cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bitka kod Visa
Prve operacije na Jadranu
Između četiri i pet ujutro dana 27. juna 1866., italijanski brod izviđač Esploratore u ophodnji na pučini ispred Ancone primjećuje dim sa sjevera-sjeverozapada i odmah nakon toga austrijsku formaciju. Pošto je dobio pogrešnu informaciju da se u tom trenutku u Jadranskom moru nalaze i francuska i britanska ratna flota (obje neutralne), kapetan fregate Paolo Orengo, komandant Esploratorea, odlučio je podizanje italijanske zastave na jarbol i naredio manevar približavanja nepoznatoj formaciji kako bi se uvjerio u njihov identitet. Približivši se brodu Kaiserin Elizabeth italijanski brod se našao pod paljbom: austrijski je brod, naime, podigao austro-ugarsku zastavu i ispalio topovsku salvu sa svim topovima na boku broda prema neprijatelju. Austrijanci smatraju da su oštetili kotač s lopaticama parobroda Esploratore, dok italijanski izvori tvrde da brod nije pretrpio oštećenja ). Nakon što je odgovorio na paljbu Esploratore se punom brzinom uputio u Anconu da informira admirala Persana.
U blizini baze, brod izviđač daje signal italijanskoj floti da «neprijatelj plovi prema Anconi» i nakon toga se postavlja uz admiralski brod Re d'Italia, na kojega se ukrcava kapetan broda izviđača komandant Orengo kako bi lično dao raport admiralu Persanu. Persano naređuje isplovljavanje svih oklopnjača spremnih za plovidbu, ali tehnički i organizacijski problemi sprječavaju isplovljavanje broda Ancone (motor je bio demontiran i na popravku), broda Principe di Carignano, Formidabile, i Terribile (kod posljednjih dviju odvijali su se radovi prebacivanja topova s užljebljenim cijevima na prvi brod i povratnog prebacivanja istog broja topava, ali s glatkom cijevi), brodova Re d'Italia i Re di Portogallo (zbog izbijanja požara u magazinu uglja) i Palestra i Varesea (zbog dezertiranja francuskih mašinovođa). Mogli su odmah isploviti samo Regina Maria Pia, Castelfidardo i San Martino, iako ovom posljednjem još nisu bili montirani topovi na bokovima. Pošto je Re d’Italia bio onesposobljen zbog požara, admiral Persano i komandni kadar morali su se prebaciti na Esploratore. Izviđački brod je potom zaplovio duž linije oklopnjača a kapetan broda D'Amico je putem megafona davao naredbe svakon brodu o poziciji koju su trebali zauzeti unutar ratne formacije. Formaciji su se kasnije pridružile pojedinačno Ancona, Formidabile, Terribile, Palestro i Varese.
Oko 6:30 dvije flote ulaze u kontakt i Regina Maria Pia, na čelu italijanske formacije, imala je na dometu topova austrijki brod izviđač Kaiserin Elizabeth, kojeg je Tegetthoff poslao ispred glavnine flote. Italijanska oklopnjača prema Persanovom naređenju ipak ne otvara vatru, admiral se naime bojao da ne ostane sam u borbi s cjelokupnom austrijskom flotom, pošto je njegova bitno zaostajala iza njega.
Kontraadmiral Tegetthoff je tako izgubio faktor iznenađenja i odlučuje ne ulaziti u borbu, te se povlači: Persano se prebacuje na brod Principe di Carignano, gdje je održao sastanak s komandnim kadrom Vaccom, D’Amicom, kapetanom broda na kojem se nalazio Corradom Jauchom i kapetanom fregate Tommasom Bucchiom (nadređenom Vacci), te donosi odluku da se ne krene u potjeru za neprijateljskim brodovima zbog lošeg stanja i nepripremljenosti u kojem se nalazila italijanska flota i da se uplovi natrag u Anconu. Ministar Depretis je smatrao da je Persano donio mudru odluku i bio je zadovoljan što je italijanska flota tako brzo isplovila usprkos lošem stanju u kojem se nalazila. Različiti italijanski oficiri su međutim smatrali da je Persanov potez bio kukavički.
Persano je u međuvremenu pozicionirao pet najbržih oklopnjača na otvorenom moru u blizini Ancone kao stražu u slučaju ponovnog kontakta s neprijateljem, te je nastavio manevre i obuku mornara, ali bez vježbi gađanja. Dana 4. jula 1866. Depretis informira Persana da bi italijanska flota morala imati defanzivni stav i ulaziti u borbu isključivo ako je pobjeda sigurna, ali već drugi dan, u suprotnosti s prethodnom izjavom, ministar je upitao admirala kakva je situacija s flotom i kada će biti spremna za isplovljavanje.
Nagla promjena stava ministra Depretisa bila je posljedica pruske pobjede kod Sadowe: austrijski je car predložio Kraljevini Italiji prepuštanje regije Veneta Napoleonu III., koji bi ga potom prepustio Italiji, ali nakon burnih rasprava italijanska vlada je odlučila odbiti ponudu i osvojiti Veneto sopstvenim snagama. Započela je tako politika agresivnijeg stava italijanskih vojnih snaga, posebno mornarice i zaista u večer 6. jula 1866. jedan oficir Ministarstva mornarice uručuje Persanu naredbe budućih operacija potpisane osobno 5. jula od Depretisa. Naredba je bila totalni napad italijanske flote na austrijske pomorske snage i uspostava potpune kontrole na Jadranskom moru. U slučaju da se austrijska flota podijeli u više vojnih luka (Trst, Pula, Rijeka, Lošinj, Zadar i Boka Kotorska), italijanska bi se flota trebala podijeliti u više formacija i nametnuti pomorsku blokadu tih luka i držati otvorenim komunikacije kako jedna formacija ne bi bla savladana u slučaju iznenadnog spajanja više austrijskih grupa. Naređenja su bila i da se osvoji otok Cres i da se uništi željeznički čvor Aurisina kod Trsta kako bi se prekinula promentna komunikacija između Venecije, Trsta i Beča. Naređenja su međutim bila kontradiktorna: napad na Cres i Aurisinu bi raspršio flotu i ne bi moglo doći do sukoba s austrougarskim pomorskim snagama, koje bi pak mogle izbjeći italijansku pomorsku blokadu isplovljavanjem noću.
