cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Put pentoza fosfata
Put pentoza fosfata (, PPP) je metbolički put kojim ćelije proizvode šećere sa pet atoma ugljenika (pentoze) i redukovani nikotinamid adenin dinukleotid fosfat (NADPH). Ovaj je metabolički put paralelan glikolizi i delomično s njom povezan. Kod većine organizama put pentoza fosfata se odvija u citoplazmi, jedino se kod biljaka odvija u plastidima.
Tok ovog metaboličkog puta može biti podeljen u dve faze: oksidativnu i neoksidativnu.
Najvažniji metabolički produkti puta pentoza fosfata su:
Pentoze koje se unose putem hrane, kao rezultat razgradnje nukleinskih kiselina mogu biti metabolisane u putu pentoza fosfata.
Kod životinja se put pentoza fosfata odvija isključivo u citoplazmi. Organi u kojima je ovaj proces posebno aktivan su jetra, mlečna žlezda dojke, korteks nadbubrežne žlezde, jajnici i testisi. Proces je odsutan u mišićima. Put pentoza fosfata je jedan od najvažnijih načina sinteze molekula s redukujućim delovanjem i odgovoran je za 60% proizvodnje NADPH kod metabolizma čoveka.
NADPH u ćelijama ima ulogu inaktiviranja štetnog delovanja molekula koj izazivaju oksidativni stres. Enzim glutation reduktaza koristi NADPH kako bi redukovao oksidirani oblik glutationa (GSSG) u njegov redukovani oblik (GSH). Redukovani glutation se u daljim reakcijama koristi kao redukujući molekul koji pretvara potencijalno štetni vodonik peroksid (H2O2) u vodu. Ovaj je mehanizam posebno prisutan kod crvenih krvnih zrnaca (eritrocita) i njihov je jedini izvor NADPH.
Oksidativna faza
U ovoj faza metaboličkog puta odvijaju tri reakcije pri kojima se jedan molekul glukoze-6-fosfata pretvara u ribulozu-5-fosfat. Tokom reakcije dva molekula NADP+ se redukuju u NADPH.
U sledećoj tabeli je sažet je tok enzimskih reakcija:
Zbirna stehiometrijska jednačina oksidativne faze je:
Murska Sobota (općina)
Općina Murska Sobota (slovenski: Mestna občina Murska Sobota) je jedna od 11 Gradskih općina Slovenije od 19.188 stanovnika. , administrativni centar općine je istoimeni grad Murska Sobota.
Put pentoza fosfata
Neoksidativna faza
U ovoj fazi puta pentoza fosfata, koja se sastoji od niza složenih reakcija, dolazi do konverzije ribuloze-6-fosfata u konačne produkte gliceraldehid-3-fosfat i fruktozu-6-fosfat. Ovi produkti potom ulaze u proces glikolize kao reaktanti. Sve enzimatske reakcije neoksidativne faze su reverzibilne i zavise od koncentracije različitih supstrata.
Murska Sobota (općina)
Geografske karakteristike
Općina Murska Sobota prostire na sjeveroistoku]] Slovenije, u ravnici Prekomurjaizmeđu rijeka Mure i Ledave.
Put pentoza fosfata
Neoksidativna faza
Prva je reakcija epimerizacija konačnog produkta oksidativne faze, šećera ribuloze-6-fosfata u ksilulozu-5-fosfat od strane enzima pentoza-5-fosfat epimeraze. Ribuloza-5-fosfat može ući i u reakciju izomerizacije preko enzima pentoza-5-fosfat izomeraze pri čemu nastaje riboza-5-fosfat.
Murska Sobota (općina)
Geografske karakteristike
Općina ima površinu od 64.4 km², na kojoj se prostire dvanajestak naselja.
Put pentoza fosfata
Neoksidativna faza
U sledećoj fazi ksiluloza-5-fosfat i riboza-5-fosfat ulaze u proces rekombiniranja dva atoma ugljenika od strane enzima transketolaze pri čemu nastaju sedoheptuloza-7-fosfat i gliceraldeid-3-fosfat.
Na slici je prikazana skica neoksidativne faze puta pentoza fosfata:
Sve enzimatske reakcije neoksidativne faze puta pentoza fosfata sažete su u sledećoj tabeli:
Regulacija puta pentoza fosfata u tkivima
Ovaj je metabolički put izuzetno prilagodljiv potrebama ćelije za različitim supstratima zahvaljujući povratnosti enzimatskih reakcija. Reakcije će se odvijati u određenom smeru zavisno od koncentracije i potreba ATP, NADPH, riboze-5-fosfata, piruvata ili acetil-CoA u ćeliji.
Prvi enzim u nizu reakcija, glukoza-6-fosfat dehidrogenaza je najviše podložan regulaciji. Inhibiran je visokim koncentracijama NADPH u citoplazmi, pošto je to produkt reakcije. Odnos NADPH/NADP+ veći od 10 inhibira aktivnost enzima za više od 90%. Ostali inhibitori ovog enzima su ADP i AMP, dok ATP ima ulogu aktivatora.
Put pentoza fosfata je izuzetno snažno aktiviran u ćelijama masnog tkiva, gde postoji višak glukoze, koja se pretvara u masne kiseline i velika potreba za NADPH, koji ulazi u proces biosinteze masnih kiselina. Kao produkt osidativne faze puta pentoza fosfata nastaje NADPH, kojeg ćelija odmah koristi kao kofaktor, dok se riboza-5-fosfat do kraja transformiše u fruktozu-6-fosfat i gliceraldeid-3-fosfat koji ulaze u reakciju glikolize. Ćelije masnog tkiva nisu posebno aktivne u replikaciji, stoga nemaju posebnu potrebu akumuliranja riboze, pošto je sinteza nukleinskih kiselina minimalna. Glikoliza daje ćeliji acetil-CoA kao konačni produkt, koji je osnovni supstrat za sintezu masnih kiselina. U mišićnom su tkivu potrebe za NADPH vrlo male, dok su potrebe za glukozom-6-fosfatom velike, stoga će put pentoza fosfata biti neaktivan.
Ćelije koje se nalaze u fazi aktivne replikacije imaju velike potrebe za ribozom-5-fosfat kako bi moglo doći do sinteze nukleinskih kiselina. Kod tih stanica može doći do inverzije neoksidativne faze puta pentoza fosfata, pri čemu dolazi do formiranja riboze-5-fosfata počevši od gliceraldehida-3-fosfat i fruktoze-6-fosfata kao početnih supstrata.
Singl
Singl se može odnositi na:
Taškent
Taškent je glavni grad Uzbekistana. Sve do 1865. gradski je prostor ograničen na staru, zidinama omeđenu i nepravilno građenu jezgru. Planski izgrađen novi dio grada sa prostranim zelenim površinama podignut je istočno od starog Taškenta. Poslije jakog potresa 1966. godine obnovljen je i proširen po urbanističkom planu iz 1970. Trenutačno Taškent koji po službenim podacima ima 2, a po neslužbenim 4 miliona stanovnika proživljava svoje zlatno doba.
