cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raspad SFR Jugoslavije
Situacija u SAP Kosovo
Pod utjecajem nezadovoljstva Srba njihovim položajem na Kosovu, ali i u SFRJ od 1974. godine, Srpska akademija nauka i umetnosti dvadeset dana kasnije donosi odluku o stvaranju memoranduma koji govori o poziciji Srba u Jugoslaviji. Taj kontroverzni memorandum tvrdit će da Albanci vrše genocid nad Srbima na Kosovu, da su Srbi žrtve diskriminacije u Jugoslaviji i da srpsko pitanje neće biti riješeno sve do stvaranja punog nacionalnog i kulturnog jedinstva srpskog naroda bez obzira na mjesto gdje žive. Dan nakon objave memoranduma, tadašnji će ga predsjednik SR Srbije Ivan Stambolić osuditi izjavom da je to ratni manifest za srpske komesare.
Antibirokratske revolucije
thumb|150px|[[Milo Đukanović vođa komunističke omladine Crne Gore]]
4.10. 1988. u mjestu Bačka Palanka dolazi do onog što su režimski mediji nazivali spontanim masovnim okupljanjem 150,000 demonstranata koji zahtjevaju rušenje vlade u Vojvodini. Sljedeći dan demonstranti dolaze u Novi Sad. Kako su pokušaji rukovodstva Vojvodine da mirno smire demonstrante propali oni su zahtjevali od JNA da zaštiti ustavni poredak u pokrajini. Kada to vojska odbija učiniti kompletno rukovodstvo Vojvodine je dalo ostavke na svoje položaje i potom bilo zamjenjeno s ljudima lojalnim Slobodanu Miloševiću.
Predsjedništvo Crne Gore se s druge strane nije dalo tako jednostavno uplašiti kao ono Vojvodine. Pokušaj masovnih demonstracija koje su počele po istom scenariju u Žutoj gredi 7.10. 1988. se raspada kada crnogorska milicija rastjeruje demonstrante. Do ponovljenog pokušaja dolazi 10.1. 1989. godine u Titogradu, a on će završiti uspjehom. U novo predsjedništvo lojalno Miloševiću tada pored ostalih ulazi i Milo Đukanović koji nakon toga vlada u Crnoj Gori 30 godina.
17.11. 1988. pada i vlada na Kosovu, a članovi predsjedništva su zamjenjeni s Miloševićevim lojalistima. Ova smjena dovodi do dvostrukih demonstracija. S jedne strane u Beogradu se dan kasnije na poziv tamošnjih medija okupilo milijun Srba kako bi dali podršku politici Slobodana Miloševića, a s druge strane na Kosovu je demonstriralo 100,000 Albanaca 19.11. 1988. godine davajući podršku smjenjenom rukovodstvu. Jugoslavensko predsjedništvo je jedino reagiralo na kosovske demonstracije izjavom da će pokrenuti potrebne mjere kako bi uspostavilo red na Kosovu. Strani mediji su demonstracije u Beogradu nazvali protualbanskim, a one na Kosovu protusrpskim demonstracijama.
Po rječima tada već bivšeg ministra obrane Branka Mamule i tadašnjeg predsjednika predsjedništva SFRJ Raifa Dizdarevića u njihovim memoarima predsjedništvo je raspravljalo o "antibirokratskim revolucijama" i zaključilo da lokalno stanovništvo ne učestvuje u demonstracijama nego osobe dovezene iz Srbije ali da ih ne mogu zaustaviti jer je pokušaj proglašavanja izvanrednog stanja bio blokiran od SR Slovenije koja misli da će i njeno rukovodstvo biti smjenjeno zbog separatizma u slučaju proglašenja izvanrednog stanja.
Situacija u SR Sloveniji
Početak buđenja nacionalizma u Sloveniji kao i u Hrvatskoj pada u toku 1987. i 1988. godine kada Slovenska udruga pisaca i ona sociologa piše prijedlog novog ustava koji će ugledati svjetlo dana 25.4. 1988. Taj prijedlog na jugoslavenskom nivou prolazi praktički bez reakcija, ali hapšenje Janeza Janše i tri druge osobe zbog "izdaje" dovodi do žestoke nacionalističke reakcije u Sloveniji zbog podrške uhapšenim osobama. Ta vojna tajna napisana u časopisu Mladina je bilo pitanje vojnog zapovjednika ministru obrane SR Slovenije da li će održavati red ako vojska zatvori predstavnike opozicije. Nakon ovog događaja vodstvo Savez komunista Slovenije počinje drastično mijenjati svoj politički kurs. Gotovo godinu dana kasnije to jest 8.5. 1989. Ljubljanu potresaju žestoke demonstracije u kojima protestanti zahtjevaju samostalnu demokratsku slovensku državu. Protivno saveznim upozorenjima Slovenija 15.9. 1989. mijenja svoj ustav tako da se briše iz imena pojam socijalistička i da republika dobiva pravo za proglašavanje nezavisnosti.
Posljednja godina kada komunisti imaju potpunu vlast u Sloveniji završava pokušajem miloševićevske anti-birokratske revolucije i pozivom na okupljanje srpskih demonstranata u Ljubljani. Taj pokušaj propada nakon odluke slovenske vlade da zabrani demonstracije zamišljene za 1.12. 1989. nakon čega SR Srbija uvodi ekonomsku blokadu Slovenije.
Situacija u SR Hrvatskoj
thumb|right|150px|[[Franjo Tuđman, vođa HDZ]]
Vodstvo Saveza komunista Hrvatske gledajući uspon Miloševića nije gajilo iluzije, tako da je njen predstavnik Stipe Šuvar pokušao na sastanku izbaciti Slobodana Miloševića iz Jugoslavenskog centralnog komiteta, ali taj pokušaj je propao 17.10. 1988.
Praktički istovremeno s tim pokušajem dolazi do porasta nacionalizma u Hrvatskoj gdje nacionalistička himna postaje pjesma Prljavog kazališta Mojoj majci (Ruža Hrvatska) izdana 1988. godine tako da na koncert grupe u Zagrebu 17.10. 1989. dolazi 200,000 ljudi.
U kasnu zimu 1988/1989 godine Franjo Tuđman drži govor u društvu pisaca Hrvatske gdje izlaže program oko kojeg će biti osnovan HDZ. Tijekom sljedećih nekoliko mjeseci u Hrvatskoj se počinju jedna za drugom osnivati političke stranke koje će učestvovati na prvim slobodnim izborima sljedeće godine.