Persano je priopćio ove probleme Depretisu, ali u konačnici odlučuje isploviti, napustio je luku u Anconi 8. jula 1866. s flotom u gotovo potpunoj formaciji (s izuzetkom minornih plovila koje su ostale u luci ). Parobrod izviđač Sirena je u međuvremenu poslan oko 20 milja od Ancone u smjeru grada Visa na Visu kako bi informirao matičnu flotu u slučaju eventualnog isplovljavanja austrijskih snaga. Persano je već uzimao zdravo za gotovo da će austrijski špijuni informirati Tegetthoffa o isplovljavanju italijanske flote iz Ancone i nadao se njegovom isplovljavanju iz Pule s austrijskom flotom. Pretpostavljao je da će austrijski admiral u zoru 9. jula nastaviti napad na Anconu od kojeg je odustao 27. juna računajući da je luka sada bez obrane. U tom bi se trenutku Persanovi brodovi punom brzinom vratili u Anconu i zarobili austrijsku flotu između obale i italijanske flote. Plan se nije ostvario jer je Tegetthoff ostao u pulskoj luci (mada je bio bio informiran 10. jula o prisustvu italijanskih brodova 25 milja od Visa i pored Dugog otoka ), a Persano, nakon što je plovio Jadranom od 8. do 12. jula od sjevera prema jugu i bez da se previše približava dalmatinskoj obali, vraća se u Anconu bez da je postigao ikakav rezultat. Ova besplodna operacija još je više udaljila Persana od naklonosti vrhovne komande i same posade, većina ih je sve više bila uvjerena da se radi o admiralovom kukavičluku.
Izbor otoka Visa kao cilja
Nakon što je doznao za Persanov propali plan, ministar Depretis je 13. jula 1866. otputovao u Anconu. Najprije je obavio razgovor s Persanom, potom i s Vaccom i Albinijem, koji su izjavili da su spremni na djelovanje, ali da je problem sam admiral Persano. D'Amico je također izjavio da se protivi admiralovom vođenju strategije i zajedno s poslanikom Pier Carlom Boggiom članom posade broda Re d’Italia u svojstvu historiografa pomorskih operacija na Jadranu zamolio je Depretisa da naredi (svom prijatelju) Persanu da otplovi s flotom za Pulu. Ministar je dobro znao da italijanska flota nije pripremljena za sukob s neprijateljskom flotom, te putuje u Ferraru (u Ferrari se nalazila vrhovna komada) i, kako bi umanjio svoju odgovornost, održava sastanak s Lamarmorom, Bettinom Ricasolijem, ministrom vanjskih poslova Emiliom Viscontijem Venostom, ministrom rata Ignaziom De Genova di Pettinengom i generalom Enricom Cialdinijem. Uz činjenicu da je i sam kralj Vittorio Emanuele II bio razočaran s neaktivnošću Regie Marine, Persanu je naređeno da flota mora izaći u napad na austrisku flotu i fortifikacije čim brod Affondatore bude stigao u Anconu i pridružio se Operacijskoj armiji. Nakon što se vratio u Anconu Depretis ponovo razgovara s Persanom, najprije 15. pa 16. jula 1866.: admiral se nakon nekoliko protesta o nepripremljenosti flote ipak složio s Depretisom oko cilja napada: bombardiranje i okupacija otoka Visa, na kojemu se nalazila austrijska pomorska baza branjena obalnim baterijama i na kojem je živjela bitna italijanska manjina. Persano je smatrao da je flota sposobna uništiti obalne utvrde na otoku, ali da je za njenu okupaciju potrebno najmanje 6000 vojnika, ali Depretis je smatrao da je osvajanje Visa lagana vojna operacija i stavio je na raspolaganje 600 mornaričkih pješaka, dok je za dodatne trupe trebalo poslati zahtjev Kraljevskoj vojsci. Na posljednjem sastanku prije polaska, Vacca je izjavio da je suglasan s napadom na Vis, dok je Albini izrazio svoje protivljenje akciji.
Preliminarne operacije
Bez karata koje bi prikazale konformaciju terena i obrambene strukture Visa, kapetan D’Amico je predložio izviđanje otoka prerušen u civila i istovremeno se javio kao dobrovoljac za takvu misiju. D’Amico se htio približiti otoku na bragocu koji je trebao figurirati kao njegovo vlasništvo, ali plan je propao jer umjesto bragoca koji je trebao biti korišten, iz Manfredonije je u Anconu dotegljen drugi bragoc s istim imenom, ali s potpuno različitim karakteristikama, tako da su pribavljeni dokumenti bili potpuno beskorisni. D'Amico se tada odlučuje za alternativni plan izviđanja brzim parobrodom lopatičarom Messaggiereom. Messaggiere pod komandom kapetana fregate Garibaldija napušta luku u Anconi 16. jul 1866. ,pod britanskom zastavom, koja ipak ne uspijeva prevariti branioce otoka, i do 17. jula uspijeva izvršiti niz kratkih izviđanja triju najvažnijih luka na otoku, Rukavac, Komižu i Vis. Koliko god dobro izvedene s obzirom na situaciju, D'Amicova izviđanja bila su nepotpuna i manjkava. D’Amico izvještava Persana o obranama otoka i izjavljuje da je moguće izvršiti uspješan iznenadni napad na otok. Na temelju prikupljenih informacija odlučeno je izvršiti napad s tri skupine brodova na najznačajnije luke: Komižu, Rukavac i Vis. Neposredno prije napada, poslani su u izviđanje brzi parobrodovi Esploratore i Stella d'Italia.
Flota topovnjača sastavljena od topovnjača Montebella, Vinzaglia i Confienze, te broda tegljača Giglia korištenog kao izviđača bila je pod komandom kapetana fregate Antonija Sandrija i privremeno je pridružena 1. skupini. Prva misija prije samog napada bila je presjeći telegrafski kabel koji je povezivao Vis s Lošinjom i Splitom i uništiti semafor na motki pozicioniran ispred dalmatinske obale. Sandrijevi brodovi isplovili su nešto prije ponoći 17. jula 1866., ali zbog vrlo loše kvalitete korištenog uglja i nedovoljne obučenosti mašinovođa, flota se nije mogla kretati brže od 6 čvorova te je stigla do Visa tek u zoru 18. jula. Nakon što su pronašli kabel, trebalo ga je u kratkom roku presjeći, ali jedan je austrijski glasnogovornik poslan na Montebello na pregovore s italijanskom stranom i tako je dobio na vremenu što je omogućilo braniocima da dadu alarm. . Tegetthoff se ipak nije alarmirao i jednostavno je dao upit u ministarstvo u Beču za daljnje instrukcije, na što mu je odgovoreno da pričeka kako bi se uvjerili da se ne radi o lažnom napadu. Ova kriva procjena situacije dala je italijanskoj strani nekoliko dana slobode djelovanja. Austrijski delegat je otkrio poziciju telegrafskog kabla tek u popodnevnim satima i između ostalog pozvao je na ručak komandanta Sandrija što je on i prihvatio, te je dao naređenje da se kabel presjeće tek oko 18.00 ), čak i bez da obavijesti Persana da je austrijska flota informirana o prisutnosti italijanske flote na Visu, što mu je potvrdio i austrijski funkcioner. Persano je dobio tu informaciju tek s Povratkom Sandrija ujutro 19. jula 1866.