Povijest
thumb|right|300px|Bazar u Taškentu
Nakon dolaska komunista na vlast i uspostave SSSR-a je Taškent postao glavni grad Turkestanske Autonomne Sovjetske Republike koja se 1924. razdvojila na više sovjetskih republika, a Taškent je postao dio Uzbečke Sovjetske Socijalističke Republike. Pod sovjetskom vlašću se grad brzo industrijalizira, posebno tokom 2. svj. rata kad su tamo premještene tvornice iz ratom pogođenih prostora. U grad se naseljavaju brojni doseljenici, posebno okolna nomadska plemena (SSSR je zabranio nomadizam), te broj stanovnika vrlo brzo raste. Taškent je građen kao tzv model tipičnog sovjetskog grada. [[1966. je grad pogodio katastrofalan potres, ali je do 1970. većim dijelom obnovljen. 1990. je Taškent bio četvrti grad po veličini u SSSR-u.
Nakon raspada SSSR-a 1991. Taškent postaje glavni grad nezavisnog Uzbekistana. Grad se brzo mijenja i uklanjaju se socijalistički simboli, te se grade moderne građevine.
Geografija
Taškent se nalazi na sjeveroistoku Uzbekistana. U neposrednoj blizini grada prolazi granica s Kazahstanom, te je Taškent pogranični grad (granica prolazi gradskim predgrađima, čak postoje predgrađa koja se nalaze u Kazahstanu). U sovjetskom razdoblju su granice među republikama povlačene na neobičan način, te to otežava funkcioniranje današnjih samostalnih država.
Taškent je smješten u dolini zapadno od planinskih lanaca. Grad leži u dolini rijeke Čirčik, pritoci Sir-Darje. Sir-Darja je jedna od najvažnijih rijeka srednje Azije i glavni centar naseljenosti i gospodarstva u stepskoj klimi. Klima je kontinentalna stepska (ljeta topla, zime hladne, vrlo malo padalina). Srednja Azija ima malo padalina zbog velike udaljenosti od mora (jake kontinentalnosti).
Znamenitosti
Taškent ima mnogo kulturnih znamenitosti iz islamskog i sovjetskog razdoblja. Značajan je Trg nezavisnosti, najveći trg u bivšem SSSR-u. Od islamskih spomenika su značajni mauzolej kana Yunusa, džamija Telyashayakh i tržnica Chorsu Bazar. Postoji i ruska carska palača (dinastije Romanov).
Ivica Šurjak
Ivan "Ivica" Šurjak (Split, 23. ožujka 1953.), jedan je od najvećih hrvatskih nogometaša svih vremena, sedamdesetih godina jedan od najmodernijih i najtraženijih igrača Europe.
Krenuo je sa nogometom 1964. kada ga je sestra odvela na probu trenerima Kačiću i Mladiniću. Kao junior bio je miljenik Tomislava Ivića kome je uzvraćao profesionalnošću i zalaganjem na treninzima i utakmicama. 9. rujna 1970. odigrao je prvu seniorsku utakmicu, prijateljski susret protiv Omiša (4:0), a prvu službenu utakmicu odigrao je 3. listopada naredne godine protiv Partizana u Splitu, te postigao pobjedonosni pogodak. Od tad je dio velike generacije Hajduka koja je bilježila sjajne rezultate u jugoslavenskoj ligi. Bio je motorna snaga splitskog Hajduka u vrijeme dok je klub sa Starog placa harao SFR Jugoslavijom i Europom. Počeo je kao lijevo krilo, ali je vremenom postao univerzalac, prototip modernog nogometaša koji može igrati na svim pozicijama podjednako uspješno. Vrlo brz i visok, izvanredna driblinga i pokretljivosti pokrivao je skoro tri četvrtine terena te bio glavna napadačka poluga momčadi. Uz to, igrao je redovito bez većih ozlijeda, te uvijek bio pun energije i borbenosti, postavivši se kao vođa i kapetan. Do 1981. u "bilom" je dresu, brojeći europske i sve domaće utakmice, nastupio 487 puta i postigao 127 golova.
Uz 3 susreta u kojima zabija 1 pogodak, odigrao je 54 utakmica za momčad tadašnje države i svojim nogometaškim umijećem potpuno potisnuo u drugi plan srpsku igračku legendu Dragana Džajića. Zbog toga su ga navijači u Beogradu uvijek dočekivali salvom zvižduka. Popularni Šure je odgovarao u svom stilu: nezadrživim prodorima po boku izluđivao je braniče Zvijezde i Partizana i svom Hajduku donosio vrijedne pobjede.
Karijeru je nastavio u Parizu, nakon što je za otprilike 3 milijuna franaka prešao u redove PSG-u i Udinama, ali će ostati upamćen po tome što je odbio basnoslovne ponude američkog Kosmosa i madridskoga Reala. U Udineseu je igrao rjeđe zbog toga što je svlačionicu djelio sa brazilskim zvijezdama Zicom i Edinhom.
U razdoblju od 1999. do 2003. obnašao je funkciju sportskog direktora Hajduka, a od travnja 2007. na funkciji je generalnog menadžera kluba.
Legio VI Victrix
Legio sexta Victrix (Šesta pobjednička legija) bila je rimska legija koju je godine 41. pne. osnovao Rimska Republika|rimski trijumvir i budući car Oktavijan, a o kojoj historijski zapisi postoje sve do kraja 2. vijeka. Historičari pretpostavljaju da ju je Oktavijan formirao kao legiju-"blizanku" VI "Željezne" legije. Vatreno krštenje je imala 41. pne. u Fulvijinom ratu, a potom je 36. pne. okupirala Sicilija|Siciliju, ugušivši tako višegodišnju pobunu Seksta Pompeja. Godine 31. pne. se borila na Oktavijanovoj strani u bitci kod Akcija, a potom je premještena u Hispaniju gdje se borila u Kantabrijskim ratovima. Nakon toga je decenijama bila stacionirana u Hispaniji, gdje je dobila nadimak Hispaniensis, a naziv Pobjednička joj je dao Neron. Usprkos toga, pripadnici te legije su se godine 68. svrstali na stranu guvernera Galbe, omogućivši mu tako da krene na Rim kako bi svrgnuo cara. Godine 119. legiju je car Hadrijan premjestio na sjever Britanije, gdje je zamijenila Legio IX Hispana|IX hispansku legiju; sudjelovala je u izgradnji Hadrijanovog, a potom Antoninovog zida. Godine 185. se pobunila protiv cara Komoda te ponudila carsku krunu svom komandantu Prisku, koji je to odbio. Pobunu je ugušio budući car Pertinaks.
Londonac
Londonac je popularni naziv za "Hrvatski pravopis" Stjepana Babića, Božidara Finke i Milana Moguša objavljen 1971. godine, koji je politički zabranjen, ali u fototipskom izdanju pojavljuje se u Londonu.
