Udbina
Historija
<!-- Лички Срби имају стару своју постојбину Потарје, Пива и горње подриње. Они се не разликују по свом поријеклу ни по свом говорном подручију. Они се могу разликовати једино по вријемену када су у Лику доселили и колико су се по њој раширили. Поред сталног насеља, посједничкога и кметскога, у Лици је у то вријеме прије Турака било и покретног становништва које није имало свог властитог посједа, него се кретало по туђој земљи, а прелазило је и на друга жупска подручија. То су били Власи ( Срби ), који су углавном живјели од пастирске привреде. Према познатим споменицима зна се да је у Личкој жупи Влаха ( Срба ) било у 15. вијеку на планинском дијелу између Будимеричића и Врепца, на земљишту које је спадало под Островицу. У исправи из 1421. године спомиње се код Островице село Игришће и у њему Власи. Већа скупина Влаха у 15. вијеку живјела је и у Велебиту у близини св. Ивана на гори. Власи су у Лици имали своју управу и суд, са кнезом и четри судије и два пристава Управа и судство Жупаниску част у Крбави држали су од 13. вијека искључиво чланови племена Гушића. Између свих племићких породица у Крбави Гушићи су били једини од 12 повлаштених племена. Он су били и најбогатији посједници у жупи. Од краја 13. вијека жупанијску је част заправо узео у своје руке Курјак, од којега су у 14. вијеку изашли Курјаковићи који су и касније били Крбавски жупани. Сједиште управне жупске организације било је на Удбини.Она се према томе и зове тим именом. Испрва је састајалиште жупске скупштине било у подграђу, а послије ваљда и у великим жупанијским зградама на брду гдје се развила Удбина. Иначе су Курјаковићи жупанијску власт вршили и у својим дворовима, у Комићу, како то доказују неке сачуване листине. По освајању Удбине 1527. године Турци у Крбавску долину доводе православни народ из дубине Босне и то из Гламоча и Грахова у села, а муслиманску рају у градове. Православни народ долази као сточари и земљорадници да им обрађују земљу, где су се временом окућили и развили јака домаћинства.Досељеници су у Лици добијали већином пропала кметска села, али и неке повластице. Турска власт им је дала и нешто земље, није им у вјеру дирала, није их чак тјерала у кметски положај, итд. Досељеници су за узврат морали попуњавати помоћне чете турске војске, радити одређен број дана на имањима ага и бегова, обнављати утврђена мјеста, градити шумске путеве и подмиривати даџбине. По првом попису из 1577.године види се да је Удбина била главно мјесто на личко~крбавском подручију. Турци су овај пут Лику насељавали по одређеној основи. Цијел тај рад трајао је десет година, од 1576. до 1586.године. За то дуго вријеме Турци су имали времена да настане сваки дио земљишта, да подигну нова насеља, оснују нова трговишта и цјело подручије раздјеле у посједе. У првом реду може се утврдити да су Турци довели много народа. То нарочито истичу споменици који о том говоре. Попис утврђења на крајишкој страни од 1577. чак је истакнуо да се тих нових насељеника нашло у Лици до пет хиљада па да се све посаде на Крајини морају појачати. Већину међу њима чинили су Срби пастири из јужних крајева, остали су били муслимани. Срби су били смјештени по цјелом земљишту у унутрашњости, али их је главнина одведена на пограничне дјелове ( које турци до 1576. нису смјели настањивати због сењских ускока ), они су на тај начин учвршћивали погранични појас. Не само ради одбране, него и због даљих продора. Том новом сеобом стекли су густо становништво крајеви испод Велебита : Почитељ, Дивосело и Смиљан, који до тада нису били насељавани због страха од сењских ускока. Нове становнике Србе добили су Перушић и Пазариште ( Срби су под Турским притиском временом исламизирани, а да би падом Турске 1689. они били покатоличени од стране попа Марка Месића ).