Simcha Jacobovici
Simcha Jacobovici (IPA izgovor: ) (Petah Tikva, 4.4. 1953. -) je nagrađivani i kontroverzni izraelski režiser i producent dokumentarnih filmova koji se prvenestveno bave židovskom historijom. Zajedno s Charlesom R. Pellgerinom je snimio kontroverznu knjigu The Jesus Family Tomb: The Discovery, the Investigation, and the Evidence That Could Change History (2007), prilog dokumentarnom filmu u produkciji Discovery Channela koji se bavi pronalaskom navodne grobnice Isusa Krista.
Jacobovici je rođen i odrastao u Izraelu, a danas živi u Kanadi. Blizak je suradnik Jamesa Camerona koji je osim The Lost Tomb of Jesus producirao i jedanko kontroverzni dokumentarni film Exodus Decoded koji nastoji dati naučno objašnjenje za događaje opisane u Knjizi Izlaska.
Filmografija
Jacobovici je također bio tvorac i domaćin dokumentarne TV-serije The Naked Archaeologist.
Bitka kod Visa
Preliminarne operacije
Nakon isplovljavanja iz Ancone, italijanska je flota ploveći brzinom od 6 čvorova najprije krenula prema Lošinju kako bi zbunila neprijateljske špijune, te je s dolaskom mraka promijenila smjer prema Visu. Susret s Messaggiereom zbio se pred večer 17. jula nakon čega Persano odlučuje podijeliti flotu u tri napadačke skupine: dvije skupine topovnjača (tzv. 1. grupa) trebale su napasti luku Vis, jedna će skupina (3. grupa) napasti Komižu, a drveni brodovi bi trebali napasti Rukavac i izvršiti iskrcavanje. Pri bombardiranju nisu se smjeli koristiti čelični projektili, koji su trebali biti čuvani za eventualni sukob s austrijskim oklopnjačama.
Napad
Dana 18. jula oko 10:30, oko pola sata nakon što je doplovila u blizinu Visa, glavnina italijanske flote prema uputama Persana započinje napad. Svi komandanti i admirali dobili su okvirnu skicu viških fortifikacija koju je izradio D'Amico za svog izviđanja. Oko otoka, na četiri strane svijeta, postavljeni su brodovi izviđači Esploratore, Messaggiere, Sirena i Stella d'Italia.
San Francisco, Villa Unión
San Francisco je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Coahuila, u opštini Villa Unión.
Bitka kod Visa
Napad
Prva skupina bila je podijeljena u dvije formacije, prvu pod direktnom komandom Persana (obuhvaćala je brodove Re d'Italia, Formidabile, San Martino, Palestro), a drugu pod komandom kapetana broda Augusta Ribotyja (obuhvaćala je brodove Re di Portogallo, Regina Maria Pia, Terribile, Varese), koji su iz dva različita smjera (Persano sa zapada a Riboty s istoka) krenuli u napad na grad grad Vis, luku s najjačim fortifikacijama na otoku. Brodovi Persana i Ribotyja otvaraju vatru nedugo nakon podneva (prema drugim izvorima u 11:30 ) i nastavljaju s artiljerijskom paljbom sve do sumraka s vrlo značajnim rezultatima ; samo je Re d'Italia ispalio oko 1 300 hitaca. U početku je napad bio neefikasan, ali potom Persano naređuje komandantu broda Formidabile, kapetanu fregate Simonu Pacoretu de Saint-Bon, bombardiranje utvrde u gradu Visu s male udaljenosti, a oko 16:00 Regina Maria Pia pogađa magazin municije što je izazvalo katastrofalnu eksploziju (te je oštetilo i okolne fortifikacije). Prije toga, oko 13:30, pogođen je magazin baruta baterije Schmidt i ekspoldirao, ubivši 35 vojnika i onesposobivši ovu utvrdu. Persano je potom naredio Regini Marii Pii i San Martinu ulazak u samu luku, ali Regina Maria Pia se našla pod horizontalnom paljbom baterija Wellington i Madonna bez mogućnosti manevriranja u skućenom prostoru, dok se San Martino morao povući nakon što je primila višestruke pogotke, jedan od kojih je probio oklop i izazvao početak požara. Italijaska paljba najzad uništava i toranj Bentick, a toranj Wellington i baterija Madonna ne trpe bitna oštećenja koja bi ih mogla izbaciti iz funkcije.
San Francisco, Villa Unión
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 371 m.
Bitka kod Visa
Napad
Druga skupina pod vodstvom Albinija, koju su činile fregate na parni pogon s brodskim vijkom Maria Adelaide, Vittorio Emanuele, Duca di Genova, Garibaldi i Gaeta, te korveta s brodskim vijkom San Giovanni, napala je luku Rukavac gdje se trebalo zbiti glavno iskrcavanje. Jedini brodovi koji su otvorili vatru bili su admiralski brod Maria Adelaide i Vittorio Emanuele, ali njihovo bombardiranje nije imalo veći intenzitet i bilo je koncentrirano na obalnu bateriju sv. Vida: Maria Adelaide je ispalila jednu jedinu salvu s 14 topova, a Vittorio Emanuele je ispalio jedan jedini hitac iz topa od 270 mm (ali ni jedan hitac nije pogodio cilj zbog nepovoljnog položaja brodova ). Albini je potom pozvao sve komandante na admiralski brod Maria Adelaide i nakon konzultacija s njima odlučuje se na povlačenje radi uštede, a svoju je odluku opravdao malim manevarskim prostorom pred lukom i prisutnošću podvodnih hridi, te jedne dodatne obalne baterije za koju italijanska strana nije znala. Osim toga, iako su drveni brodovi imali otvore koji su im omogućavali veće vertikalno podizanje cijevi topova u odnosu na oklopnjače, u ovom slučaju su se ipak previše približile obali da bi mogle efikasno pogađati neprijateljske baterije.