Povijest
Suvremena pravopisna praksa, koja se primjenjuje i poučava u osnovnim i srednjim školama u Republici Hrvatskoj, utemeljena je na pravilima "Hrvatskoga pravopisa" Stjepana Babića, Božidara Finke i Milana Moguša iz 1996. godine. Riječ je o 4. izdanju toga priručnika, koji je pod istim naslovom tiskan 1971. godine. Do njegova objavljivanja 1971. godine vrijedila su pravopisna pravila tzv. "novosadskog" Pravopisa hrvatskosrpskog književnog jezika iz 1960. godine. U Predgovoru "Hrvatskom pravopisu" autori tumače kako dotadašnji pravopis "... nije mogao zadovoljiti ni svojim pravopisnim odredbama, ... a još manje svojim rječnikom". Stoga je, da bi se otklonio nesklad između pravopisne norme i pravopisne i jezične prakse, Matica hrvatska među članovima svoje Jezične komisije izabrala Pravopisnu komisiju. U njoj su bili Stjepan Babić, Dalibor Brozović, Željko Bujas, Božidar Finka, Ivo Frangeš, Ljudevit Jonke, Radoslav Katičić, Tomislav Ladan, Milan Moguš, Slavko Pavešić i Josip Silić.
Potom su Babić, Finka i Moguš izabrani za autore i povjerena im je izrada načela (općih i pojedinačnih) novoga pravopisa. Načela su zatim poslana Društvu književnika Hrvatske, Institutu za jezik JAZU, Katedri za suvremeni hrvatski književni jezik Filozofskog fakulteta u Zagrebu, Komisiji za udžbenike Zavoda za osnovno obrazovanje SRH i Komisiji za udžbenike Zavoda za stručno obrazovanje SRH. Sve su ustanove prihvatile načela, a autori su izradili rukopis.
Osnovom za izradu rukopisa poslužilo je deveto izdanje Boranićeva "Pravopisa hrvatskoga ili srpskoga jezika" iz 1947. godine. Zaključno, autori pišu: "Nadamo se da je ovim pravopisom postavljena čvrsta osnovica hrvatske pravopisne norme, koja se u bitnome više neće mijenjati, što će svima nama kojima je hrvatski materinski jezik ili ga prihvaćamo kao svoj književni jezik omogućiti da odsad imamo ustaljen pravopis".
Igor Tudor
Igor Tudor (Split, 16. travnja 1978.) je bivši hrvatski nogometaš. Trenutačno je trener Hajduka iz Splita.
Tudor je započeo svoju nogometnu karijeru u splitskom Hajduku, za koji je nastupao tri sezone. U Juventus odlazi 1998. iz Torina za 4 milijuna eura, što je do prodaje Nike Kranjčara bio najskuplji transfer splitskog kluba. U Juventusu je igrao do 2005. bilježivši pritom i nastupe za A reprezentaciju, s kojom 1998. osvaja brončanu medalju na Svjetskom prenstvu, te kasnije dobiva i državnu nagradu za šport "Franjo Bučar". Svjetsko prvenstvo 2002., godine kada je proglašen za najboljeg hrvatskog nogometaša, propušta radi ozljede. Tokom prvih godina u Juventusu stječe naklonost poznatog stručnjaka Marcela Lippija, te bilježi poveći broj nastupa u Serie A i Ligi prvaka.
Sezonu 2005./06. proveo je na posudbi u Sieni, da bi se potom vratio u Juve. Međutim, zadesila ga je misteriozna ozljeda gležnja uzrokovana bakterijskom infekcijom zbog koje će pauzirati čitavu sezonu. Posjetio je niz svjetskih stručnjaka, te se nakon više od godinu dana uspio donekle oporaviti. Krajem lipnja potpisuje ugovor sa matičnim Hajdukom na 1 godinu uz opciju produženja na još jednu, no, na debi čeka do kraja listopada kada nastupa protiv Zadra.
Nakon par utakmica se opet ozlijeđuje i tako većinu sezone provodi na rehabilitaciji, uz samo 8 nastupa u hajdukovom dresu. Naredne sezone ostaje u Splitu, u iščekivanju potpunog oporavka nakon kojeg je trebao postati bitan dio momčadi Gorana Vučevića. Ipak, 23. srpnja 2008., zbog neprekidnih bolova u gležnju službeno obznanjuje prekid bogate igračke karijere.
Amaseno, Frosinone
Amaseno je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 1616 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 101 m.
Kralj Mu od Zhoua
Kralj Mu od Zhoua (ch 周穆王 Zhōu Mù Wáng) ili Kralj Mu od Choua ili Mu Wang bio je peti po redu vladar kineske dinastije Zhou.
<!--==Life== King Mu Wang came into power after his father King Zhao's death during his tour to the South. King Mu was perhaps the most pivotal emperor of the Chinese Zhou Dynasty, reigning nearly sixty-six years, from c.1023 BC to c.957 BC. He was reputed to have lived until the age of 105. He liked to travel, and in particular visited the Kunlun Mountains several times during his reign. King Mu was more ambitious than wise. During King Mu's reign, the Zhou Dynasty was at its peak, and King Mu tried to stamp out invaders in the western part of China and ultimately expand Zhou's influence to the east. In the height of his passion for conquests, he led an immense army against the Jung Tribes, native to India, that had colonized the western part of China. His visits and travels allowed him to contact many tribes and swayed them to either join under the Zhou banner or be conquered in war with his mighty army. This expedition must have been more of a failure than a success, proven by the fact that he brought back only four white wolves and four white deer. Unintentionally and inadvertently, he thus sowed the seeds of hatred which culminated in an invasion of China by the same tribes in 771 B.C.
One Chinese myth tells a story about King Mu Wang, who dreamed of being an immortal god. He was determined to visit the heavenly paradise and taste the peaches of immortality. A brave charioteer named Tsao Fu, used his chariot to carry the emperor to his destination.
Robotics
In the 3rd century BC text of the Lie Zi, there is a curious account on automata involving a much earlier encounter between King Mu of Zhou and a mechanical engineer known as Yan Shi (chinese: 偃師, pinyin: yǎn shī), an 'artificer'. The latter proudly presented the king with a life-size, human-shaped figure of his mechanical 'handiwork' (Wade-Giles spelling):
The king stared at the figure in astonishment. It walked with rapid strides, moving its head up and down, so that anyone would have taken it for a live human being. The artificer touched its chin, and it began singing, perfectly in tune. He touched its hand, and it began posturing, keeping perfect time...As the performance was drawing to an end, the robot winked its eye and made advances to the ladies in attendance, whereupon the king became incensed and would have had Yen Shih [Yan Shi] executed on the spot had not the latter, in mortal fear, instantly taken the robot to pieces to let him see what it really was. And, indeed, it turned out to be only a construction of leather, wood, glue and lacquer, variously coloured white, black, red and blue. Examining it closely, the king found all the internal organs complete—liver, gall, heart, lungs, spleen, kidneys, stomach and intestines; and over these again, muscles, bones and limbs with their joints, skin, teeth and hair, all of them artificial...The king tried the effect of taking away the heart, and found that the mouth could no longer speak; he took away the liver and the eyes could no longer see; he took away the kidneys and the legs lost their power of locomotion. The king was delighted. -->
Biografija
Kralj Mu Wang je na vlast došao nakon što mu je otac Kralj Zhao poginuo za vrijeme pohoda na Jug. Kralj Mu je bio možda najznačajniji car kineske dinastije Zhou, a vladao je skoro šezdesetšest godina, od cca. 976. pne. do cca. 922. pne. Tvrdilo se da je umro u dobi od 105 godina. Volio je putovati, a u nekoliko navrata za vrijeme svoje vladavine je posjetio Kunlun planine. Kralj Mu se smatrao više ambicioznim nego mudrim.