Stanje u JNA
thumb|150px|right|[[Titov spomenik u Kumrovcu]]
Tijekom 34 godine vladavine Josipa Broza Tita postojala je politika nacionalne ravnoteže u vojnim snagama. Kako bi se spriječilo da osobe iz bilo koje jugoslavenske nacije steknu kontrolu nad vojskom dogovor je bio da na dvije najviše vojne pozicije moraju biti osobe različitih nacionalnosti. Ta politika "bratstva i jedinstva" u vojnim snagama je bila narušena 1979. godine tijekom bolesti Tita kada na oba najvažnija mjesta dolaze osobe srpske nacionalnosti.
Tijekom raspada SFRJ jednu od najvažnijih uloga će odigrati admiral Mamula koji postaje ministar obrane 1982. godine. Tijekom sljedećih 6 godina on radi na slabljenju teritorijalne obrane koja je po njemu zametak republičkih vojski. Njegova politika jačanja središnje vlasti ga je istovremeno učinila nepopularnim u Hrvatskoj i Sloveniji, a i činjenica da je potpuno vjerovao u Jugoslaviju i Slobodana Miloševića. Političko uvjerenje admirala Mamule da u slučaju ustavne krize jugoslavenska narodna armija mora održavati mir dok republike ne postignu dogovor na kraju dovodi do njegovog pada 15.5. 1988. godine i zamjene s Veljkom Kadijevićem.
Strani utjecaji
Istovremeno s tim vojnim promjenama SAD po direktivi predsjednika Ronalda Reagana počinje voditi specijalni rat protiv Jugoslavije. Prvo od tih naređenja je National Security Decision Directive broj 54 iz 1982. godine koja poziva na "tihe revolucije" u komunističkim zemljama. Dok direktiva broj 54. govori općenito o komunističkim zemljama ona broj 133 iz 1984. godine se konkretno bavi Jugoslavijom.
Specijalni rat vođen od SADa u kojeg su spadale i sankcije MMFa kao i greške jugoslavenskog vodstva krajem sedamdesetih i početkom osamdesetih godina dovode do ekonomske krize tako da su realne plaće pale 25 % između 1979 i 1985 godine, a Jugoslavija počinje živjeti od novca što joj emigranti šalju tako da 1989. godine 19 % od svoga novca kojeg u svijetu emigranti šalju svojim kućama završava u SFRJ. U takvim uvjetima 1989. godine premijer Jugoslavije postaje Ante Marković kojeg BBC naziva najboljim američkim prijateljem u Jugoslaviji.
1991. godine Helmut Kohl i Hans-Dietrich Genscher se u okviru Europske zajednice zalažu za prihvaćanje činjenice da se Jugoslavija nalazi u procesu raspada, dok predsjednik Komisije EZ-a Jacques Delors te premijer Luksemburga Jacques Santer, tokom jedne posjete Beogradu u svibnju 1991. iznose sljedeći spektakularni prijedlog: Jugoslavija, prema njima, “odmah” i mimo uobičajenih pravila može postati pridruženom članicom EZ-a. Za tu bi svrhu bilo izdvojeno 5,5 milijardi dolara financijske pomoći. Naravno, preduvjet za to bilo bi mirno rješavanje krize".
Paraliza predsedništva
Posljednji dio zajedničke slagalice koja dovodi do raspada Jugoslavije i rata se događa na jesen 1988. godine. Prvo propada pokušaj Stipe Šuvara da se izbaci Slobodana Miloševića iz partije, a potom predstavnici svih republika i pokrajina zajedno donose odluku da se ukine mjesto predsjednika partije u jugoslavenskom predsjedništvu. Tom odlukom broj članova predsjedništva je smanjen sa 9 na 8 tako da se pojavljuje mogućnost za neodlučno glasovanje što će dovesti do paralize državnih organa početkom devedesetih godina. Milošević je stekao kontrolu nad 4 od 8 glasova u predsjedništvu SFRJ (Uža Srbija, Vojvodina, Kosovo i Crna Gora).
1990: početak raspada
Godina započinje sa posljednjim, XIV kongresom SKJ koju će 22.1. 1990. nakon prepirke napustiti članovi iz SK Slovenije i SK Hrvatske koji su tražili reformu, čemu se protivila SK Srbija koja je zahtjevala jačanje centralne vlasti (čemu se također protive SR Bosna i Hercegovina i SR Makedonija) i traži princip jedan čovjek jedan glas na budućim jugoslavenskim izborima. Istovremeno s partijskom krizom jugoslaveninski premijer Ante Marković počinje svoju veliku ekonomsku reformu koja zajedno s političkom krizom dovodi do pada industrijske proizvodnje od 18.2 % u 1990 godini i 100 postotne devalvacije do 13.4. 1991. godine. Zapadne vlade su bile "zadovoljne" ekonomskom krizom smatrajući da će ona zaustaviti svađu među jugoslavenskim narodima.
Na prvim slobodnim izborima u Sloveniji (8.4. 1990.) i Hrvatskoj (22.4. 1990.) komunistička partija je bila poražena tako da u Sloveniji vlast preuzima DEMOS, a u Hrvatskoj HDZ. Predizborna kampanja u Hrvatskoj dovodi do nezadovoljstva Srba koji pored ostalih akcija imaju miting na Petrovoj Gori gdje se okuplja 50,000 ljudi "protiv Franje Tuđmana i Ustaša, a za teritorijalni integritet Jugoslavije". U skladu s takvim porastom nacionalnih tenzija Srpsko rukovodstvo 26.3. 1990. godine donosi odluku da se rat u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini ne može izbjeći nakon čega se situacija u Hrvatskoj mijenja po automatizmu tako da između 26.4. 1990. i 27.6. 1990. JNA prvo razoružava teritorjalnu obranu (U Sloveniji neuspješno), a potom počinje povećavati svoje garnizone u Zagrebu, Kninu, Banja Luci i Hercegovini. S druge strane hrvatski sabor izglasava Franju Tuđmana za predsjednika, a Stipu Mesića za premijera nakon čega Srpska demokratska stranka napušta sabor (30.5. 1990.) i osniva zajednicu općina sjeverne Dalmacije i Like s glavnim gradom u Kninu (27.6.1990.) dok četnički vojvoda Vojislav Šešelj izjavljuje "Granica Srbije nije Drina. Drina je srpska reka koja teče kroz središte Srbije".
150px|thumb|[[Balvan revolucija 1990.]]
Nakon što novi hrvatski parlament 25.7. 1990. donosi odluku o brisanju svih komunističkih simbola iz ustava Republike Hrvatske Srpska Demokratska Stranka proglašava nezavisnost Srba u Hrvatskoj, za svog prvog predsjednika bira Milana Babića i donosi odluku o referendumu Srba za nezavisnost koji će Hrvatska odbiti zbog nepostojanja mogućnosti za takav referendum u hrvatskom ustavu (starom ili novom) nakon čega 17.8. 1990. Srbi u Hrvatskoj se bune zbog diskriminacije i počinju takozvanu balvan revoluciju
U doba nacionalističkih nemira u Hrvatskoj i prvih srpskih straža u okolici Zadra, iznenađenje za sve sudionike jugoslavenske krize postaje glasovanje parlamenta Kosova kojim je ono proglašeno republikom potpuno jednakom ostalim republikama. Kao odgovor na tu odluku Srbija raspušta parlament i dijeli otkaze direktorima albanskih medija na Kosovu.