Treću skupinu pod vodstvom Vacce, činile su oklopljene fregate na parni pogon Principe di Carignano, Castelfidardo i Ancona. Zadatak im je bio djelovati protiv luke u Komiži, mjestu predviđenom za sekundarno iskrcavanje. Brodovi iz ove skupine otvaraju paljbu između 11:00 i 11:30 ujutro: Principe di Carignano i Castelfidardo bombardiraju bateriju Magnaremi, koja je prva otvorila paljbu protiv njih, dok je Ancona bombardirala bateriju Perlic. Najaktivniji brod u bombardiranju obale bio je Principe di Carignano sa svojih 116 ispaljenih hitaca i tri primljena pogotka Njegovo je bombardiranje trajalo dva sata ali bez relevantnih rezultata: Vacca je kasnije tvrdio da je jedna dodatna austrijska baterija, koja nije bila otkrivena tokom D'Amicovog izviđanja, neprestano otvarala vatru na ulaz u luku i tako spriječila operaciju iskrcavanja (iako je to bio Albinijev osnovni zadatak, a ne kontraadmirala Vacce, koji je mogao nastaviti s paljbom protiv neprijateljskih fortifikacija). Vacca se osim toga, kao i Albini, žalio na preveliku visinu ciljeva u odnosu elevaciju topovskih cijevi koje je u biti precijenio (problem se mogao jednostavno riješiti udaljavanjem brodova od obale ). Nakon borbenog djelovanja Vacca upućuje brodove istočno i dolazi u kontakt s drugom skupinom, koja je upravo završila s paljbom. Ponudio im je podršku pri bombardiranju, ali Albini odbija pomoć. Vacca nastavlja ploviti sa svojim brodovima uz obalu i oko 17.00 sati se pridružuje prvoj skupini u djelovanju protiv luke Vis. U 17.30 obalne baterije Wellington i Bentinck bile su teško oštećene ali su još odgovarale na paljbu (druga je najzad prestala s paljbom ); pogođena je i onesposobljena i baterija Manula, dok su baterije Zupparina i Madonna ostale uglavnom neoštećene. Nedugo nakon toga Persano upućuje brod San Giovanni, da prenese naredbu Albiniju da se i druga skupina pridruži ostatku flote.
Napad na Vis završava oko 19.00 i Operacijska armija se okuplja na pučini u blizini otoka : na italijanskim brodovima bilo je ukupno 7 mrtvih i 41 ranjenih. Persano je oštro ukorio i Vaccu što je prekinuo napad na Komižu bez dopuštenja i Albinija, još prije nego je dobio sve raporte ukupne operacije.
Tegetthoff nije imao nikakvih preciznih vijesti o događajima na Visu, te, iz bojazni da ne upadne u zamku, šalje poruku dana 18 jula u 14.30 u kojem traži informacije kakvi tipovi brodova napadaju otok. Tokom noći su se italijanske oklopnjače udaljile 75 km od Visa, između samog otoka i dalmatinske obale.
Dana 19. jula u jutarnjim satima Operacijska armija dobija pojačanja: iz Ancone je stigao dugo očekivani Affondatore i skupina brodova kapetana Guglielma Actona, koju su činile fregate na parni pogon s brodskim vijkom Principe Umberto (Actonov admiralski brod) i Carlo Alberto i korveta na parni pogon s lopaticama Governolo, s jednom pješadijskom četom kao pojačanje prilikom iskrcavanja. Persano se odlučio ponoviti pokušaj iskrcavanja za što je bilo potrebno dovršiti uništenje viških fortifikacija. Oko polovice topova u luci Vis bilo je uništeno u napadu 18. jula, ali dio njih je preko noći zamijenjen artiljerijskim oružjem iz Rukavca i Komiže.
Nakon što je od strane Sandrijeve flote dobio informaciju da je Tegetthoff obaviješten o prisutnosti italijanskih snaga, Persano je odlučio poslati prvu skupinu na pučinu kao defanzivni manevar, a drugoj i trećoj skupini dati zadatak da nastave s bombardiranjem fortifikacija u Visu. Brodovi treće skupine postigli su dobre rezultate u borbi protiv obalnih baterija, većina njih je uništena, stoga je Persano, pošto nije bilo znakova dolaska austrijskim pomorskih snaga, u popodnevnim satima odvojio brodove Varese i Terribile i naredio im da bombardiraju Komižu. Potom je naredio drugoj skupini i floti topovnjača da izvedu iskrcavanje na otok sa svim vojnicima, kojih je bilo između 2.000 i 2.600, što je trebalo učiniti na jednoj plaži u blizini luke Carober. Ali Albini ne izvršava iskrcavanje s objašnjenjem da su uvjeti bili vrlo teški i bili bi kompromitirali uspješnost. Nakon što je ponovo ukoren od Persana i nakon što mu je ponovljeno naređenje da se iskrca na drugom mjestu, Albini pokušava iskrcavanje oko 20.00 sati, ali kad je vidio da su čamci za vrijeme iskrcavanja pod jakom paljbom iz pješadijskog oružja, naređuje da se svi vrate na brodove.
U međuvremenu je Persano neredio da 3. divizija pod vodstvom Vacce (Principe di Carignano, Castelfidardo i Ancona), ojačana brodom Formidabile, uplovi u uvalu luke Vis i konačno uništi jedine preostale operativne obalne baterije na utvrdama Madonna i Wellington. Vacca je izvršio naredbu i njegove četiri oklopnjače koncentriranom paljbom uspijevaju u potpunosti uništiti jednu od dvije baterije, no kasnije je admiral procijenio da je manevarski prostor u uvali premali za sva četiri broda (što je bila kriva procjena pošto se nakon Viške bitke cijela austrougarska flota s 26 brodova okupila u istoj uvali) te donosi odluku da se povuće iz uvale s tri broda ostavljajući Formidabile samog. Isti brodovi tada pokušavaju izvesti akciju izviđanja luke Komiža, ali je pokušaj odbijen. Nakon što je teško oštetila austrougarske baterije bombardirajući ih nekoliko sati usidrena 300-400 metara od njih ), bez da ih je potpuno uništila, Formidabile izlazi iz luke oko 19.00 . Italijanska je oklopnjača pretrpjela ozbiljnu štetu i gubitke od neprijateljske paljbe: teško je oštećen dimnjak, otvori na brodu i oprema (oklop je ipak izdržao i nije probijen ), izbilo je nekoliko jakih požara i poginulo je 14 mornara, a 30 ih je bilo ranjeno . Brod je izgubio nekoliko topova a jedan eksplodirani projektil je izazvao trovanje kod nekoliko mornara. Nakon što se pridružila ostatku italijanske flote, Formidabileu je najprije pružio pomoć sanitarni personal iz Re d'Italia,a nakon toga brod bolnica Washington.
Oko 20.00 sati, nakon završetka operacije, Persano okuplja flotu na pučini oko 15 km od Visa. Ovog dana su italijanski brodovi imali ukupno 9 mrtvih i 73 ranjena. Broj ispaljenih projektila bio jako je varirao od broda do broda: tokom 18. i 19. jula Castelfidardo je ispucao oko 1 000 projektila, San Martino 776, Principe Umberto 80 i Terribile 50. Viške fortifikacije su protiv italijanske flote ukupno ispucale 2733 projektila i pretrpile gubitke od 26 mrtvih i 68 ranjenih (u odnosu na 16 mrtvih 114 ranjenih na italijanskoj strani). Jedina neoštećena obalna baterija u luci Vis bila je Madonna, sve ostale forifikacije imale su ukupno samo osam topova.