Za vrijeme njegove vladavine dinastija Zhou je dostigla vrhunac svoje moći, te je kralj Mu nastojao suzbiti napadače u zapadnom dijelu Kine, kao i proširiti vlast Zhoua na istok. Zbog toga je pokrenuo veliku vojsku na plemena Jung, rodom iz Indije, koja su naselila zapadni dio Kine. Stupio je u kontakt s mnogim plemenima te ih natjerao da prihvate vlast Zhoua ili ih je pokorio vojskom. Međutim, njegov pohod nije bio veliki uspjeh, jer kao plijen doveo samo četiri bijela vuka i četiri bijela jelena. Tako je kralj Mu posijao sjeme mržnje zbog koje će ta plemena napasti Kinu godine 771. pne.
Jedan od kineskih mitova govori kako je kralj Mu Wang sanjao da je besmrtni bog. Zbog toga je bio odlučan da posjeti nebeski raj i okusi breskve besmrtnosti. Hrabri dvokoličar Tsao Fu, je svojim dvokolicama poveo cara do njegovog odredišta.
Harrisburg, South Dakota
Harisburg je grad u američkoj saveznoj državi Južna Dakota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 4.089, što je 3.131 (326,8 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Barre-de-Semilly
Bar de Semiji je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Sen Lo.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 792 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 102 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 7,74 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 155 metara (maksimalnoj 166 m, a minimalnoj 48 m).
Husein ibn Ali
Husein, punim imenom al-Husein ibn Ali ibn Abi Talib (, translit. al-Ḥusain ibn ʿAlī ibn Abī Ṭālib; Medina, 10. januara 626. – Karbala, 10. oktobra 680), drugi sin Alija i Fatime, mlađi brat Hasana, unuk islamskog poslanika Muhameda, te imam za šijite. Imamitska i zejditska podgrupa šijitizma smatraju ga trećim imamom, dok ga ismailitska podgrupa drži drugim uz neslaganje oko prethodnika (Ali za nizarite odnosno Hasan za mustalite). Husein je također cijenjen i u sunizmu. Nakon deset godina imamata, poginuo je kao šehid u bitki kod Karbale.
Huseinov visoki položaj navodi se u brojnim islamskim predajama. Povodom rođenja Muhamed mu je odabrao ime i jednom prilikom je izjavio da će "zajedno s bratom Hasanom biti sajed među mladima u dženetu", što šijiti tumače kao predviđanje njegovog mučeništva. Husein spada u tzv. ljude pod ogrtačem (Ahl al-kisa), jedan je od učesnika događaja poznatog kao mubahala i jedan od pripadnika uže Muhamedove porodice (Ahl al-bajt) o kojoj je objavljen kuranski stih al-Tathir (ajet o čistoći).
Za vrijeme vladavine njegovog oca Alija i građanskog rata, Husein je učestvovao u bitkama kod Basre, Sifina i Nahravana. Nakon očeve smrti, slijedio je i podržavao brata Hasana. Potvrdio je njegov sporazum s Muavijom i nastavio se pridržavati istog čak i nakon bratove smrti. Odgovarajući na pisma pristigla iz Kufe u kojima su ga protivnici Omejada pozivali na ustanak, Husein je pozvao na strpljenje do Muavijine smrti.
Kada je Muavija umro, Husein je odbio dati prisegu njegovom sinu Jazidu, smatrajući njegov uspon na mjesto kalifa nelegitimnim. Nakon što je medinski guverner Valid ibn Utba dobio naredbu da ili uzme prisegu od njega ili da ga ubije, Husein je početkom maja 680. krenuo iz Medine prema Meki. Istovremeno, stanovnici Kufe prisegnuli su Huseinu na vjernost. Dok su Husein i njegovo sljedbenici bili na putu prema Kufi, vojska Ubajdulaha ibn Zijada je po Jazidovoj naredbi zaustavila Huseinovu karavanu. Zbog straha od odmazde Jazidove vojske, stanovnici Kufe prekršili su svoje obećanje o pružanju podrške Huseinu.
U prvoj polovini oktobra 680. godine, spor je naposljetku kulminirao bitkom kod Karbale u kojoj su Husein i veći dio njegovih sljedbenika (oko 72) ubijeni, dok su ostali kao zarobljenici odvedeni u Kufu i Siriju. Huseinova pogibija bila je presudni faktor u oblikovanju islama i njegove historije, budući da se dogodila u vremenima izražene omejadske represije. Ustanak Huseina i njegovih malobrojnih sljedbenika protiv moćnijeg tlačitelja postao je stoga simbolom otpora i inspirirao je brojne muslimane u ondašnjim i kasnijim vremenima. Religijski izvori i društvene tradicije obilježavaju karbalsku tragediju u mjesecu muharemu, a njena komemoracija se svake godine održava od strane šijitskih muslimana na dan Ašure. Događaj je također postao inspirativan za razvoj šijitske misli i umjetničke izričaje poput literature, slikarstva i simbola kroz mnoge vjekove.
Porijeklo, nadimci i titule
Husein ibn Ali ibn Abu Talib ibn Abdul-Mutalib ibn Hašim pripadao je Banu Hašimu, klanu plemena Kurejš. Njegov otac bio je Ali ibn Abi Talib, a majka Fatima bint Muhamed. Unuk je islamskog poslanika Muhameda s majčine strane. Huseinova braća bili su Hasan i Muhsin (stradao kao fetus ili preminuo kao novorođenče), a sestre Zajnab i Um Kulsum. Također, imao je i polubraću Muhameda ibn al-Hanafiju, Abasa i dr. Prema šijitskim i sunitskim predajama, Muhamed je slijedeći Božju naredbu unuku dao ime Husein. Imena Hasan i Husein nisu se pojavljivala prije islama, a predstavljaju prevedena značenja imena Šubar i Šubajr (dva Harunova sina).