Највећи се број нових насељеника смјестио по сјеверном дијелу Крбаве од Бунића према Врховини са средиштем у Кореници. Управо тих насеобина на сјеверној граници турског подручија Аустријске власти највише су се и прибојавале, јер су знале коју сврху оне имају. Цјелим ти послом руководио је упочетку босански паша Ферхад Соколовић, који је од јесени 1575. до 1577. заузео и запосјео велики дио лијевог Поуња и тако осигурао Крбаву, Бужане и Лику са те стране. Учинивши то, Ферхадпаша је у прољеће 1577. најприје довео јаке чете у крајеве, а онда поправио двадесет старих градова и најпослије у њих увео сталне посаде. На крбавском подручију том приликом насељени су Србима, Подлапац ( Подлапача, Сврачково Село, Пишаћ и Толић ). Оснива се и Удбински котар, а важна војводства су била у Пишаћу, Комићу и Подлапцу. Други попис је извршен 1620. године када је прошао један нараштај иза велике сеобе осамдесетих година 16. вијека, види се да је Удбински котар био добро насељен.Он је заузимао готово потпуно оно земљиште које припада удбинском подручију.На њему је било много села са око 1.000 кућа и 5 ~ 6.000 становника. Поред многобројних виших и нижих котарских чиновника на Удбини су своје сједиште имали и кадија, капетан и неколико ага. У подграђу становали су само муслимани, а њих је било и по осталом подручију, али су били измјешани с насељеним Србима. Већа муслиманска насеља су била у Курјаку, Комићу, Средњој Гори, Ћојлуку, Мекињару, Јошану, Мутилићу, Подлапцу, Висућу и Пишаћу. У 17. вијеку муслиманско становништво на Удбинском подручију је све више расло услијед новог насељавања муслимана из западнобосанских крајева. У почетку, пошто су Срби били у већини, а турској је била потребна као радна и војна снага, турска власт је са досељеницима релативно добро поступала. Међутим, порастом броја исламизираних породица, активношћу органа Војне крајине и небригом за напредак, досељеници су све више западали у потешкоће. Постепено им је турска власт смањивала привилегије. Неке породице да би сачувале привилегије, прелазе на ислам. Међутим, како се може закључити из постојећих извора, огромна већина досељеника у Лику опирала се исламизацији. Оптерећени кулуком, војним обавезама и даџбинама, вијерски угрожени, препуштени самовољи локалних велможа турске власти и појединим неодговорним људима, осиромашени, без изгледа на боље, досељеници су на позив Крајишких органа или самостално масовније пребјегавали на страну Аустрије. Неки историчари та бјекства називају “ ускочким сеобама “. Међутим, поједини аутори ускочке сеобе своде на Жумберак, а све остале пресељеничке групе називају “ пребјезима “, “ бјегунцима “, “ Власима “ итд. Ускочке сеобе из турског дијела Лике на територију Горње Крајине трајале су кроз цио17. вијек. Удбински Срби Због великог незадовољства под Турском Срби ступају у везу са Аустријом тј. са Сењским капетаном Гушићем 1611. године нудећи да ће из тог Турског краја пријећи четри села. Турци су осјетили да Подлапчани ( тада су у Подлапачи живјели само Срби ) нешто спремају, те су почели пазити на њих. Прво је успјело избјећи 13 породица, а нешто касније још 50 породица, породице су тада бројале од 10 до 15 чланова домаћинства. Све те досељенике насели капетан Гушић у Брлошко Поље.Осим самога Брлога и Гушић Поља ту су они са временом стекли и Дубраву, Дренов Кланац Главаце, те им се подручије уза сјеверни крак Гацке пружило све до Шкара и Старог Села. На таквом великом земљишту могли су се без веће невоље успјешно развијати.