U međuvremenu se pokrenula austrijska flota pod komandom Tegetthoffa: austrijski admiral je održao sastanak s komandantima drugih brodova 19. jula oko 10.30 i dao je naredbu da cijela flota isplovi iz Fažane izuzev adiralskog broda, Erzherzoga Ferdinanda Maxa, s kojim je isplovio u rano popodne, nakon što je dobio dopuštenje ministra rata i s jedinim ograničenjem da ne smije napasti italijanske snage na Visu ako ocijeni da je njihova akcija od sekundarne važnosti. Austrijska se flota uputila prema jugoistoku brzinom od 6 čvorova.
Pošto još uvijek nije došlo do značajnijeg napretka u invaziji Visa, u večer 19. jula 1866. admiral Persano poziva na sastanak na Re d'Italia Vaccu, Albinija, kapetana broda Giuseppea Pauluccija, kapetana fregate Tommasa Bucchiju, te D'Amica iz 1. skupine i majora Taffinija, komandanta trupa za iskrcavanje. Ispostavilo se da je nekim brodovima počelo nedostajati uglja i municije, a kod nekih je došlo do kvarova na mašinama, ali se ipak odlučilo da će se pokušati sa iskrcavanjem 20. jula. Najveća Persanova nesigurnost bila je dolazak austrougarske flote. Nakon dva dana bobardiranja Persano ipak nije htio odustati od invazije na Vis. Tokon operativnog sastanka na Re d'Italia, kapetan D'Amico je predložio da se flota okupi u blizini Lošinja gdje bi bila spremna reagirati ne eventualni napad i da pošalje zahtjev u Anconu za opskrbu ugljom i pojačanjima. Vacca je pak predložio da se flota vrati u Ancnu kako bi se opskrbila, ali je ovu ideju Persano odmah odbio jer je smatrao da bi se mogla interpretirati kao neuspjeh operacije.
U noći između 19. i 20. došlo je do pogoršanja vremenskih prilika prisilivši posadu da ostane budna na svojim pozicijama iako su svi već bili umorni od dva dana bombardiranja. Iz Ancone je najzad stigao brod Piemonte, s dodatnih 500 vojnika pojačanja pod komandom pukovnika Magliette. Mada je do sada bio neodlučan, Persano se s vojnim snagama za iskrcavanje naraslima na 2 500-3 000 ljudi odlučio na iskrcavanje. U zoru 20. jula 2. skupina je poslana u luku Carober na iskrcavanje, 1. i 3. skupina se pozicionirala ispred Visa, a Terribilei Varese poslane su na bombardiranje luke Komiže.
U međuvremenu je izviđački brod Esploratore u patroli sjeverno, ugledao flotu admirala Tegetthoffa s 26 brodova od kojih dvije oklopnjače u plovidbi prema italijanskoj floti. Bez dodatnih pokušaja identifikacije, izviđač se punom brzinom uputio prema italijanskoj floti pred lukom Vis i u 7.50 u punoj brzini dolazi do italijanskih oklopnjača i daje signal «sumnjivo brodovlje u smjeru sjeveroapada».
Persano odmah daje naredbu o prekidu operacija iskrcavanja i naređuje oklopnjačama okupljanje u linijsku borbenu formaciju Albini, koji je već započeo s iskrcavanjem i usprkos naredbama da drugi brodovi pokupe čamce za iskracavanje, zakasnio je na okupljanje jer je odlučio vratiti natrag dio opreme i čamaca. Brodovi iz 2. skupine su pokupile dio čamaca, a druge je Sandrijeva skupina jednostavno vezala i povlačila. Prekid iskrcavanja i povlačenje su ipak bili naglo izvedeni, pa je bitan dio opreme napušten na plaži, te su ga se domogle austrougarske trupe.
Planiranje bitke
Austrijska flota se sastojala od tri divizije. Prva divizija, pod komandom Tegetthoffa, brojala je 7 oklopljenih brodova (Erzherzog Ferdinand Max, Habsburg, Kaiser Max, Prinz Eugen, Don Juan d'Austria, Drache i Salamander) i izviđača Kaiserin Elisabeth; druga divizija, pod komandom kapetana Antona von Petza, sastojala se od moćnog, ali zastarjelog linijskog broda SMS Kaiseri 5 drvenih fregata na parni pogon (Novara, Fürst Felix Schwarzenberg, Radetzky, Adria i Donau), korvete s brodskim vijkom Erzherzog Friedrich i parobroda izviđača Stadion ; treća se divizija, pod komandom kapetana fregate Ludwiga Eberlea, sastojala se od 7 manjih topovnjača s brodskim vijkom (Hum, Dalmat, Wall, Velebich, Reka, Seehund, Streiter), nekih manjih brodova (škuna Kerka i Narenta i parobroda lopatičara izviđača Andreasa Hofera). Izviđački brod Stadion je plovio na čelu flote s ciljem ranog upozoravanja na neprijateljske snage. Tri glavne divizije postavile su se u tri uzastopne klinaste formacije (u obliku slova "V"): prva oklopna divizija pod komandom Tegetthoffa bila je prva, najslabije topovnjače i manji brodovi treće divizije bile su na začelju, a snažni brodovi ali bez oklopa iz druge divizije pod komandom von Petza nalazili su se u centru.
Pošto nisu mogli računati na veliki volumen paljbe, plan austrougarske flote bio je naglo se približiti neprijatelju, otvoriti paljbu iz male udaljenosti i pokušati se zabiti u italijanske brodove nakon što ih izoliraju u male skupine odvojene od glavnine flote i potopiti ih kako bi demoralizirali Talijane i prisilili ih na povlačenje. Osim toga Tegetthoff je dao naređenje svojim brodovima da koriste "koncentriranu" paljbu, tj. svi topovi jednog broda trebali su otvarati vatru samo na jedan cilj umjesto da se paljba rasprši.
Originalni Persanov plan bio je dioba flote u tri usporedne kolone, 3. skupina pod komandom Vacce s tri broda, 2. skupina s Persanom s pet brodova i skupina pod komandom Ribotyja s četiri broda. To, međutim, nije bilo moguće pošto se Formidabile povukao prema Anconi, Terribile i Varese bili su pred Komižom oko 15 kilometara udaljeni od ostalih, a Re di Portogallo još se nije pozicionirao u formaciju. Stoga se italijanska flota najprije postavila u frontalnu liniju (jedan brod uz drugi), kasnije u kolonu (jedan brod iza drugog), s tri broda pod komandom Vacce na čelu (Principe di Carignano, Castelfidardo i Ancona) iza kojih su se nalazili Persanovi brodovi (Re d'Italia, Palestro, San Martino, Affondatore), a na začelju su bili brodovi pod komandom Ribotyja (Re di Portogallo i Regina Maria Pia).