Huseinov nadimak bio je Abu Abdulah koje je, kao i njegovo ime, dano od strane Muhameda dok je bio dijete. Također, bio je poznat i po drugim nadimcima kao što su Abu Ali (Otac Alija), Abu al-Šohada (Otac mučenika), Abu al-Ahrar (Otac slobodoumnih) i Abu al-Mudžahedin (Otac boraca na Božjem putu). Brojne titule vremenom su pripisane Huseinu, a neke od njih odnose se i na njegovog brata Hasana, poput Sajedu Šababi Ahl al-Dženet (predvodnik mladića dženeta). Među ostalim Huseinovim titulama su još al-Zaki, al-Tajib, al-Vafi, al-Sajed, al-Mubarak, al-Nafi, al-Dalil Ali Zatulah, al-Rašid i al-Tabi li Marzatila. Ibn Talha al-Šafi navodi da je njegova najpopularnija titula bila al-Zaki, dok je Sajedu Šababi Ahl al-Dženet bila najvažnija titula. U nekim šijitskim predajama Husein se naziva i al-Šehid ili Sajed al-Šohada, Saralah i Katil al-Abarat, a postoje i dodatne titule u šijitskim djelima na temu zijarata.
Rođenje
mini|desno|225px|[[Ali sa sinovima Huseinom i Hasanom (kadžarski crtež, 19. vijek)]] Mjesto Huseinovog rođenja bila je Medina. Iako su određeni autori zabilježili da se rodio početkom oktobra 627. (6. AH), najprihvaćeniji stav među historičarima i učenjacima je da se rodio početkom 626. (4. AH). Ne postoji konsenzus oko datuma rođenja, ali je najvjerovatnije da se radi o 3, 4. ili 5. šabana. Pozivajući se na al-Mufida, historičar W. Madelung kao najizgledniji navodi potonji među njima, odnosno 10. januara. Prema ibn Sadu, malog Huseina je dojila i Lubaba bint al-Haris (Um Fadl), supruga Abasa ibn Abdul-Mutaliba i majka Kulsuma koji je također bio novorođenče u to vrijeme.
Život s Muhamedom
Husein je prvih šest godina i osam mjeseci života proveo u domaćinstvu s Muhamedom i bio je prisutan na nekim poznatijim događajima tog vremena, kao što su mubahala i druženje pod ogrtačem. Ibn Sad spominje Huseina u posljednjoj (petoj) generaciji ashaba, budući da je za Muhamedovog života bio malo dijete i nije ga pratio u niti jednoj bitki. Niz predaja, sačuvan u sunitskim i šijitskim zbirkama, svjedoče o velikoj ljubavi i nježnosti Muhameda prema svojim unucima (Huseinu i Hasanu).
Prenosi se da je Muhamed rekao: "Zasigurno, Hasan i Husein su predvodnici mladića u dženetu (raju)". Jali al-Amiri prenosi od Muhameda da je rekao: "Husein je od mene i ja sam od Huseina, Bog voli onoga ko voli njega; Hasan i Husein su (prvi) sinovi među svim sinovima (Poslanika)". Od Salmana al-Farisija potječe predaja da je Muhamed stavio Huseina u krilo, poljubio ga i rekao: "Ti si plemenit, sin plemenitog i (biti ćeš) otac plemenitih; ti si imam, sin imama i otac imama; ti si dokaz Božji, sin dokaza Božjeg i otac dokaza Božjih kojih je devet i posljedni od njih je al-Kaim".
Hadisi navode da je Muhamed često govorio: "Hasan i Husein su moja djeca; svatko tko voli njih taj voli i mene, i svatko tko voli mene voli i Boga, i svatko tko voli Boga On će mu zajamčiti raj; onaj tko ih ne voli taj ne voli ni mene, a tko ne voli mene ne voli ni Boga, a tko ne voli Boga On će ga uvesti u pakao". Abu Hurajra prenosi slične Muhamedove riječi: "Svatko tko voli ovo dvoje moje djece, Hasana i Huseina, voli (zapravo) mene; a tko god je neprijatelj njima, neprijatelj je i meni". Muhamedova ljubav prema Hasanu i Huseinu je bila tako velika da kada bi oni ušli u džamiju, on bi silazio s minbera (govornice) da ih pozdravi zagrljajem. Anas ibn Malik kaže: "Kada su pitali Poslanika koga više voli od svoje porodice, odgovorio je: Hasana i Huseina".
Rašudinska vladavina
Približno 25 godina Husein je živio pod vlašću prve trojice Rašiduna. Oko dvadeset pet godina Husein je proveo pod vlašću trojice kalifa. Imao je sedam godina na početku vladavine prvog kalifa, devet godina na početku vladavine drugog kalifa, te devetnaest godina na početku vladavine trećeg kalifa. O njegovom životu tokom ovog perioda nema puno informacija, što je zasigurno rezultat Alijevog nesudjelovanja u vlasti.
Period Abu Bakrove vladavine kalifatom bio je težak za članove Ahl al-bajta koji su tugovali za Muhamedom i istovremeno tražili svoja prava na vlast. Prenosi se da su u prvim danima Abu Bakrovog kalifata Husein, njegov brat Hasan, njihova majka Fatima i otac Ali obilazili kuće učesnika bitke na Bedru, tražeći podršku za Alijevo pravo na liderstvo.
U primarnim izvorima spominje se anegdota iz prvih dana Omarove vladavine, kada je mladi Husein ušao u džamiju i vidio da Omar drži govor na Muhamedovom minberu. Husein je smjesta zakoračio na minber i rekao kalifu: "Siđi s minbera mog oca i sjedi na minber svoga oca!". Iznenađen ovim postupkom, Omar mu je uzvratio: "Moj otac nije imao minber". Postoje predaje o posebnom poštovanju drugog kalifa prema Huseinu.
Sunitski izvori navode da je Husein u vrijeme Osmanove vlasti, zajedno s bratom Hasanom, Abdulahom ibn Omarom, Abdulahom ibn Abasom, Abdulahom ibn Zubajrom i kufanskim jedinicama sudjelovao u vojnom pohodu na Tabaristan, evidentno zbog Alijeve želje da mu sinovi steknu ratno iskustvo.
Kada je Osman protjerao Abu Zara u al-Rabazu, zabranio je da mu se itko pridruži ili oprašta s njim. Ipak, Husein je zajedno s ocem Alijem, bratom Hasanom, stricem Akilom, rođakom Abdulahom ibn Džafarom i Amarom ibn Jasirom zanemario kalifovo naređenje i oprostio se s Abu Zarom. Uprskos nezadovoljstvu Osmanovom vladavinom, Ali je naredio Huseinu i Hasanu da zaštite kalifovu kuću kada je narod podigao ustanak protiv njega. Ovaj izvještaj ima one koji ga potvrđuju i one koji ga negiraju.
Alijeva vladavina
Husein je za vrijeme Prve fitne učestvovao u bitkama kod Basre, Sifina i Nahravana. Tokom sifinske bitke održao je govor da podigne vojsci moral. Ali je postavio Huseina da poslije Hasana bude upravitelj mavkufata (darovane imovine). Postoje izvještaji o tome da je u vrijeme pogibije svoga oca bio u Madainu na zadatku koji mu je Ali povjerio odnosno da je o atentatu saznao preko pisma koje mu je poslao brat Hasan, nakon čega se vratio i prisustvovao očevoj sahrani.
