Scarecrow
Psihološki profil
Međutim, osim klasično prisutne frustracije koja u Craneu budi želju za osvetom, a posljedica čega je Scarecrow, esencijalan dio njegove priče, a posebice onih modernih inkarnacija, zapravo je trauma koju je Crane nosio sa sobom. Iako je u gotovo svim ranijim i novijim genezama Crane prikazan kao društveni marginalac koji je bio izvrgnut ruglu i odbacivanju od strane vršnjaka,   novije verzije geneze afirmirale su drugi oblik traume koji je potaknuo promjenu i nastanak Scarecrowa, a to je bilo teško psihološko zlostavljanje u sklopu obitelji. U Jonesovoj priči Year One: Batman/Scarecrow, zlostavljač je bila prabaka, dok je u New 52 serijalu to bio njegov otac. Iako koriste isti koncept, ove dvije priče znatno se razlikuju po svom sadržaju, ali ne i po posljedicama i intenzitetu. U prvoj inkarnaciji, Scarecrow je bio neželjeno, vanbračno dijete u obitelji u kojima su preostale samo tri generacije žena (prabaka, baka i majka malog Jonathana); njegova je baka sugerirala da se ubije, ali ga je prabaka ipak odlučila zadržati i izložiti svojim rigoroznim odgojnim mjerama, koje su bile posljedica njezine religijske manije i njezina sadizma. Osim što je bio izložen teškom fizičkom radu na obiteljskom imanju, Jonathan je redovito bio izložen prabakinim uvredama i omalovažavanjima, što zbog svog porijekla, što zbog svog spola; iako je bio svjestan svog položaja, u smislu da nije bio izmanipuliran da vjeruje da je on sam kriv za svoju sudbinu (što je njegova prabaka željela), Jonathan se bojao i nije se drznuo suprostaviti obiteljskom matrijarhu. Povremeno bi krišom istraživao neke stvari, kao metode njegove bake ili bi čitao "zabranjene knjige" (konkretno, Joyceovog Ulyssesa), međutim bi bio teško kažnjen ukoliko bi bio otkriven. Primjer te kazne bilo je izlaganje Jonathana dresiranim vranama, koje su ga napadale tokom cijele noću u napuštenom obiteljskom aviariju. Kasnije je Jonathan otkrio bihevioralno-kemijsko uvjetovanje pomoću kojega je njegova prabaka kontrolirala vrane te je identičnu tehniku koristio kako bi se osvetio, prvo njoj, a onda i svojoj baki. Količina trauma i zlostavljanja kojima je Crane bio izložen tokom djetinjstva neupitno su morale uništiti njegovu psihu do te mjere da je postao žrtva vlastitoga straha, a kada je otkrio oružuje svoje osvete, taj isti strah kojim je on doveden do granice izdržljivosti, postao je Scarecrow i krenuo po osvetu. Iako neupitno istraumatiziran, Scarecrow je u ovoj inkarnaciji primarno bio fokusiran na osvetu, odnosno nije bio toliko psihotičan kao u drugoj varijanti, o kojoj će više riječi biti uskoro. Njegove su metode bile prilično brutalne i pokazivale su uvrnutost njegove psihe, ali njegov um nije bio psihotičan ni kaotičan; on je vrlo pedantno planirao svoju osvetu i vrlo se pribrano suočavao sa svojim žrtvama, želeći ih poraziti strahom i kontrolom koju ima nad njima, a ne bezumnim kaosom što će ga kasnije izazivati. New 52 je iskoristio priču o traumatičnom djetinjstvu, ali ovoga puta je u ulozi zlostavljača bio Craneov otac, a ne prabaka. U ovoj verziji, Crane je vrlo rano ostao bez majke te je živio sam s ocem, znanstvenikom, koji je također bio opsjednut fenomenom straha. Dr. Crane je koristio svog sina kako bi eksperimentalno promatrao neurokemiju straha, izlažući sina nehumanim uvjetima koje su ga dovodile do ruba psihičke stabilnosti. Dr. Crane bi sina spajao na različite detektore, a onda bi ga gurnuo u rupu ispod njihove kuće, zatvorio ga i pratio njegove reakcije i slušao, hladno i nezainteresirano, njegove molbe da ga pusti; naime, rupa je zapravo bila prostorija ispunjena različitim kostimima i lutkama čudovišta, duhova, demona i sličnih stvorenja, koje su tako malog dječaka prestravljivale. Sa svakim novim eksperimentom, psiha Jonathana Cranea je sve više propadala, što se vidjelo i po njegovim reakcijama na oslobađanje, poput one kada je istrčao iz kuće i sam vrištao u polju. Dr. Crane je uz sve to i manipulirao svojim sinom, koristeći činjenicu da je njegova majka umrla, uvjeravajući ga nježno, očinski da je to što rade u svrhu znanosti, međutim kao pravi zlostavljač mu je potpuno oduzimao mogućnost izbora, postajući nasilan i grub pri samoj pomisli da bi Jonathan mogao imati izbor usprotiviti