Persano je poslao izviđački brod Messaggiere i korvetu Guiscardo da prenesu naredbu brodovima Terribile i Varese kod Komiže da im se pridruže u formaciju pred bitku. Međutim, komandant Terribile, kapetan fregate Leopoldo De Cosa, žestoko se protivio pridruživanju svog broda borbenoj formaciji (najzad nije sudjelovao u bitci), a komandant Varesea, kapetan fregate Luigi Fincati, je tek nakon velikog otpora uspio dobiti autorizaciju da napusti poziciju do Komiže i krene prema glavnini flote. Varese je bio relativno spor brod, pa se uspio pridružiti začelju flote tek dvadesetak minuta poslije početka bitke, usprkos tome što je isforsirao pogonske mašine do maksimuma. U međuvremenu su Re di Portogallo i Castelfidardo otegljeni daleko od glavnine flote kako bi popravile havarije s naredbom da se pridruže floti čim se kvarovi uklone.
Oko 9.30 italijanski su brodovi ugledali dim austrougarske flote. Brod Varese se polako približavao ostatku flote, a Re di Portogallo i Castelfidardo uspjeli su ukloniti kvarove te stali u formaciju zajedno s drugim brodovima. Italijanska flota se malom brzinom uputila prema austrougarskoj floti: Persano je htio iskoristiti prednost snažnije artiljerije i izvesti manevar T presijecanja austrijskoj floti. Teoretski su nakon oklopnjača trebali slijediti drveni brodovi pod vodstvom Albinija, ali kapetan je izgubio vrijeme na sakupljanje čamaca za iskrcavanje i tek se kasnije i vrlo malom brzinom uputio na poprište bitke s velikim razmakom od matične flote.
I Persano i Tegetthoff su se u svojim odlukama kako rasporediti brodove u formaciju bili pod snažnim utjecajem francuskog kontraadmirala Louisa Eduarda Bouet-Willaumeza, autora knjige Tactiques supplémentaire à l'usage d'une flotte cuirassée, objavljenog 1864.
Početak bitke
mini|250px|Karta s početnom situacijom Italijanske snage su imale na raspolaganju ukupno 8 oklopnjača u formaciji i Varesea u dolasku. Drveni brodovi iz 2. skupine bili su vrlo udaljeni od oklopnjača. Tri formacije koje su činile kolonu oklopnjača kretale su se međutim različitim brzinama: 3. skupina se kretala brzinom od 11 čvorova, II divizija nije mogla ploviti brže od devet čvorova zbog sporog kretanja Palestra (komandant Palestra, kapetan fregate Alfredo Cappellini, akumulirao je dodatne količine uglja u podpalublju). Affondatore se nalazio na krajnjem desnom boku II divizije, izvan zone borbi: moguće je da ga je Persano držao kao pojačanje.
Nešto prije bitke, oko 10.00, Persano je donio odluku da se zajedno s D'Amicom i svojim pomoćnicima premjesti na Affondatore, povećavši tako zbunjenost među svojim ljudima. Zbog neiskustva posade Affondatorea i njegovih loših manevarskih sposobnosti cijela je operacija trajala desetak minuta što je stvorilo razmak u formaciji između Re d'Italia, prvog broda 2. grupe i Ancone, posljednjeg iz 1. grupe, kojeg je Tegetthoff odmah iskoristio da izvede manevar «T presijecanja» neprijateljske formacije. Razmak od više od 500 metara (maksimalni razmak u formaciji je 400 metara), dodatno se povećao i zato jer kontraadmiral Vacca nije uzeo u obzir sporu plovidbu drugih brodova u formaciji, te je nastavio ploviti brzinom od 11 čvorova. Osim toga, u žurbi prebacivanja niti se posadaAffondatora, niti posada Re d'Italia stigla pobrinuti da pokupi čamac kojim su se admirali prebacili, niti mornare koji su čamcem upravljali. Njih je tek nekoliko sati kasnije pokupio izviđački parobrod Governolo kad je bitka već bila gotova. . Prebacivanjem se pojavio dodatni problem: u uvjetima slabe vidljivosti, admiralski barjak (koji se prilično loše primjećivao, jer se sastojao od italijanske trobojnice s dodatkom bijelih krugova na zelenom polju) postavljen na jarbol Affondatore bio je niži od zastave na jarbolu Re d'Italia, te je bio manje vidljiv. Mora se naglasiti da su i mnogi komandanti primijetili prebacivanje admirala, ali su se pravili kao da ga nisu primijetili kako ne bi morali izvršavati naredbe. Drugi komandanti nisu uopšte primijetili prebacivanje i za primanje naredbi nastavili su pratiti signale iz Re d'Italia umjesto Affondatorea.
583
Godina 583. (DLXXXIII) bila je redovna godina koja počinje u petak u julijanskom kalendaru. Oznaka 583. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Bitka kod Visa
Početak bitke
Principe di Carignano je bio prvi brod koji je otvorio topovsku paljbu u bitci kod Visa (oko 10.45). Između 10.43 i 11.00 tri broda pod komandom Vacce ploveći većom brzinom bočno su se preklopili s drugim brodovima vlastite formacije i otvorile paljbu, ali paljbi se nisu pridružile ni 2. ni 3. italijanska divizija, pošto Persano tokom svog prebacivanja nije bio u stanju dati opću komandu otvaranja paljbe. Vaccini su brodovi gotovo odmah prestali s paljbom protiv Tegetthoffove formacije (sedam oklopnjača) zbog još uvijek velike udaljenosti (navedeno je da je udaljenost bila između 900 i 1 500 metara ), dok su austrijski brodovi odgovorili samo paljbom iz pramčanih topova. U daljem približavanju austrougarski brodovi, prošli su kroz vrlo opasnu zonu pod paljbom italijanskih brodova i pretrpjeli su ozbiljna oštećenja: austrougarski parobrod Drache na krajnjoj desnoj strani 1. austrougarske divizije, pogođen je 17 puta teškim projektilima, te je izgubio glavni jarbol i ostao je privremeno bez pogona. Jedan projektil iz Principe di Carignano pogodio je i obezglavio komandanta Drachea, kapetana broda Heinricha Freiherra von Molla, ali zamjenik kapetana, Carl Weyprecht, uspjeva ponovo dovesti brod u funkciju i pridružiti se bitci. Dok su austrougarske fregate Kaiser Max, Salamander i Habsburg odgovarale na vatru bez nekih bitnijih rezultata, 3. italijanska grupa započinje široki manevar skretanja ulijevo. Ovaj manevar, koji je prema Vaccinom planu trebao pozicionirati njegove brodove na začelje austrijske formacije i napasti neoklopljene drvene brodove), imao je u praksi efekat isključivanja brodova 3. italijanske grupe iz bitke, baš kad se sedam austrijskih oklopnjača sukobilo s 4 italijaske oklopnjače iz II. divizije sada u brojčanoj inferiornosti.