Hasanova vladavina
Tokom desetogodišnjeg perioda imamata i šestomjesečnog kalifata Hasana, Husein je pratio i bio na usluzi svom bratu. Poslije smrti Alija, Hasan je postao predvodnik muslimana. Husein je dao prisegu svom bratu i pomogao mu u mobilizaciji odnosno raspoređivanju snaga u Nuhajli i Maskinu. Također, pratio je Hasana u Madain i Sabat tokom marševa. Prema pouzdanim historijskim izvorima, u vrijeme sporazuma između Hasana i Muavije, neki sljedbenici Ahl al-bajta su tražili od Huseina da se suprotstavi ovom političkom dogovoru i ustane protiv Muavije, međutim, on je snažno podržao bratovu odluku i dao prisegu Muaviji. Kada je Kais ibn Sad pitao Huseina za mišljenje o ovom sporazumu, on je otvoreno izrazio podršku Hasanovoj odluci. Poslije potpisivanja istog, Husein se vratio u Medinu i ostao tamo. Shodno šijitskom vjerovanju, nakon Hasanove smrti 670. Husein je postao imam i preuzeo odgovornost do svoje smrti 680. godine. Većina trajanja Huseinovog imamata bila je u doba Muavijine vladavine kalifatom. Nedugo nakon Muavijine smrti, Husein je ubijen u prvoj godini Jazidove vladavine.
Huseinov status nasljednika
mini|desno|225px|[[Osmansko Carstvo|Osmanski medaljon s Huseinovim imenom u Aja Sofiji (Istanbul)]] Na Huseinovom pravu na nasljedstvo Muhameda odnosno vođenje muslimanske zajednice najviše inzistiraju šijitski pravci u čijoj se literaturi javlja niz predaja i argumenata u njegovu korist. U jednom od njihovih hadisa stoji Muhamedova izjava: "Ova moja dva sina su imami, bilo da sjede ili stoje", što uzimaju kao dokaz za imamat Hasana i Huseina. Također, postoje druge predaje u kojima je Muhamed eksplicitno spomenuo broj imama, imamat Alija, Hasana, Huseina i devet Huseinovih potomaka.
U Hasanovom testamentu bile su jasne upute vezane za Huseinovo nasljeđivanje nakon njegove smrti, kao i upute Muhamedu ibn al-Hanafiji da slijedi Huseina. Al-Mufid vjeruje da je imamat Huseina bio jasan bez obzira što nije objavljen zbog tukije i njegovog vjerovanja u mir i izbjegavanje neprijateljstva. U svakom slučaju, nakon Muavijine smrti Husein je jasno obznanio svoj položaj kao imama.
Poznavanje svih religijskih nauka je uslov imamata. Sam Ali tražio je od Huseina da drži govore isto kao što je to radio Hasan, sa svrhom da se među Kurejšima ne pojavi netko tko bi tvrdio da nemaju neophodno znanje. O Huseinovom znanju i upućenosti u pravo svjedoče izjave brojnih ashaba, a spomenute su i reference o njegovim govorima na temu imamata. Šijitska literatura pripisuje Huseinu i razna čuda.
Sporazum Hasana i Muavije
Husein je shodno svim kriterijima polagao najviše prava na vlast poslije Hasana. Ostao je odan sporazumu sklopljenom između njegovog brata i Muavije, te se suzdržao od ustanka usprkos tome da su mu stanovnici Kufe slali pisma zahtijevajući akciju protiv Muavije. On im je odgovorio: "Nemam trenutno takvih planova, Bog vas blagoslovio, ostanite na svojoj zemlji i sakrijte se u svojim kućama, izbjegavajte biti optuženima dok je Muavija živ, ako se nešto dogodi dok sam živ, ja ću vam pisati".
Svejedno, Husein je odbio odobriti legitimitet vladavine Muavije nad muslimanima. Tokom desetogodišnjeg perioda razmijenjena su pisma između njega i Muavije u kojima je vidljivo Huseinovo nezadovoljstvo. Ova pisma pokazuju Huseinov stav prema Muaviji, posebno nakon zločina i neislamskih djela. Tokom ovog vremena, Husein je direktno i indirektno objasnio pravila i kvalifikacije imamata, kalifata i karakteristike ispravnog kalifa. Poštujući granice sporazuma, Husein je ostao aktivan u govoru i propovijedanju, nastavio je objašnjavati Božje zakone na velikim okupljanjima hadža, na Mini i također na njegovim tajnim okupljanjima u Meki.
Kao i trojica prvih kalifa, Muavija se pretvarao da poštuje Huseina, znajući njegov ugled među ljudima Meke i Medine. Naime, loš tretman Huseina ne bi prošao nezapaženo. Ipak, Muavija ga je istovremeno smatrao preprekom svojoj vladavini i to ga je zabrinjavalo. S jedne strane, nije zanemarivao Huseinovu poziciju, pretvarao se da ga cijeni i poštuje, te naređivao svojim zastupnicima da ne iskazuju nepoštovanje Muhamedovom unuku. S druge strane, držao je Huseina pod stalnom prismotrom, nadgledajući njegov privatni i javni život u gradu i na putovanjima. Muavija nikad nije krio da nadgleda Huseina tako da on ne bi razmatrao mogućnost ustanka protiv njega. Muavija je također savjetovao i svog sina Jazida na jednak odnos prema Huseinu.
Kritike Omejada
Husein se istaknuo kao žestok kritičar Omejada. Muaviju je kritizirao zbog svirepih likvidacija Hujra ibn Adija, Amra ibn Hamika al-Huzaija, Abdulaha ibn Jahje al-Hadramija i njegovih drugova. Tokom svoje vladavine Muavija je pokušao osigurati Jazidov dolazak na vlast, te je išao u Medinu ne bi li dobio prisege njenih stanovnika, posebno plemića, na čijem vrhu je bio Husein. Nakon što je ušao u grad posjetio je Huseina i u održanom govoru spomenuo je Jazida kao nasljednika, pokušavajući dobiti odobrenje od Huseina, međutim, on je žestoko kritizirao Jazidove nedostatke i hirovitost. Savjetovao je Muaviji da se suzdrži od imenovanja njega za nasljednika. Husein je bio među nekoliko ljudi koji su odbili dati prisegu Jazidu i koji su osudili Muavijin govor. Još prije stupanja na vlast, Jazid je bio poznat po sviranju, pjevanju i pijanstvu. Njegovo ponašanje odlazilo je u toliku krajnost da ga je sam Muavija upozoravao i zabranio mu pijančenje. Uprkos protivljenju brojnih muslimana, posebno plemića Meke i Medine, Muavija je insistirao da muslimani daju prisegu Jazidu i 676. uspio je pridobiti njihovu podršku.
Izlazak iz Medine
Muavija je 24. aprila 680. umro u Damasku, dok je Jazid bio u Havarinu. Kad je stigao u Damask i kada su mu ljudi dali prisegu, poslao je al-Valida ibn Ukbu, namjesnika Medine, s jasnim instrukcijama da ne dopušta odlazak Huseina ibn Alija, Abdulaha ibn Omara i Abdulaha ibn Zubajra prije nego što zaprimi obećanje o njihovoj prisezi.