Ostatak godine će proteći u oružanom primirju s višestranačkim izborima u svim jugoslavenskim republikama. U Bosni i Hercegovini pobjednik izbora je koalicija nacionalnih stranaka - muslimanske SDA, srpske SDS i hrvatske HDZ BiH. U Makedoniji nacionalistička stranka VMRO–DPMNE je osvojila najveći broj mjesta, ali je vlast ipak preuzela koalicija reformiranih komunista i pro-Markovićevskih liberala. U Srbiji i Crnoj Gori, pak pobjedu ostvaruju pro-miloševićevske Socijalistička partija Srbije i Demokratska partija socijalista Crne Gore. Pokušaji Slovenije i Hrvatske da Jugoslavija postane konferederacija su odbijeni od Srbije kao s druge strane i njeni o stvaranju centralističke federacije.
Krajem godine Slovenija na referendumu, koji se održava točno dva mjeseca nakon što je Srbija uvela carinu na proizvode iz Slovenije, 23.12. 1990 tamošnje stanovništvo glasa za nezavisnost koja će tek kasnije biti proglašena. Hrvatski sabor kojem prisustvuju predsjednik Slovenije Milan Kučan i predsjednik Bosne i Hercegovine Alija Izetbegović dan ranije donosi novi ustav u kojemu su više ne nalaze Srbi tako da Hrvatska postaje država Hrvata i drugih narodnosti koji tamo žive (ranije je bilo Hrvata, Srba i drugih narodnosti), dok Srbija 26.12. 1990. uzima, otuđuje 1.8 milijarde američkih dolara od centralne banke Jugoslavije za vlastite potrebe
Rat u Sloveniji 1991.
U Beogradu 24.1.1991. sastale su se delegacije Srbije, koju je vodio Slobodan Milošević, i delegacija Slovenije, koju je vodio, Milan Kučan. Na tom sastanku Milošević je rekao da Srbija neće praviti teškoće Sloveniji ako ona odluči da se odvoji na miran način u skladu sa ustavom i pravom Slovenaca na samoopredeljenje do odvajanja. Ipak, Kučan i ostale vođe Slovenije odabrale su da se nasilno i bez dogovora odvoje od SFRJ, a razlozi za tu odluku nisu potpuno jasni.
Od marta do početka juna 1991. Slovenija je završavala pripreme za rat protiv JNA. Rušeći ustanove SFRJ, poslanici u skupštini Slovenije 6.3.1991. proglasili su obustavu slanja mladića iz Slovenije u JNA. Ministarstvo vojske Slovenije tražilo je 23.3.1991. od JNA da za tri meseca napusti područje Slovenije, a Teritorijalna odbrana Slovenije 23-24.3.1991. izvela je i jednu vojnu vežbu pripremanući se za oružani sukob sa JNA. Početkom juna 1991. javno je izvršeno polaganje zakletve oko 260 redovnih vojnika Republike Slovenije u Igu (koji je pre bio zatvor) kod Ljubljane i Pekrama kod Maribora. Pred sukob, rezervni sastav milicije Slovenije pozvan je na dužnost 20.6.1991. godine, a policija i TO Slovenije imali su oko 35.000 naoružanih ljudi na početku sukoba. Nasuprot tome samo 5. vojna oblast JNA sredinom 1991. imala je oko 40.000 vojnika, oko 200 aviona i helikoptera, oko 1.160 tenkova i oko 3.000 artiljerijskih oruđa, ali ukupno JNA je imala više od 160.000 oficira i vojnika u to vreme. Zbog toga, armija koju je Slovenija stvarala bila je slaba u odnosu na JNA i ozbiljan oružani sukob mogao se završiti potpunim porazom Slovenije.
Ipak, pred početak oružane pobune u Sloveniji iz najveće vojne, političke i ekonomske sile sveta SAD stigao je državni sekretar Džejms Bejker u Beograd 21.6.1991. i upozorio vladu SFRJ da SAD neće dopustiti promenu republičkih granica u SFRJ, i da ne sme nasilno (vojskom) biti sprečavavano odvajanje Slovenije i Hrvatske. Posle takvog upozorenja od visokog predstavnika SAD, vlada SFRJ nije smela pomisliti na potpunu upotrebu sile kojom JNA raspolaže. Nasuprot tome, vođe Slovenije su znale da mogu i oružano napadati JNA bez straha da će napadnuta JNA upotrebiti sva sredstva u odgovoru. U Zagrebu 22.6.1991. sastali su se F. Tuđman, M. Kučan, predsednik vlade Slovenije Lojze Peterle i predsednik vlade Hrvatske Josip Manolić da se dogovore o istovremenom proglašenju samostalnosti od Jugoslavije, a posle toga, 25. juna 1991. Sabor Hrvatske i Skupština Slovenije proglasili su odvajanje tih republika od SFRJ. Istog, 25. juna 1991. Savezno veće Skupštine Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije donelo je odluku kojom se deklaracije o odvajanju Slovenije i Hrvatske proglašavaju pravno ništavni. Istovremeno (25.6.1991) počela je i sednica savezne vlade (Savezno izvršno veće), a završena je u ranim satima 26.6.1991. kada je usvojena naredba, koju je potpisao Ante Marković, a prema njoj savezna policija i Oružane snage SFRJ moraju sprečiti policiju i Teritorijalnu odbranu Slovenije u pokušaju da preuzmu granične prelaze SFRJ prema Italiji, Austriji i Mađarskoj, a morali su zaustaviti i postavljanje novih graničnih prelaza prema Hrvatskoj.
Pred proglašenje nezavisnosti, TO Slovenije se raspoređivala oko kasarni i položaja Jugoslovenske narodne armije. Tako su ih opkoljavali i spremali se za sukob, a 26.6.1991. policija Slovenije počela je da preuzima granične prelaze i carinarnice, a skidala je sa njih državne simbole SFRJ.
Ministar odbrane Veljko Kadijević je naredio da se upotrebi manje od 2.000 vojnika sa oko 100 tenkova i drugih oklopnih vozila, a savezna milicija i uprava carina poslali su još oko 730 milicionera i službenika, a vojnicima JNA i saveznim milicionerima izdato je naređenje da oružje upotrebe samo u slučaju „nužne odbrane”. Ta akcija je počela u popodnevnim satima 26. a nastavila se 27.6.1991. Posle postavljanja prepreka na putevima od jutra 27.6.1991. vojska i policija Slovenije počele su oružano napadati jedinice JNA, a tako su počeli međusobni oružani sukobi i prva ubistava u njima. Slovenačkim teritorijalacima komandovali su Ministar odbrane Slovenije Janez Janša i načelnika Štaba TO Slovenije Janez Slapar, a ministar policije Slovenije bio je Igor Bavčar.