У тој сеоби дошли су : Баклајићи, Бастајићи, Бјелобабе, Бранковићи, Будисављевићи, Црнојевићи, Дабовићи, Дракуле, Глумци, Грубори, Јањатовићи, Карлеуше, Кнежевићи, Лалићи, Лаврње, Љубибратовићи, Љуботиње, Милеуснићи, Милинчевићи, Нећаци, Никшићи, Огризовићи, Прице, Пухале ( Пуваче ), Славковићи, Томићи, Варде, Влашићи, Врзићи, Вукадиновићи и Жакуле. Неки од тих родова имали су и по двије, три породице. Оне су биле јаке и по 10 до 15 чланова, те је и то насеље било с размјерно врло јако. У свом насељењу могло је имати око 550 чељади. На доброј земљи, уз обиље ратарског тла Брложани су се добро развијали. Према Крајишком попису они су 1658. године имали већ 74 куће и 691 чељади са 233 човијека за оружије. Другу групу исељеника, преко 60 Српских породица капетан Гушић 1611. године насели у Брињско Поље. Они су населили : Лучане, Буковље, Водотеч, Ивакушу, Војводушу, Тужевић и Добрице на старом подручју и Прокике и Жупањ Хум на бившем Сењском земљишту, ту су се настаниле 25 породица које су биле јаке већ у насељавању. Оне су се стога брзо развијале и већина од њих су се развиле и основале су се многе нове породице. У сјеверном дијелу Брињског Поља земљу су добили : Божанићи, Буквићи, Гостовићи, Којчини, Косовци, Лончари, Маричићи, Милошевићи, Орлићи, Платише, Протулипци, Рајачићи ( уједном дијелу ), Скакавци, Станићи, Шушњари, Врањеши и Вујићи у јужном дијелу. Бањеглави, Ђурићи, Галовићи, Хајдуци ( Ајдуковићи ), Кнежевићи, Маљковићи, Рајачићи ( у већем дијелу ), Рапајићи и Смиљанићи. Углавном те су породице остале на једном скупу како су добиле земљу још у 17. вијеку. Из тог насеља изишло је 1697. године и доста насељеника у Лику, а особито у Крбаву одакле су и дошли. Са Крбаве 1638. године Срби долазе у Брињско подручије. Њихову сеобу је уредила Приморска крајина, која их је својом четом и допратила са Турског земљишта. Нови су насељеници настањени у западном и југозападном дијелу Брињског поља, где има доста добре земље што им је одговарало. У тој сеоби је дошло само 13 породица, али их је нешто касније доселило још 13 породица. Међу њима су били ови родови : Бањеглави, Божанићи, Буквићи, Ђурићи, Галовићи, Гостовићи, Хајдуци ( Ајдуковићи ), Кнежевићи, Којчини, Косовци, Лончари, Маљковићи, Маричићи, Милошевићи, Орлићи, Орловићи, Платише, Протулипци, Рајачићи, Рапајићи, Скакавци, Смиљанићи, Станићи, Шушњари, Врањеши и Вујићи. Већ у самом досељењу сви су ти родови били јаке задруге које су се у једном нараштају већ толико размножиле да су 1658. године имале 66 кућа са 585 чељади. Досељеним Србима дата су напуштена села : Лучани, Скалићи, Водотеч, Прокике, Жупањ Хум, Гушића Поље и Дренов Кланац до Чардака. За вријеме Кандијског рата, од 1645. до 1669. године, велика група становништва из Крбаве одселила је у сјеверну Далмацију. Ову групу је одвео Петар Смиљанић родом из Пишаћа, отац чувеног јунака из народних пјесама Илије Смиљанића. Илија Смиљанић је погинуо на Вучјаку ( Велебит ) када је са Јанком Митровићем и 70 момака упао у Турски дио Лике и отео жену Ахмед~Бега Липовца. Успио је да продре до Удбине, заробио петнаестак, а убио 30 Турака. Међутим ту је смртно погођен од једног Турског војника из пушке, тако да је тај хајдучки подухват скупо плаћен. Тада је Петар Смиљанић из Крбаве у Далмацију превео доста породица са презименима : Борић, Егић, Кнежевић, Милошевић, Поповић, Ракић, Тишма, Вукмировић итд. У испражњена насеља Лике, турска власт је помјерала друге групе досељеника, које су раније доведене у рејоне сјеверне Далмације и у сусједне предјеле Босне, и на тај начин одржавала нужан степен насељености ове области.