Antigone
Analiza i interpretacija
Iako je suvremena kritika suglasna oko interpretacije Anouilhovog teksta, kritičari su inicijalno bili izrazito polarizirani oko njegovog značaja. Naime, kako bi udovoljio cenzorskim zahtjevima nacističke uprave, Anouilh je namjerno priredio tekst koji je bio lišen bilo kakvih direktnih političkih konotacija, a uz to je podjednako objektivno predstavio obje strane - heroinu Antigonu i tiranina Kreonta. Sama priroda teksta, kao i Anouilhova biografija za vrijeme rata, dovele su do toga da su kritičarni inicijalno bili žestoko suprostavljeni oko toga je li Antigona odvažna potpora pokretu otpora ili opravdavanje kolaboracionističkog režima u Francuskoj. Negativne interpretacije Antigone pojavile su se tek nakon oslobođenja Francuske, kada je određena skupina komentatora u njoj pokušala vidjeti opravdanje okupacije i kolaboracionizma. Jedan od njezinih najžešćih kritičara bio je pisac Armand Salacrou, dok je časopis Les Lettres françaises objavio komentar u kojem je drama opisana "odvratan komad, djelo Waffen-SS-a"; sam Anouilh je kasnije napisao kako mu je jednom prilikom potvrđeno da je autor tog teksta bio André Breton. Većina negativnih interpretacija djela bazirala se na liku Kreonta, koji više nije nemilosrdni tiranin kakvim ga je prikazao Sofoklo, već pragmatični vladar podijeljen između ljubavi prema svom narodu i ljubavi prema svojoj nećakinji; mnogi komentatori su u liku Kreonta vidjeli maršala Pétaina, a Anouilhov prikaz tog lika doveo je do interpretacije da je kroz njega autor pokušao opravdati kolaboracioniste. Pisac Claude Roy je u svom komentaru iz 1944. godine otišao čak toliko daleko da je naveo da se "između Kreonta i Antigone upostavlja savršen dogovor". Ipak, na kraju se teško oteti dojmu da je dobar dio kritika prema Antigoni bio posljedica osobnih zamjerki što su ih kritičari imali prema Anouilhu. Naime, Anouilh je tokom rata dobrovoljno živio i radio u okupiranom Parizu, a zbog svoje apolitične i zatvorene prirode, nikada se javno nije opredijelio ni za pokret otpora, ni za kolaboracioniste. Uz to, nakon samog rata se oštro protivio denacifikaciji u vidu "legalnog progona", ostao je dobar prijatelj s Pierreom Fresnayjem, koji je tokom rata surađivao s Nijemcima, te se zalagao za pomilovanje Roberta Brasillacha, kontroverznog kolaboracionističkog pisca. Ovome svemu, kritičari su pripisivali i kasnije konflikte s de Gaulleom. Ipak, ostaje činjenica da je Anouilh svjesno i namjerno ostao apolitičan cijeli svoj život, a vrlo je izvjedno da u vrijeme pisanja Antigone uopće nije bio svjestan političkih konotacija samog pokreta otpora. Uz to, postoji cijela serija elemenata koji jasno ukazuju na uzaludnost ovih kritičkih interpretacija, kao što će biti vidljivo u narednom pasusu. S druge strane, pozitivne interpretacije Antigone uspjele su izdržati test vremena i danas su, zapravo, jedine prihvaćene prilikom književne analize samog djela. Interpretatori su u Antigoni vidjeli moderno djelo inspirirano gračkim klasikom, ali kojeg nadilazi i postaje bezvremenska metafora za borbu posebnih pojedinaca protiv tiranije, ma koliko praktična ona bila. Konkretno, Antigona je predstavljena kao taj poseban pojedinac koji se bori protiv "pragmatične tiranije" svog ujaka, Kreonta. U kontekstu tadašnje političke situacije, Antigona je viđena kao simbol francuskog pokreta otpora, koji se snažno usprotivio ne samo nacističkim okupatorima, već i domaćim kolaboracionistima, prezentiranima kroz lik Kreonta (Pétain). I dok i u ovoj varijanti tumačenja Antigona i Kreont zadržavaju svoje metaforičke uloge, interpretatori su ovdje stavili fokus na Antigonu, ističući njezinu beskompromisnu borbu protiv nepravde, za razliku od kritičara, koji su fokus stavljali na blagost Kreontovog lika, u čemu su vidjeli pokušaj opravdavanja kolaboracionista. Naravno, kada se Antigona stavi u fokus, kako je to inicijalno i zamišljeno, drama doista dobiva dimenziju suprostavljanja tiraniji, koju joj je Anouilh i namijenio. Uz to, činjenica da je Anouilh nekoliko puta prepravljao tekst i u pismu dao instrukcije Barsacqu da pregleda tekst i ukloni bilo kakve reference na kontroverzne političke trenutke, pazeći pri tom da cenzori ne bi odbili tekst, ide u prilog tezi da je Anouilh želio kritizirati nacističke okupatore i njihove suradnike. Činjenica njegove stvarne apolitičnosti, kao i to je li on bio pobornik pokreta otpora ili nije, postaje, na koncu, nevažna pred evidentnom činjenicom da je Antigone napisana kao kritika svakog oblika tiranije, čak i one praktične, odnosno slava individualnog, nepokolebljivog i beskompromisnog idealizma koji u svijetu traži i donosi mu pravdu i napredak.