Prema saopštenju Štaba Vrhovne komande oružanih snaga SFRJ, protiv jedinica JNA, koje su na teritoriji Republike Slovenije izvršavale svoje ustavne obaveze u obezbeđivanju granice i teritorijalne celovitosti države vodio se rat „na prljav, surov i podmukao način”, a policija i TO Slovenije hapsili su vojnike i oficire JNA u gradskom prevozu, na ulicama i njihovim stanovima. Vođe Srbije i Srba, kao Slobodan Milošević tražile su od Veljka Kadijevića da povuče JNA iz Slovenije U Sloveniji pojedinci i cele jedinice JNA predavale su se i broj zarobljenih je brzo rastao.
Rat je trajao desetak dana i završen je Brionskom izjavom, koju su, uz posredovanje tri ministra EZ (Hans Van de Bruk, Žak Pos i Žoao Pineiro) 7.7.1991. prihvatili predstavnici Slovenije (koje su vodili M. Kučan i L. Peterle), predstavnici SFRJ (A. Marković i B. Jović i drugi članovi Predsedništva SFRJ) i predstavnici Hrvatske, a prema toj izjavi Predsedništvo SFRJ i A. Marković pristali su da dođe posmatračka misija iz EZ u Sloveniju i nadzire primirje, ali dogovoreno je da se primeni tromesečni „moratorijum” na deklaracije o izdvajanju Slovenije i Hrvatske iz SFRJ. U kratkotrajnom sukobu ubijeno je između 60 i 70 ličnosti na obe strane, a približno dve trećine ubijenih bili su pripadnici JNA. U nekim slučajevima izgleda da je vojska Slovenije ubijala vojnike koji se predaju, to jest izvršila je ratne zločine kao na prelazu Holmec.
Robert McDowell
Robert McDowell se može odnositi na:
Raspad SFR Jugoslavije
1991: početak rata u Hrvatskoj
25.1.1991. na Televiziji Beograd prikazan je video snimak tajnog sastanka koji se desio tokom 1990. između ministra odbrane Hrvatske Martina Špegelja, i još dve osobe, a koji je snimila Kontraobaveštajna služba JNA. Na sastanku hrvatski ministar vojske general-pukovnik Martit Špegelj je rekao: „Organizovaćemo ubijanje vojnika i starešina [JNA] ... To će biti građanski rat bez milosti ...”
Kasnije JNA je optužila Špegelja za izdaju i Ilegalno naoružavanje Hrvatske, uglavnom iz Mađarske i organizovanje priprema za građanski rat, kako je to sam Špegelj rekao. Predsjedništvo SFRJ dalo je dopuštenje JNA da oduzme oružje od paravojnih formacija, ali to će dva tjedna potom Hrvatska odbiti deklaracijom da je ta odluka nelegalna jer Hrvatska mora sama da zaštiti svoje stanovnike.
Slovenski parlament i Hrvatski parlament u zajednički organiziranom potezu 22. 2. 1991. godine donose odluku o preuzimanju kontrole nad ekonomijom i obranom na vlastitom teritoriju. Oba parlamenta također spominju mogućnost stvaranja neke buduće zajednice nezavisnih država. SAO Krajina, koja je u međuvremenu osnovana iz zajednice općina sjeverne Dalmacije i Like, šest dana potom donosi rezoluciju kojom poziva na mirno odvajanje SAO Krajine od Hrvatske, a ubrzo nakon toga počinje rat kada Srbi zauzimaju policijsku stanicu u Pakracu 22.2. 1991., a hrvatske policijske snage ju u protunapadu "oslobađaju" 2.3. 1991. Nakon toga, zavisno od interpretacije, JNA intervenira da zaustavi ratne borbe ili da spasi lokalne srpske snage od potpunog poraza.
Početkom marta je održan sastanak u Karađorđevu između predsednika Hrvatske Franje Tuđmana i predsednika Srbije Slobodana Miloševića, na kome se dogovaralo o podjeli Bosne i Hercegovine. Milošević je na tim pregovorima zahtevao sve teritorije na kojima su Srbi imali većinu. To je uključivalo npr. istočnu i zapadnu BiH. Tuđman i njegovo vođstvo su tražili prvenstveno zapadnu Hercegovinu gde su Hrvati imali većinu. Između takve proširene Hrvatske i proširene Srbije bi trebala biti mala muslimanska državica.
Početak ratnih sukoba dovodi do narodne bune u Srbiji protiv Slobodana Miloševića i njegove ratne politike tako da će masovne demonstacije 9. marta u Beogradu protiv Slobodana Miloševića biti ugušene tek vojnom intervencijom JNA protiv demonstranata (što je JNA odbila kada je isto ranije zatražila Vojvodina). Tadašnji republički predstavnici u Predsedništvu SFRJ i u Saveznoj vladi Ante Markovića odobrili su tada izvođenje vojske i tenkova radi gušenja demonstracija u Beogradu. Istovremeno, javni protest 200 srpskih pisaca prolazi bez reakcije.
U reprizi glasovanja od 9.1. jugoslavensko predsjedništvo 12. 3. 1991. glasuje, rezultat je 4:4 (za i protiv proglašenja ratnog stanja), nakon čega predstavnici JNA odlaze na "diplomatske misije" u Sovjetski Savez, Veliku Britaniju i Francusku .. Duboko razočaran glasovanjem, Slobodan Milošević izjavljuje na televiziji 15.3. 1991. da Jugoslavija više ne postoji .Istog dana svi članovi predsjedništva pod njegovom kontrolom podnose ostavke (koje su kasnije povučene), a Srbija je počela mobilizaciju vojno-policijskih snaga.
thumb|Uništen [[tenk JNA T-55 tokom sukoba u Hrvatskoj.]]
Čarke između hrvatskih i krajinskih snaga eskaliraju prilikom oružanog sukoba na Plitvicama gdje su zabilježene ljudske žrtve na obje strane. Još veće krvoproliće je zabilježeno mjesec dana kasnije prilikom neuspjelog pokušaja specijalnih snaga hrvatske policije da zauzmu krajinsko uporište Borovo selo u blizini Vukovara. pri čemu su lokalnim srpskim stanovnicima pomogli nacionalistički dobrovoljci iz Srbije Nakon Borovog Sela Srbi iz Hrvatske na "nelegalnom" referendumu 12.5. 1991. glasuju za ujedinjenje s Srbijom, a 86 % stanovnika Hrvatske izlazi na referendum o nezavisnosti 19.5. 1991, a njih 94 % je glasovalo za samostalnost i konfederaciju.