Lijevo krilo austrougarske flote s brodovima Habsburg, Salamander i Kaiser Max, ušao je u kratku borbu s 3. italijanskom grupom, a desno krilo s brodovima Juan de Austria, Drache i Prinz Eugen napalo je II. italijansku diviziju, koja je prema Persanovom naređenju otvorila paljbu.
Iskoristivći metež u italijanskim redovima, komandant Kaisera von Petz, brzim manevrom uputio se s 2. divizijom prema italijanskom začelju. Italijanski komandant Riboty se u protumanevru odvojio od glavnine grupe i približio se s lijeva Austrijancima. Austrougarski neoklopljeni drveni brodovi 2. divizije našli su se tako u sukobu s modernim italijanskim oklopnjačama s teškim topovima, ali usprkos teškim gubicima, zadržale su formaciju. Austrijska fregata s brodskim vijkom Novara pogođena je 47 puta i njezin kapetan von Klint je poginuo. Erzherzog Friedrich je pogođen projektilom sa Re di Portogallo ispod linije razine vode i počeo se puniti velikom količinom vode, ali se ipak nije potopio, a Schwarzenburg je onesposobljen teškom italijanskom vatrom i nastavila je plutati van kontrole.
Kao posljedica niza nekoordiniranih manevara, grupa triju središnjih brodova 1. italijanske grupe (Re d'Italia, Palestro i San Martino) ostala je izolirana od ostatka flote. Tegetthoff izdaje naređenje svojim oklopnjačama da koncentriraju svoj napad na njih. Od tog trenutka bitka se fragmentirala u cijeli niz kaotičnih sekundarnih bitaka, u kojima su se italijanski brodovi našli u brojčanoj inferiornosti.
Ključni trenuci - kljunovi udari
Tegetthoff usmjerava svojih sedam oklopnjača protiv brodova II divizije (s Affondatoreom udaljenim lijevo), s namjerom izvođenja kljunovog udara, ali italijanski brodovi skreću za 90° i izbjegavaju sudar. Austrijski brodovi izvode luk i vraćaju se u novom pokušaju kljunovog udara, ali opet s negativnim rezultatom zbog italijanskog protumanevra. U istom trenutku austrijski brodovi pod komandom von Petza nastavljaju paljbu na italijanske brodove pokušavajući ući u borbu s 2. Albinijevom grupom, ali ista se držala na velikoj udaljenosti nezainteresirana za bitku. Brodovi Principe di Carignano i Castelfidardo imali su intenzivnu razmjenu vatre s drvenim fregatama Donau, Radetzky i Schwarzenberg, koje su odgovorile na paljbu koncentrirajući vatru na prva dva broda.
Persano se uključuje u bitku pokušajem kljunovog udara protiv udaljenijeg neoklopljenog drvenog broda Kaiser, umjesto protiv bližih oklopnjača zauzetih borbom protiv II italijanske divizije. Kaiser uspijeva izbjeći neprijateljski manevar pretrpivši međutim veliku štetu uzrokovanu artiljerijskom paljbom iz Affondatorea. Vidljivost na bojnom polju bila je sve lošija zbog pogoršanja vremenskih prilika i zbog dima iz brodskih dimnjaka i artiljerijske paljbe.
U međuvremenu se i III. italijanska Ribotyjeva divizija našla u centru sukoba. Potaknut primjerom svog admirala, italijanski komandant Riboty sa svojim brodom Re di Portogallo pokušava manevar kljunovog udara protiv Kaisera, držeći neprijateljski brod pod kontinuiranom paljbom svojim topovima s užljebljenim cijevima. U posljednjem trenutku von Petz preokreće situaciju i skreće prema napadaču kako bi njegov brod izveo kljunov udar. Dva su broda izbjegla frontalni sudar ali su se ostrugala po lijevom boku. Sudar je ipak slomio pramac i pramčano jedro Kaisera, a pramčana drvena statua s prikazom cara Franje Josipa I) ostala je zabijena u trup Re di Portogalla . Re di Portogallo je iskoristio priliku za niz pogodaka salvom od jednog topa od 250 mm i trinaest topova od 160, što je oborilo glavni jarbol i dimnjak austrougarskog broda, ubilo i ranilo brojne mornare i izazvalo požar na brodu. Dim je bio toliko gust da se u ponovljenom pokušaju približavanja suparnici nisu našli.
Affondatore je ponovo ugledao Kaisera u sporom povlačenju (brod se nije mogao brzo kretati zbog oborenog dimnjaka) i u pratnji korvete Erzherzog Friedrich, te je opet pokušao kljunov udar, ali u tom trenutku su izašli na vidjelo svi nedostaci oklopljenog komandnog mosta. Admiral Persano, koji je promatrao cilj sa središnjeg prozorčića izravnatog s pramcem, dao je naređenje održavanja putanje prema Kaiseru bez skretanja, ali njegov podčinjeni D'Amico je promatrao iz prozorčića desno od Persana i ugledao je brod Erzherzog Friedrich i, mislivši da je to Kaiser, dao je naredbu skretanja udesno, dok je drugi zamjenik komandanta Martini na prozorčiću lijevo od Persana dao naredbu skretanja ulijevo. Rezultat je bio da je Affondatore promašio kljunov udar, iako već na manje od 200 metara od neprijatelja (na Kaiseru su mornari već bili na jarbolima, spremi ubaciti vrečice s barutom u dimnjak Affondatorea kako bi izazvali eksplozije u strojarnici).
Italijanska topovnjača Palestro, zbog svoje niske brzine, ostaje odvojena od drugih italijanskih brodova. U fazi približavanja brodu Re d'Italia, napalo ju je pet neprijateljskih brodova (četiri oklopnjače i drvena fregata Novara). Erzherzog Ferdinand Max pokušava manevar kljunovog udara protiv Palestra, ali italijanski brod protumanevrom smanjuje snagu udara na minimum i pri tome gubi samo krmeni jarbol, koji pada na palubu austrougarskog broda. Austrijski mornari tada zarobljavaju italijansku zastavu sa srušenog jarbola usprkos pokušajima mornara s Palestra da ih paljbom s pušaka spriječe u tome.
Re d'Italia se u međuvremenu našao okružen oklopljenim austrougarskim brodovima Drache, Don Juan de Austria, Salamander i Kaiser Max, ovaj posljednji pokušava kljunov udar kojeg italijanski brod izbjegava. U trenutku bliskog prolaza dvaju brodova dolazi do razmjene topovskih salvi. Ključni događaj zbio se trenutak kasnije, u fasi udaljavanja dvaju brodova austrijski brod usmjerava topove prema krmi Re d'Italia i ispaljuje dvije salve. Prva salva izazvala je požar u admiralskim prostorijama, a druga salva uništava kormilo i mehanizam njegovog povezivanja s komandnim mostom bez mogućnosti popravka.