Namjesnik Medine se o ovom slučaju konzultirao s Marvanom ibn al-Hakamom koji mu je rekao: "Ako prihvaćaš moje mišljenje, onda pozovi Abdulaha ibn Zubajra i Huseina ibn Alija sada, prije nego ljudi Medine saznaju za Muavijinu smrt, ako prihvate dati prisegu onda dobro, ali ako ne prihvate – obezglavi ih! Jer, ako oni ne daju prisegu i ljudi Medine saznaju da je Muavija mrtav, okupiti će se oko Huseina i sina Zubajrovog, čime se pojavljuje veliki problem. Kako god, Omarov sin Abdulah nije čovjek ustanka, samo ljudi odani njemu koji traže da bude kalif".
Valid je poslao nekog da ih pozove. Abdulah ibn Zubajr i Husein su bili u džamiji kada je došao predstavnik namjesnika i prenio poruku. Rekli su mu da ode reći namjesniku da oni odmah dolaze. Kada se glasnik vratio, Abdulah ibn Zubajr je pitao Huseina: "Zašto smo pozvani?" Husein je odgovorio: "Mislim da je Muavija umro, a Valid želi da damo prisegu prije nego itko sazna za njegovu smrt". Abdulah je rekao: "I ja mislim isto, pa šta želiš uraditi?" Husein je odgovorio: "Otići su do namjesnika, ali povesti ću neke od svojih rođaka tako da me njegovi predstavnici ne bi povrijedili. Ako me požele povrijediti, moji rođaci mogu mi pomoći".
Husein je otišao kod Valida i kad mu je on rekao za Muavijinu smrt i tražio da prisegne Jazidu, Husein je rekao: "Netko kao ja neće davati prisegu u tajnosti. Pozovite ljude da dođu, onda ćemo vidjeti što će se dogoditi". Valid je rekao: "Vrati se sigurno!" Marvan je rekao Validu: "Ne puštaj ga da ide! Ako ode bez date prisege nikad ga nećeš uhvatiti nazad! Ubij ga ako ne da prisegu!" Husein se naljutio i rekao: "Ni ti, niti on, ne možete me nikada ubiti!" Naposljetku, Husein i Abdulah ibn Zubajr su napustili Medinu i krenuli prema Meki bez date prisege.
Prepiska s Kufljanima
Vlast u Damasku je bila zabrinuta zbog onih koji su odbili dati prisegu, posebno kada su priče o ustanku postale popularne, primarno među stanovnicima Kufe. Mnogi sljedbenici Alija bili su ubijeni ili zatvoreni tokom dvadesetogodišnje Muavijine vladavine, a čuvši za njegovu smrt odahnuli su u zadovoljstvu i sreći. Ipak, oni koji su napustili Alija i njegovog sina, dozvoljavajući Muaviji da radi šta želi, iskoristili su ovu priliku da mu se osvete jer je Muavija ignorirao obećanja o nagrađivanju.
Ljudi su se okupili u kući Sulejmana ibn Surada al-Huzaija i razmatrali sljedeće korake. Sulejman je znao kako su njegovi sugrađani nepredvidivi i emotivni, pa im je rekao: "O ljudi! Ako niste ozbiljni i ako strahujete za svoje živote, ne zavaravajte ovog čovjeka!" Okupljeni se nisu složili, odgovorivši mu: "Nikad! Zaboravili smo svoje živote i zakleli se svojom krvlju da ćemo zbaciti Jazida i postaviti Huseina za kalifa!"
Konačno, napisali su pisma Huseinu, navodeći: "Hvala i zahvala pripada Bogu koji je porazio tvog neprijatelja. Neprijatelja koji je ubijao pravedne Muhamedove ljude i dovodio najgore na vlast. Onoga koji je dijelio bogatstvo muslimana bogatima i neposlušnima. Sada nema prepreke tvom kalifatu. Namjesnik ovog grada, Numan ibn Bašir, živi u vladinoj palači. Mi ne razgovaramo s njim, niti učestvujemo u zajedničkim molitvama". Ovo je bilo jedno od stotina, čak i hiljada, pisama poslanih Huseinu. S takvom podrškom, Husein je smatrao neophodnim da odgovori i ne dozvoli da čekaju. Tako je napisao kratko pismo: "Šaljem vam Muslima ibn Akila, mog rođaka, koji je povjerljiv tako da on vidi situaciju u gradu i informira me o njoj. Ako se potvrdi ono što ste rekli, doći ću".
Istovremeno, branitelji Omejada, posebno oni koji su favorizirali svoje lične interese slušajući naredbe iz Damaska, poslali su pismo Jazidu u Siriju, upozoravajući na mogući ustanak. Napisali su: "Ako želiš kontrolu nad Kufom i Irakom, trebaš poslati sposobnog namjesnika jer je Numan ibn Bašir nesposobna osoba ili se doima takvim". Jazid se konzultirao sa Sirjunom, svojim rimskim savjetnikom, te dao upravu nad Kufom Ubajdulahu ibn Zijadu koji je služio kao namjesnik Basre.
Dok je Jazid radio na smjeni Numana ibn Bašira, Muslim ibn Akil je stigao u Kufu s Huseinovim pismom u rukama. Ljudi su mu iskazali dobrodošlicu i on nije nikad pomislio da bi ga takvi ljudi, koji su mu tako zdušno dali prisegu, mogli uskoro napustiti. Kada je vidio njihovu iščekivanu dobrodošlicu, napisao je pismo Huseinu: "Ljudi Kufe i Iraka su tvoji sljedbenici i čekaju tvoj dolazak. Dobro bi bilo da ti uskoro dođeš u Irak".
Put prema Iraku
Kada je Husein primio pismo od Muslima ibn Akila, krenuo je prema Iraku u pratnji svoje porodice i prijatelja. S druge strane, kada je Ubajdulah ibn Zijad primio Jazidovo naređenje, premjestio se u Kufu. Zbog činjenice da mu je otac služio kao namjesnik tog grada, bio je upoznat s tamošnjim stanovništvom i znao je što mora uraditi da bi ih stavio pod kontrolu. Čim je došao počeo je prijetiti i vrbovati poznate ljude u Kufi, uz čiju je pomoć počeo tlačiti ostale i putem špijuna saznao gdje se krije Muslim ibn Akil. Zatim je zatvorio Hanija ibn Urvaha, pomagača koji ga je skrivao.
Muslim ibn Akil je navodno okupio oko 100.000 ljudi za ustanak protiv namjesnika, međutim, oni su ga napustili za manje od jednog dana bez da su uopće podigli oružje protiv Ubajdulahovih snaga. Muslim je bio toliko napušten da je u vrijeme jacije sam samcat klanjao namaz. Konačno, Ubajdulah je bio obaviješten gdje se skriva Muslim. Ubajdulahovi vojnici su ga zarobili, ubili zajedno s Hanijem, te obezglavili obojicu. Ubajdulah je potom dao vući njihova obezglavljena tijela gradom s ciljem da preplaši stanovnike Kufe u njihovoj namjeri da podrže Huseina. Plemići Kufe su ušutkani i ostali su u svojim kućama kao da se ništa nije dogodilo.