Izbor Stipe Mesića za predsjednika predsjedništva Jugoslavije koji je trebao biti automatski, bez glasovanja je blokiran 16.5. 1991. godine kada predstavnici republika i pokrajina pod kontrolom Slobodana Miloševića glasuju protiv njega stvarajući tako novu ustavnu krizu. koja će biti rješena tek 30.6. 1991. nakon intervencije velikih sila.
Ipak, pred početak oružane pobune u Sloveniji iz najveće vojne, političke i ekonomske sile sveta SAD stigao je državni sekretar Džejms Bejker u Beograd 21.6.1991. On je tada javno izjavio da vlada SAD ne priznaje jednostrane secesije od Jugoslavije, ali upozorio je vladu SFRJ da SAD neće dopustiti promenu republičkih granica u SFRJ, i da ne sme nasilno (vojskom) biti sprečavavano odvajanje Slovenije i Hrvatske. Posle takvog upozorenja od visokog predstavnika SAD, vlada SFRJ nije smela pomisliti na potpunu upotrebu sile kojom JNA raspolaže. Nasuprot tome, vođe Slovenije su znale da mogu i oružano napadati JNA bez straha da će napadnuta JNA upotrebiti sva sredstva u odgovoru. U Zagrebu 22.6.1991. sastali su se F. Tuđman, M. Kučan, predsednik vlade Slovenije Lojze Peterle i predsednik vlade Hrvatske Josip Manolić da se dogovore o istovremenom proglašenju samostalnosti od Jugoslavije, a posle toga, 25. juna 1991. Sabor Hrvatske i Skupština Slovenije proglasili su odvajanje tih republika od SFRJ. Istog, 25. juna 1991. Savezno veće Skupštine Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije donelo je odluku kojom se deklaracije o odvajanju Slovenije i Hrvatske proglašavaju pravno ništavni. Istovremeno (25.6.1991) počela je i sednica savezne vlade (Savezno izvršno veće), a završena je u ranim satima 26.6.1991. kada je usvojena naredba, koju je potpisao Ante Marković, a prema njoj savezna policija i Oružane snage SFRJ moraju sprečiti policiju i Teritorijalnu odbranu Slovenije u pokušaju da preuzmu granične prelaze SFRJ prema Italiji, Austriji i Mađarskoj, a morali su zaustaviti i postavljanje novih graničnih prelaza prema Hrvatskoj.
Ultimatum koji su Hrvatska i Slovenija dali "Jugoslaviji" radi sklapanja nove zajednice država ističe 26.6. 1991. nakon čega JNA sljedećeg dana napada Sloveniju i tako počinje desetodnevni rat koji završava njenim povlačenjem s slovenskog područja i zamrzavanjem proglašenja nezavisnosti Slovenije i Hrvatske na 3 mjeseca. Pokušaj europske zajednice uz čiju pomoć je do sada završen rat u Sloveniji i ustavna kriza oko izbora Mesića za predsjednika predsjedništva Jugoslavije da se spriječi izbijanje rata u Hrvatskoj biva 31.7. 1991. odbijen od Milana Babića predsjednika Krajine, a mjesec dana potom počinje potpuni rat u Hrvatskoj nakon čega Makedonija 8.9. 1991. na referendumu izglasava suverenost, a Slovenija i Hrvatska ju proglašavaju 8.10. 1991. nakon isteka tri mjeseca od sporazuma.
U tim ratnim okolnostima srpski parlament priznaje da se tamošnje stanovništvo i dalje protivi ratu odbijanjem da odlazi u vojsku, to jest rat, tako da 100,000 osoba iz Srbije izbjegava odlazak u vojsku, dok će kasnije veliki broj onih koji su se pojavili dezertirati , a Bosna i Hercegovina otkriva da JNA naoružava bosanske Srbe u skladu s ratnim planom RAM što će potvrditi i jugoslavenski premijer Ante Marković , dok će sve sumnje otkloniti izjave predsjednika bosanskih Srba Radovana Karadžića U nekoliko dana Sarajevo će biti gotovo i biti će 500,000 mrtvih, a u mjesec dana muslimani će biti uništeni u cijeloj Bosni i Hercegovini i mnogim sličnim kojim je prekršeno obećanje dano od strane JNA predsjedniku Bosne i Hercegovine kao i najveće bošnjačke stranke SDA Aliji Izetbegoviću u proljeće 1991. godine da u Bosni neće biti rata.
Prva ratna godina završava ostavkama jugoslavenskog rukovodstva koje počinju s jugoslavenskim predsjednikom predsjedništva Stjepanom Mesićem 6.12. 1991., pa je nastavljena s Dragutinom Zelenovićem bivšim članom predsjedništva iz Vojvodine kojega je Slobodan Milošević bio "unaprijedio" na poziciju srbijanskog premijera koje se Zelenović odriče 16.12. 1991., a završava ostavkom jugoslavenskog premijera Ante Markovića nakon otkrića da je parlament izglasao ratni budžet, to jest 81 % državnog budžeta za sljedeću godinu usmjereno je vojsci u doba kada se ratna dešavanja u SFRJ na području Hrvatske bliže svome kraju.
Hrvatska s jedne strane, a Jugoslavija to jest Srbija i Crna Gora s druge strane na katolički božić počinju izdavanje vlastitog novog novca i to tako da dio starih novčanica završi u Bosni i Hercegovini.
U doba kad se Socijalistička Federativna Republika Jugoslavija službeno sastojala još od samo tri republike (Bosna i Hercegovina, Crna Gora i Srbija) međunarodna zajednica donela je odluku o zabrani prodaje oružja svim državama na prostoru bivše Jugoslavije, čime je najviše bila oštećena Bosna i Hercegovina, a Srbija dobiva i ekonomske sankcije. Upozorenje SAD-a u Vijeću sigurnosti da se sprema rat u BiH prolazi bez međunarodne reakcije kao i predlog Bosne i Hercegovine o stvaranju budžeta iz kojeg bi se davale plate pripadnicima JNA na njenom teritoriju da bi se kupila njihova lojalnost i slanju mirovnih snaga da bi se spriječilo izbijanje novog rata. S odbijanjem tog prijedloga završava se 1991. godina.
1992: početak rata u Bosni i Hercegovini
Rat u Hrvatskoj privremeno završava 3.1. 1992. godine Sarajevskim primirjem na temelju koga bi se između zaraćenih strana trebale rasporediti mirovne snage UNPROFOR-a. Dok se Bosna i Hercegovina s jedne i Crna Gora s druge strane pripremaju za vlastite referendume za ostanak u Jugoslaviji pobunjeni bosanski Srbi najavljuju proglašenje vlastite države u Bosni i Hercegovini 12.1. 1992 koja će se prostirati na području gdje su Srbi većina i gdje su Srbi manjina zbog "genocida u Drugom svjetskom ratu", ako se proglasi nezavisnost.