mu se. Eksperimenti su kulminirali kada je dr. Crane umro usred jednog od njih, ostavivši sina da danima boravi, potpuno izbezumljem, u podrumu dok ga nije oslobodila policija. Osim što su ovi eksperimenti potpuno uništili psihu Jonathana Cranea, razvili su kod njega patološku opsesiju fenomenom straha, čime je on, zapravo, "naslijedio" tu opsesiju od svoga oca i to je, dakako, oblikovalo njegovu kasniju profesionalnu, ali i kriminalnu karijeru. Međutim, dok je Scarecrow iz ranije traumom inspirirane geneze bio pribran, ovaj Scarecrow je imao znatno teže posljedice od zlostavljanja kojemu je bio izložen. Na samom početku ove narative, on si zašiva usnice i dobar dio priče hoda rakrvavljenih usana, a sve kako bi bio što uvjerljiviji Scarecrow, odnosno što uvjerljivije strašilo. U ovoj je verziji on mnogo više psihotičan, a kontrola koju ima nad vlastitom patološkom opsesijom je manja; iako zadržava svoju genijalnost, Scarecrow je evidentan manijak, on je preuzeo očevu sklonost ka morbidnom eksperimentiranju, ali je očev psihološki sadizam uzdigao na novu razinu, što vidimo u njegovom odnosu prema djeci koju otima (njegov cilj je toliko ih istraumatizirati da postanu katatonične), ali i prema Batmanu, kojeg izlaže ne samo fizičkoj, nego i gotovo neizdrživoj psihičkoj torturi. Konture sadističkog poremećaja ličnosti su prilično evidentne u ovoj inkarnaciji, koje su dodatno pojačane njegovom patološkom opsjednutošću strahom. Crane, naime, uživa u patnjama svojih žrtava, iako u njima ne participira direktno (on ih samo izloži toksinu, sve ostalo je u njihovim glavama), ali iz činjenice da može promatrati njihovo mučenje i reakcije na strah izvlači enormno zadovoljstvo, što je najočitije u njegovom mučenju Batmana, ali ranije i u mučenju Jima Gordona. Za razliku od svoga oca, Scarecrowova opsjednutost strahom imala je i megalomanske tendencije - dr. Crane je imao morbidan, ali primarno znanstveni interes, dok je Scarecrow želio svojim toksinom potpuno pokoriti Gotham i sve ljude gurnuti u mentalni kaos što ga je on sam proživljavao. No, osim kaosa, ova verzija je otkrila još jednu, vrlo neočekivanu stranu Craneova lika, a to je postojanje empatije, čiji korijeni leže u usamljenosti koju osjeća. Slično kao što je bilo i s Mad Hatterom u New 52 serijalu, Scarecrow je donekle humaniziran u novijim interpretacijama te je dodatno naglašena, iako nipošto toliko da bi djelovala apologetski, tragičnost njegove priče u odnosu na težinu njegove patologije. Ovaj neočekivani obrat vidljiv je tokom njegove komunikacije s drugom otetom djevojčicom, koja mu je u razgovoru pokušala pristupiti, koja ga je pokušala utješiti i objasniti mu da zna da se osjeća usamljeno i da će ona biti tu za njega, što je u Craneu izazvalo suosjećanje i popuštanje. Inicijalno kratkotrajno, Crane je kasnije imao velike interne konflikte oko držanja te djevojčice te ju je na koncu, kada je njegovo skrovište bilo pred eksplozijom, odlučio spasiti, čak žrtvujući sebe u procesu, što je bilo atipično za njega. Na kraju, kada je shvatio da ga je upravo ona izdala i otkrila policiji njegovu lokaciju, samo je rezignirano pao kada je Batman upao u kuću te se predao bez ikakve borbe. Sukus New 52 verzije Scarecrowa leži u njegovoj maničnoj opsesiji strahom - on je inteligentan, on je sposoban planirati, ali njegov je um kaotičan i bizaran, s puno manje kontrole nego ranije - koja je dodatno potencirana sadističkim užitkom što ga proživljava mučeći svoje žrtve. Međutim, unatoč činjenici da je njegova patologija potencirana, upravo je ovaj moderni Scarecrow prikazan s neočekivanom empatijom, odnosno kao, djelomično, tragična žrtva vlastite usamljenosti i iživljavanja vlastitog oca; moderni Jonathan Crane neupitno je žrtva i razrada njegovog lika je takva da bi i najstabilniji um u tako ranoj dobi krahirao pod takvim mučenjem, međutim važno je naglasiti kako autori unatoč ovom elementu nikada nisu htjeli napisati neku apologiju njegova lika, već su htjeli ilustrirati tragični splet okolnosti koji je Cranea doveo do kriminalne karijere, ali koja je u tom kontekstu i dalje njegov izbor, a ne neizbježna posljedica, moguće još i teža upravo zbog činjenice da je sposoban osjećati empatiju, da je sposoban biti dobar, ali to naprosto - ne čini.