne posjede koje je dobio od djeda Muhameda. Um Husein se kasnije udala za Abdulaha ibn Zubajra i imali su potomstvo. Um Bašir je bila udana i za Abdul-Rahmana ibn Abdulaha al-Mahzumija i Saida ibn Zejda, kojima je rodila sina odnosno kćer, ali precizan redoslijed tih brakova nije poznat.
Poslije abdikacije i povratka u Medinu, Hasan se oženio Havlom, kćerkom fazarskog poglavara Manzura ibn Zabana. Havla je ranije bila udana za Muhameda, Talhinog sina koji je poginuo u bitki kamile i kojem je rodila dva sina i kćer. Za Hasana se udala ili posredovanjem Abdulaha ibn Zubajra koji je bio oženjen njenom sestrom Tumadir, ili prema drugoj verziji na vlastitu preporuku. Na potonju verziju nadovezuje se anegdota da se njen otac, čuvši vijesti o vjenčanju, jako rasrdio jer par nije prethodno tražio njegov pristanak. Manzur je navodno odmah došao u Medinu, postavio crnu zastavu u Poslanikovoj džamiji i pozvao sve članove Banu Kaisa (šira plemenska grupa kojoj pripada Banu Fazara) da mu pruže solidarnost u traženju njegovog prava. Okupljeni su ga uvjeravali da je Hasan čovjek bez premca, ali Manzur je nastavio inzistirati na traženju dozvole. Hasan je potom Havlu predao ocu i on ju je odveo u rodnu Kubu pokraj Medine. Havla je ocu prepričala hadis o Hasanu kao sajedu među mladima u dženetu, no Manzur joj je odgovorio da čeka u Kubi i da će Hasan doći kod njih ako je uistinu voli. Hasan je naposljetku došao u pratnji svoje porodice, konkretno Huseina, Abdulaha ibn Džafara i Abdulaha ibn Abasa, zatražio Havlinu ruku od Manzura i ponovo je vjenčao uz njegovo dopuštenje.
Hmeljnicki
Hmeljnicki (ukrajinski: Хмельницький, ruski: Хмельни́цкий) je glavni i najveći grad Hmeljničke Oblasti od 264 988 stanovnika. na zapadu Ukrajine. Hmeljnicki je također jedan od glavnih gradova u istorijskoj oblasti Podolije.
Hasan ibn Ali
Porodica
Historičar W. Madelung navodi da Manzur zapravo nije imao skrbnička prava jer mu je kćer ranije bila u braku, već je kao ponosni beduin tražio od Hasana da mu posjetom iskaže ozbiljnost i poštovanje. Za razliku od prijašnjih brakova koji su sklapani ponajviše zbog Alijevih političkih saveza, Hasanova ženidba Havlom bila je prva po njegovom ličnom odabiru i taj brak doživljavao je veoma ozbiljno. U prilog tome, ističe Madelung, ide podatak da njegova kunja Abu Muhamed ("otac Muhameda"), kojom ga je često nazivao Abdulah ibn Abas, proizlazi od imena prvog sina s Havlom. Sudeći prema prvotnom Hasanovom planu raspodjele imovinske ostavštine, Muhamed je trebao biti glavni nasljednik, ali je umro u ranoj dobi i nasljedna prava su potom prenešena na mlađeg brata. Drugi sin Hasana i Havle bio je Hasan i njemu su poslije bratove smrti pripali glavni porodični posjedi, stečeni preko Alija. Za Havlu nije poznato je li bila udana ili razvedena prilikom Hasanove smrti, iako izvori prenose da se kasnije nije preudavala i skidala veo.
Hmeljnicki
Grad se sve do 1954. zvao Proskuriv tad mu je ime promjenjeno po imenu slavnog kozačkog hetmana Bogdana Hmeljnickog u povodu 300 godišnjice Perejaslavskog sporazuma, kojeg je potpisao upravo Hmeljnicki.