Bosanskohercegovački referendum za nezavisnost koji se vodi po savjetu Europske ekonomske zajednice 28.2 i 1.3. 1992. godine dodatno podiže nacionalne tenzije u republici. Na referendum izlazi 70 % stanovnika BiH,a njih 98 % daje glas za nezavisnost. Prva reakcija na to postaju srpske barikade oko bosanskohercegovačkih gradova koje će nakon par dana biti maknute. Predstavnici Srba su izjavljivali da ako Jugoslavija ne može da bude građanska država, onda ne može ni jedna od njenih naslednih "pokrajina".
Sivod
Sivod se može odnositi na
Raspad SFR Jugoslavije
1992: početak rata u Bosni i Hercegovini
Pokušaj zapadnoeuropskih diplomata da Bosna i Hercegovina postane nezavisna bez rata, poznat pod imenom Cutileiro-Carrington mirovni plan, propada nakon što ga Alija Izetbegović nakon sastanka s Warrenom Zimmermannom američkim ambasadorom u SFRJ odbija 28.3. 1992 ili ti 3 dana nakon prvih bitaka oko Bosanskog Broda između lokalnog stanovništva pomognutog iz Hrvatske i srpskih pobunjenika u Bosni i Hercegovini. 1. aprila 1992. godine kada srpska paravojska po naređenju Jovice Stanišića šefa srbijanske tajne policije prolazi granicu između SFRJ republika Srbije i Bosne i Hercegovine kako bi napala bosanskohercegovački grad Bijeljinu, a potom i ostale u dolini rijeke Drine. .
Do službenog proglašenja nezavisnosti Bosne i Hercegovine dolazi 7.4. 1992., a istog dana pobunjeni Srbi proglašavaju svoju nezavisnu Republiku Srpsku koja je u ratu s BiH. Do službenog raspada SFRJ dolazi 27.4. 1992. godine kada Crna Gora i Srbija proglašavaju nastanak nove države po imenu Savezna Rapublika Jugoslavija.
Jedini ostatak bivše SFRJ postaje "Jugoslavenska Narodna Armija" koja u Bosni i Hercegovini vodi osvajački rat protiv tamošnje legalne vlade. Do 20.5. 1992 JNA će zajedno s srpskom paravojskom (naoružanom od JNA) osvojiti 60 % državnog teritorija, a po riječima jugoslavenskog podpredsjednika ona će biti "povučena" iz BiH 26.5. 1992.
Razna tumačenja
Osnovni stav Miloševićeve propagande, kojima je sve vreme opravdavao svoje postupke, otprilike glasi:
"Ratovi 90-ih na teritoriji bivše SFRJ prouzrokovani su separatističkim nastojanjima Slovenije, Hrvatske i BiH da se na protivustavan način otcepe od SFRJ, što je Predsedništvo SFRJ upotrebom vojne sile JNA pokušalo da spreči i time očuva ustavni poredak i teritorijalni integritet zemlje."
Miloševićeva propaganda je insistirala na tvrdnji da Srbija nije bila u ratu i da je sukob imao prirodu spontano nastalog građanskog rata u kome je JNA samo nastojala da razdvoji sukobljene strane i zaštiti srpski narod.
Advokat Srđa M. Popović smatra da su Slobodan Milošević, Borisav Jović i Veljko Kadijević stvorili zaveru da zloupotrebom svojih političkih ovlašćenja: što je imalo za posledicu smrt velikog broja lica, izazvalo opasnost za živote ljudi, i bilo praćeno teškim nasiljima i velikim razaranjima. Popović ocenjuje da bi ova aktivnost morala po tadašnjim zakonima SFRJ (koju su navodno branili) biti kvalifikovana kao teško delo veleizdaje kažnjivo smrtnom kaznom.
Epilog
Po istraživanju koje su proveli mediji iz Hrvatske, Slovenije i Srbije na području bivše Jugoslavije 20 godina nakon njenog raspada to jest 2011., potvrđeno je da s izuzetkom Slovenije prosječan stanovnik svih država koje su nastale 1991/92 godine živi u materijalnom pogledu lošije nego što je živio u posljednjim godinama Jugoslavije.
SFRJ je 1988. godine dugovala 13,5 milijardi dolara, a zemlje naslednice su 2010. godine dugovale 184 milijarde.
Politički filozof Mario Kopić je 2012. godine ocenio da države nastale raspadom bivše Jugoslavije nisu još kapitalističke zemlje, nego skoro feudalna gazdinstva.
Tejer
Tejer se može odnositi na
Koraljni greben
thumb|Koraljni greben na sjevernoj obali [[Istočni Timor|Istočnog Timora sa koralima reda Scleractinia i porodice Alcyoniidae]] thumb|Koraljni greben u [[Crveno more|Crvenom moru sa pripadnicima roda Acropora]] Koraljni greben je struktura u obliku grebena u moru, koju tvore žarnjaci i koja s vremenom postane dovoljno velika da ima značajan ekološki i fizički utjecaj na svoju okolinu. To su najveće strukture izgrađene od živih organizama na svijetu. Ukupna površina koraljnih grebena iznosi 600 000 km², a na Maldivima se grebeni izdižu do 2200 metara iznad morskog dna.
Koraljni grebeni su pretežno izgrađeni od korala iz grupe Scleractinia, ali u izgradnji grebena sudjeluju i vatreni korali (Millepora) kao i plavi korali (Heliopora coerulea) u tropskom Indopacifiku. Scleractinia mogu opstati od velikih dubina do plićaka, sve do površine mora. Oni tijekom mnogo vijekova izgrađuju strukturu grebena od svojih skeleta sastavljenih od kalcijum karbonata.
Koraljni grebeni su kompleksni morski ekosistemi. Oni su biotop (područje života) biocenoze (zajednice živih bića) koja se sastoji od biljaka i životinja, na primjer crva, školjki, spužvi, bodljikaša i rakova. Koraljni grebeni imaju značajnu ulogu kao "odgajališta" za potomke riba koje nastanjuju otvorena mora.
Koraljno ostrvo nastaje kroz dugotrajne promjene nivoa vode. Budući da koraljni greben može rasti samo do morske površine, kasnijim spuštanjem nivoa vode ili izdizanjem dna nastaje jedno ili više ostrva, obično u obliku atola.
Biologija
thumb|300px|Anatomija jednog koraljnog polipa
Živi korali su malene životinje u ljusci od kalcijevog karbonata. Greška je govoriti o koralima kao biljkama ili kamenju. Glave korala sastoje se od nakupina induvidualnih životinja koje se zovu polipi, raspoređenih u raznolike oblike. Polipi su obično sićušni, ali mogu biti veliki kao vrh čiode ili do 30,5 cm.