Husein je tokom putovanja prema Iraku bio informiran o ubojstvu Muslima ibn Akila i Hanija ibn Urvaha, kao i izdaji naroda Kufe. Rekao je svojim prijateljima za to i dozvolio im da odu prije nego ih stigne sigurna smrt. Dok su neki otišli, njegovi rođaci i odani prijatelji su ostali s njim. Kada je Husein stigao blizu Kufe, susreo se sa prvim ljudima vojske Ubajdulaha ibn Zijada, predvođenom od strane Hura ibn Jazida iz plemena Banu Rijah. Blokirali su Huseinov put prema Kufi u mjestu zvanom Karbala. Kada je namjesnik Kufe čuo da je Husein stigao nadomak grada, poslao je vojsku predvođenu Omarom ibn Sadom. Ubajdulah ibn Zijad je htio prisiliti Huseina da prisegne Jazidu, ali čak i suočen sa smrću, Husein je odbijao dati prisegu.
Bitka kod Karbale
mini|desno|225px|[[Bitka kod Karbale]] Kada je Husein odbio dati prisegu Jazidu, vojska Omara ibn Sada se spremila na borbu s njim. Okršaj, poznat kao bitka kod Karbale ili kasnije i dan Ašure, odigrao se od 9. do 10. oktobra 680. (od 9. do 10. muharema 61. AH). Husein je dao sve od sebe da probudi savjest vojske koja je stajala nasuprot njega, kroz svoje nesebične i dobronamjerne govore. Rekao je da im je to zadnja šansa da žive slobodno i ako padnu taj test da nikad neće naći sreću. Rekao je da ako budu ignorirali dostojanstvo, čeka ih život pun jada. Husein i njegovi drugovi održali su govore koji će ući u historiju pokazujući njihov duh i slobodoumnost, dostojanstvo i pobožnost, vrhunac nesebičnosti i dobronamjernosti prema neznalicama. Čak i kada im je smrt došla pokušavali su spasiti neprijatelje od njih samih. Jedan od govora Huseina u tim ključnim satima:
Borbe su naposljetku ipak izbile i malobrojni Huseinovi sljedbenici su poraženi. Husein i njegovi drugovi su pobijeni, njihove žene i djeca zarobljena su i odvedena prvo u Kufu, a zatim u Siriju. Ali ibn Husein nije ubijen samo zato jer je na Karbali bio bolestan.
Smrt
mini|desno|225px|[[Mauzolej imama Huseina u Karbali (Irak)]] Husein je poginuo u borbama kod Karbale 10. oktobra 680. (10. muharema 61. AH), što prema različitim historiografskim izvještajima odgovara suboti, nedjelji, ponedjeljku ili petku. U šijitskoj literaturi najčešće je navođen petak, a historičar Abu al-Faradž al-Isfahani pisao je da je kod sunita vladalo uvjerenje da se zapravo radilo o ponedjeljku. Ipak, kalendarska računica pokazuje da je potonje manje vjerojatno. Ovisno o datumu rođenja, tri su mogućnosti o Huseinovoj dobi u vrijeme pogibije (u lunarnim godinama): 56 godina i 5 mjeseci, 57 godina i pet mjeseci, ili 58 godina.
Supruge i djeca
Postoji razilaženje oko broja djece Huseina ibn Alija. Al-Mufid prenosi da je imao šestero djece, odnosno četiri sina i dvije kćeri. Neki učenjaci, kao što su ibn al-Hašab i Muhsin al-Amin, smatraju da je imao devetoro djece tj. šest sinova i tri kćeri, ali drugi poput ibn Šahrašuba u svom al-Manakibu i al-Irbilija u Kašf al-gumi pripisuju mu desetoro djece, šest sinova i četiri kćeri. Ibn Talha al-Šafi naveo je brojku od desetero djece, ali poimenice spominje njih devetero. Nekoliko drugih autora je pisalo da je imao više od desetoro djece. U nekim kasnijim knjigama elegija, kao jedno od Huseinove djece spomenuta je četverogodišnja djevojčica po imenu Rukaja.
Izgled i karakter
Husein je imao svijetlo lice. Nekad je nosio turban od krzna, a ponekad crni turban. Običavao je bojiti kosu u crvenkasto smeđu. U mnogim hadisima izgled mu se uspoređuje s Muhamedovim i određeni ga navode kao fizički sličnijeg djedu od brata, dok drugi daju prednost Hasanu. Predaje isto tako navode da je Ali smatrao Huseina najsličnijim sebi po manirima i ponašanju. Husein je nosio dva prstena s natpisima "La ilah ila Alah, udat li-lika Alah" (nema boga osim Alaha) i "In Alah balig amrih" (zaista Alah provodi svoje naredbe). Primarni izvori među njegovim vrlinama najčešće naglašavaju pobožnost, skromnost, velikodušnost i toleranciju. Zajedno sa svojim drugovima išao je pješke na hadž 25 puta, a njegovu pobožnost priznavali su i neprijatelji poput Muavije i Amra ibn al-Asa.
Husein je običavao sjediti sa siromašnima, prihvaćao je njihove pozive, jeo s njima, pozivao ih u svoju kuću i nikad nije oklijevao davati milostinju. Ako bi ga prosjak zamolio za pomoć tokom namaza, požurio bi s recitiranjem preostalih dijelova kako bi dao prosjaku ono što traži. Običavao je oslobađati robove i robinje zbog njihovih dobrih manira. Prenosi se da je Husein oslobodio ropkinju koju mu je Muavija poslao zajedno s ostalim poklonima i odjećom, u zamjenu za recitiranje ajeta iz Kurana i poeme o smrtnosti svijeta i ljudskih bića. Husein joj je potom predao sve dobivene darove. Jednom je jedan od njegovih robova uradio nešto pogrešno i bez obzira što je zaslužio kaznu, Husein je recitirao ajet "I (oni) koji opraštaju (greške) ljudima" (3:134) i oprostio mu. Potom je rob nastavio isti ajet "A Alah voli velikodušne (3:134)", stoga ga je Husein oslobodio.
Prenosi se također da je Husein platio dug Usame ibn Zejda koji se nije mogao brinuti o svom dugu jer je bio teško bolestan. U hadisima se ističe i njegova velikodušnost, npr. da su ožiljci od vreća za hranu koju je nosio siročadi i siromašnima bili jasno vidljivi na njegovim leđima, čak i na dan njegove smrti. Predaje hvale i Huseinovu toleranciju, primjerice prenosi se događaj da je jedan čovjek iz Sirije vrijeđao njega i njegovog oca, no Husein mu je oprostio i ophodio se ljubazno prema njemu. S druge strane, navodi se da je oštro reagirao kada je Marvan ibn al-Hakam vrijeđao njegovu majku Fatimu, isto kao i kada su Omejadi psovali njegovog oca Alija.