Korali koji grade grebene ili hermatipski korali žive samo u eufotičnoj zoni (iznad 50 m), tj. na dubini do koje dospijeva dovoljno svjetlosti za odvijanje fotosinteze. Koraljni polipi ne vrše fotosintezu, ali žive u simbiozi sa zooksantelama; ti organizmi žive u tkivu polipa i pribavljaju im hranjive tvari. Zbog tih odnosa, koraljni grebeni mnogo brže rastu u čistoj vodi, koja propušta više svjetlosti. Bez te simbiotske veze, korali bi rasli presporo za formiranje bilo kakvih značajnih grebenskih struktura. Korali dobijaju do 90% svojih hranjivih tvari iz te veze.
thumb|180px|left|Koral roda [[Acropora]] thumb|180px|right|Slika izbliza prikazuje polipe na koralu koji mašu svojim pipcima. Na samo jednoj koraljnoj grani može se nalaziti na hiljade polipa.
Korali se razmnožavaju i spolno i bespolno. Jedan induvidualni polip tokom života koristi obje metode razmnožavanja. Korali se razmnožavaju spolno bilo unutrašnjom ili vanjskom oplodnjom. Reproduktivne stanice nalaze se u membranama mezenterija koje se šire prema unutra iz sloja tkiva koji oblaže stomačnu šupljinu. Neki odrasli korali su hermafroditi; drugi su isključivo muškog ili ženskog spola. Nekolicina vrsta mijenja spol tokom odrastanja.
Jaja oplođena unutrašnjom oplodnjom razvijaju polip u periodu od nekoliko dana do nekoliko sedmica. Tokom daljnjeg razvoja nastaje malena larva, koja se naziva planula. Jaja oplođena vanjskom oplodnjom razvijaju se tokom istovremenog mriještenja. Polipi otpuštaju jaja i spermu u vodu odjednom, istodobno. Jaja se rasprše preko jednog velikog područja. Vrijeme mrijesta zavisi od godišnjeg doba, temperature vode i plime i oseke. Mriještenje je najuspješnije kada je razlika između plime i oseke malena. Što je kretanje vode manje, to su šanse za oplodnju veće. Idealno vrijeme je u proljeće. Otpuštanje jaja ili planula obično se javlja noću, a ponekada je vezano za lunarni ciklus (javlja se tri do šest dana nakon punog mjeseca). Period između otpuštanja do vezivanja za podlogu traje samo nekoliko dana, ali neke planule mogu tako preživjeti nekoliko sedmica. Mete su grabežljivaca i uvjeta u okolini. Nekoliko planula koje se uspiju spojiti za podlogu počinju se takmičiti za hranu i prostor.
Darwinov paradoks
"Čini se da korali... rastu više kada je voda u okeanu topla, siromašna hranjivim tvarima, čista i uzburkana, što je Darwin primijetio još kada je 1842. prošao pored Tahitija. To stvara fundamentalan paradoks, koji se ogleda u naizglednoj nemogućnosti uravnoteživanja unosa i odavanja hranjivih tvari koje kontroliraju mehanizam koraljnih polipa.
Nedavna okeanografska istraživanja na svjetlo su izvela stvarnost tog paradoksa potvrdivši da oligotrofija eufotične zone okeana opstaje sve do krijeste koraljnog grebena gdje je djelovanje valova veliko. Približavanjem rubovima grebena i atola iz kvazipustinje otvorenog mora, gotovo potpuna odsutnost živih bića bez prijelaza postaje prostor gusto naseljen raznim životinjama i biljkama. Dakle, zašto tu postoji "nešto" umjesto "ništa" i, preciznije, odakle dolaze hranjive tvari potrebne za funkcioniranje te izvanredne mašine poznate kao koraljni greben? — Francis Rougerie"
Tokom svog putovanja na Njuškalu, Darwin je opisao tropske koraljne grebene kao oaze u pustinji okeana. Osvrnuo se na paradoks da tropski koraljni grebeni, koji spadaju u najbogatije i biološki najraznovrsnije ekosisteme na Zemlji, opstaju okruženi tropskim okeanskim vodama koje im gotovo i ne pružaju nikakve hranjive tvari.
Neuropeptidni Y receptor Y5
Neuropeptidni Y receptor tip 5 je protein koji je kod ljudi kodiran genom.
Koraljni greben
Darwinov paradoks
Koraljni grebeni pokrivaju manje od 0,1% površine svjetskog okeana, ali ipak podržavaju više od jedne četvrtine svih morskih vrsta. Taj diverzitet uzrokuje složene hranidbene lance, u kojima veće ribe grabežljivice love manje, koje se opet hrane zooplanktonom itd. Međutim, sve hranidbene mreže na kraju ovise o biljkama, koje su primarni proizvođači. Primarna proizvodnja kod koraljnih grebena je vrlo visoka, te obično nastaje oko 5–10 g/cm−2na dan−1 biomase.
Jedan od razloga neobične čistoće tropskih voda je što su one siromašne hranjivim tvarima i planktonom. Nadalje, sunce sja tokom cijele godine, zagrijavajući površinu vode, što ju čini manje gustom od one u dubljim slojevima. Toplija voda razdvaja se od hladnije vode iz većih dubina jednim stabilnim termoklinom, gdje dolazi do znatne razlike u temperaturi vode. Tako topli površni sloj pluta iznad hladnije vode. U većini dijelova okeana postoji malo razmjene zimeđu ta dva sloja. Oragnizmi koji ugibaju u vodenim staništima uglavnom tonu na dno, gdje se raspadaju, otpuštajući hranjive tvari u vidu azota (N), fosfora (P) i kalija (K). Te hranjive tvari su neophodne za razst biljaka, ali u tropskim vodama, oni se ne vraćaju na površinu direktno.
Biljke nastaju osnovu hranidbenog lanca, a trebaju svjetlost i hranjive tvari za rast. U okeanu, te biljke su uglavnom mikroskopski fitoplankton koji pluta kroz vodeni stub. Treba im svjetlost za fotosintezu, što pokreće fiksaciju ugljika, pa ih se može naći relativno blizu površini. Međutim, i njima trebaju hranjive tvari. Fitoplankton na površini ih vrlo brzo potroši, a u tropskim vodama ih obično ne mogu nadomjestiti zbog termoklina.
thumb|left|Koraljni polipi
U blizini koraljnih grebena, lagune se ispunjavaju erodiranim materijalom sa grebena i ostrva. One postaju raj za morska živa bića zato što pružaju zaštitu od talasa i oluja.
Koraljni grebeni podržavaju mnoge simbiotske veze. Na primjer, zooksantele koralima pružaju energiju u vidu glukoze, glicerola i aminokiselina. Zooksantele mogu koraljnom grebenu dati do 90% potrebne energije. Zauzvrat, korali štite zooksantele, kojih u prosjeku ima oko milion po kubnom centimetru korala, i pružaju im ugljen-dioksid koji im je potreban za fotosintezu.
thumb|right|Boja korala ovisi o kombinaciji smeđih obojenja koje im daju njihove zooksantele i pigmenata (crvenih, plavih, zelenih, itd.) koje oni sami proizvedu.
Korali također unose hranjive tvari, uključujući i neorganski azot i fosfor, direktno iz vode. Mnogi korali noću šire svoje pipke kako bi ulovili zooplankton iz uskomešane vode. Zooplankton polipima pruža azot, a polip dijeli jedan dio azota sa zooksantelama, kojima je on također potreban. Različiti pigmenti kod različitih vrsta zooksantela daju im smeđe ili zlatnosmeđe obojenje, a također i smeđim koralima. Ostali pigmenti, poput onih koji daju crvenu, plavu, zelenu i ostale boje dolaze od pigmentiranih proteina koje stvaraju koraljne životinje. Koral koji izgubi veliki dio svojih zooksantela postaje bijel (ili ponekada pastelnih boja, što se može primijetiti kod korala koji su bogati pigmentima koje im pružaju njihovi vlastiti pigmentirani proteini) i, ukoliko se stanje ne popravi, koral ugiba.
Spužve su još jedan ključ za objašnjavanje Darwinovog paradoksa. One žive u pukotinama u koraljnim grebenima. Efikasno se hrane filtriranjem, a u Crvenom moru konzumiraju oko 60% fitoplanktona kojeg pronese morska struja. Spužve na kraju izbacuju hranjive tvari u obliku koji korali mogu koristiti. thumb|left|Većina koraljnih polipa hrani se noću. Na slici su polipi raširili svoje polipe kako bi se hranili zooplanktonom.
Grubost površine korala je ključna za preživljavanje u uskomešanim vodama. Obično je potopljeni predmet okružen graničnim slojem neuskomešane vode te predmet tako služi kao prepreka. Talasi koji se razbijaju o izuzetno grube rubove korala ometaju granični sloj, te tako omogućavaju koralima pristup hranjivim tvarima. Turbulentna voda stoga potiče rast i grananje grebena. Bez grube površine, čak i uz najefikasnije recikliranje korali bi ostali bez hranjivih tvari.
Modrozelene alge pružaju rastvorljive nitrate koji su potrebni grebenu putem fiksacije azota.
Koraljni grebeni za hranjive tvari također često ovise o okolnim staništima, kao što su polja morskih trava i šume mangrova. Morske trave i mangrovi pružaju mrtve biljke i životinje koje su bogate azotom i također služe za ishranu riba i životinja sa grebena pružajući drvo i vegetaciju. Grebeni, opet, štite mangrove i morske trave od talasa i stvaraju sedimente u kojima mangrovi i morske trave mogu rasti.
Biodiverzitet
thumb|300px|right|Cjevaste spužve privlače ribe porodica [[Apogonidae, Ambassidae i Labridae]] thumb|right|300px|Organizmi nastanjuju svaki kvadratni centimetar koraljnog grebena.
Koraljni grebeni spadaju u najproduktivnije ekosisteme na svijetu i pružaju kompleksna i raznolika morska staništa koja podržavaju veliki broj drugih organizama. Rubni grebeni koji se nalaze tik ispod nivoa oseke također imaju međusobno koristan odnos sa šumama mangrova prilikom plime, sa poljima morske trave između ta dva ekosistema: grebeni brane mangrove i morske trave od snažnih struja i talasa koji bi ih oštetili ili erodirali sedimente na kojima rastu, dok mangrovi i morske trave brane greben od velikog unosa mulja, slatke vode i zagađivača. Taj dodatni nivo raznolikosti staništa pogodan je za mnoge vrste grebenskih životinja, koje se, na primjer, mogu hraniti morskim travama i koristiti grebene za zaštitu ili razmnožavanje.
Grebeni su dom za veliki broj različitih organizama, uključujući i ribe, morske ptice, spužve, žarnjake (u koje spadaju i neke vrste korala i meduze), crve, rakove (uključujući škampe, škampe čistače, jastoge i krabe), školjke (uključujući glavonoške), bodljikaše (uključujući morske zvijezde, morske rakove i morske krastavce), plaštaše, morske kornjače i morske zmije. Osim ljudi, sisari na koraljnim grebenima su rijetka pojava; glavni izuzetak su kitovi poput delfina koji ponekada prođu kroz ta područja. Neke od tih vrsta se direktno hrane koralima, dok se druge hrane algama na grebenu. Biomasa grebena je pozitivno vezana za diverzitet vrsta.
Ista mjesta na grebenu su često nastanjena različitim vrstama u različito vrijeme tokom dana. Noćni grabežljivci se danju skrivaju, dok se druge ribe skrivaju od jegulja i morskih pasa.
Ribe
Koraljne grebene nastanjuje više od 4000 vrsta riba. Razlozi te raznolikosti ostaju kontroverzni. Postoje razne hipoteze, a jedna od njih je "hipoteza lutrije", prema kojoj su se prve ribe koje su nastanile greben (sretni dobitnici) uglavnom uspijevale obraniti od onih koje su došle poslije; druga hipoteza je "hipoteza kompeticije", prema kojoj se odrasle jedinke takmiče za teritorij, a manje kompetitivne vrste moraju biti u stanju preživjeti u lošijim staništima; posljednja je "hipoteza predacije", prema kojoj je veličina populacije funkcija u smrtnosti riba nakon naseljavanja. Zdravi grebeni svake godine mogu stvoriti do 35 tona ribe po kvadratnom kilometru, ali oštećeni grebeni stvaraju mnogo manje.
U grebenske vrste spadaju:
Ribe koje nastanjuju koraljne grebene mogu biti jednako šarene kao i greben. Dobri primjeri su Scaridae, Pomacanthidae, Pomacentridae, Clinidae i Chaetodontidae. Noću neke mijenjaju svoje boje u neke koje su manje uočljive.
Beskičmenjaci
Morski ježevi, pripadnici Dotidae i morski puževi hrane se algama. Neke vrste morskih ježeva, kao što su Diadema antillarum, mogu imati ključnu ulogu u sprječavanju algi od pretjeranog rasta na grebenima. Nudibranchia and sea anemones eat sponges.
Određeni broj beskičmenjaka, koji se kolektivno nazivaju kriptofaunom, nastanjuju sami supstrat skeleta korala, bilo bušenjem kroz skelet (procesom bioerozije) ili živeći u već postojećim šupljinama i pukotinama. Životinje koje buše stijenu su spužve, školjke i štrcaljci. U one koje nastanjuju greben spadaju mnoge druge vrste, naročito rakovi i mnogočetinaši.