U prvim trenucima na italijanskom brodu nisu bili svjesni teškog oštećenja. Kapetan broda Emilio Faà di Bruno, ranjen u okršaju u nogu, postao je svjestan gubitka kontrole nakon što je izdao zapovijed udaljavanja s bojnog polja. Uvidjevši da kormilo ne funkcionira izdaje naredbu inverzije potiska motora s jedinim rezultatom da je Re d'Italia izgubio brzinu i potpuno se zaustavio. Austrougarski brod Erzherzog Ferdinand Max našao se pramcem okrenut prema imobiliziranom italijanskom brodu. Njegov komandant, Maximilian Daublebsky von Sterneck, popeo se na ogradu kako bi imao bolji pregled i dao naredbu kormilaru Vincenzu Vianellu iz Pellestrine da izvrši manevar kljunovog udara punom brzinom od 11,5 čvorova. Kljun pramca Ferdinanda Maxa razvalio je trup broda Re d'Italia (oklop broda završavao je odmah ispod razine vode tako da je kljun napadača probio nezaštićeni dio trupa) i otvorio razrez od 15 m² s fatalnim učinkom. Italijanski brod se naprije od udara nagnuo desno pa se nagnuo na lijevi bok gdje se nalazio otvor u trupu, potom se prevrnuo i potopio oko dvije minute nakon udara (u 11.30) povukavši sa sobom veći dio posade. Mnogi mornari na palubi, među njima i parlamentarni zastupnik Boggio, nastavili su pištoljima i puškama pucati prema austrijskom brodu dok je njihov brod tonuo, a ispaljena je i posljednja topovska salva koja nije uzrokovala veliku štetu. Kormilar Erzherzoga Ferdinanda Maxa italijanskog porijekla kasnije je nagrađen "Zlatnom medaljom za hrabrost" (Tapferkeitsmedaille in Gold) za držanje u borbi
Na mjesto potapanja dolazi austrougarski izviđački brod Kaiserin Elizabeth i započinje sa spašavanjem pređivjelih sa Re d'Italia, ali ubrzo napušta područje nakon što je četiri puta pogođen topovskom paljbom s italijanskih brodova San Martino i Palestro. Od posade Re d'Italia poginulo je 27 oficira i 364 podoficira i mornara, a spasilo ih se 167. Među poginulima bili su i kapetan broda Faà di Bruno, parlamentarni zastupnik Boggio, slikar Ippolito Caffi i šef sanitarne službe ratne mornarice Luigi Verde.
Nakon što je izbijegao još jedan pokušaj zabijanja od strane Ferdinanda Maxa, Palestro je pretrpio veliku štetu od topovske paljbe, naprije od Novare, a kasnije i od još 3 austrijske oklopnjače među kojima je bila i Drache. Volumen paljbe italijanske topovnjače nije se mogao usporediti s onim austrougarskog broda Drache (Drache je bio naoružan s 14 topova na svakom boku, protiv samo dva Palestrova topa):. Oklop nije bio posebno oštećen, ali su najveću štetu pretrpjeli nekolopljeni dijelovi krme, gdje je između ostalog bilo uskladišteno 20 tona uglja kao rezervnog goriva i gdje je izbio početak požara. Posada, koja je kasno primijetila opasnost, poplavljuje krmeno skladište municije i baruta kako bi spriječila eksploziju (samo poplavljivanje je sporo trajalo zbog lošeg funkcioniranja ventila za izlijevanje vode, a ipak je postojala mogućnost eksplozije jer se barut čuvao u vodonepropusnoj buradi; čak nije potpuno jasno da li je kapetanova naredba poplavljivanja krmenog dijela uopće izvršena ), dok je posada s austorugarske Novare bacala na Palestrovu palubu ručne bombe i zapaljivi materijal u pokušaju pogoršanja požara. Palestro, u potpunosti onesposobljen za borbu, započinje manevar napuštanja bojnog polja, ali Drache kreće u potjeru za njim. Nedugo zatim, Affondatore zaustavlja austrijski brod, koji se postavlja između njega i Palestra i pokušava izvesti manevar zabijanja u Dracheov trup natjerajući ga tako da napusti potjeru. Palestro tako ostaje sam između dvije flote, onesposobljen za borbu i u plamenu, s posadom u potpunosti zaokupljenom u gašenju požara.
U međuvremenu je komandant Ancone, kapetan broda Piola-Caselli, odlučio napustiti Vaccinu grupu i sam krenuti u napad na neprijateljske brodove koji su upravo potopili Re d'Italia. Ugledavši Tegetthoffov admiralski brod Erzherzog Ferdinand Max, Piola-Caselli pokušava izvesti kljunov udar, ali bez uspjeha. Promašivši sudar s austrijkim admiralskim brodom, topnici Ancone ispaljuju salvu iz svih topova iz neposredne blizine, ali bez ikakvog efekta, pošto je oficir na čelu topnika u prevelikom žaru bitke prerano dao naredbu za paljbu i topnici su izvršili naredbu i ispalili, iako su im topovi tek bili napunjeni samo barutom bez topovskih projektila u cijevi. Ancona se potom upućuje i sustiže Re di Portogallo koji je doplovio zajedno s topovnjačom Varese u zakašnjenju nakon bombardiranja Komiže. Zbog gustog dima na bojnom polju, dva su se italijanska broda sudarila, iako bez većih oštećenja.
Jedini brod II. divizije još u borbi, San Martino, pridružio se brodovima Re di Portogallo i Regina Maria Pia, ali ovi su brodovi ubrzo bili okruženi većim brojem neprijateljskih brodova. Usprkos velikim oštećenjima, komandant San Martina Roberti uspio je spretnim manevrom izvući vlastiti brod iz okruženja i otploviti na sigurno. Re di Portogallo se također našao u okruženju četiriju brodova (dvije oklopnjače i dvije drvene fregate), ali se Riboty uspio probiti iz okruženja za što su mu i protivnici odali priznanje. Regina Maria Pia bila je u okruženju troje neprijateljskih oklopnjača Salamandea, Prina Eugena i Don Juana de Austria: da bi se oslobodio, komandant broda Del Carretto simulirao je pokušaj kljunovog udara prema Prinzu Eugenu, koji je morao izvesti protumanevar i otvoriti tako prolaz kroz koji je italijanski brod otplovio. U trenutku bliskog prolaza Regine Marie Pie uz bok Prinza Eugena, tokom kojeg su dva broda razmjenjivali žestoku paljbu iz svih artiljerijskih cijevi, komandant Del Carretto i komandant Prinza Eugena Alfred Barry međusobno su se pozdravili oboje skinuvši šešir.
Oko podneva je većina italijanskih oklopnjača (Re di Portogallo, Regina Maria Pia, San Martino, Varese, Ancona), probilo okruženje i ponovo se okupilo i ubrzo im se pridružila 3. grupa pod komandom Vacce, koji je privremeno preuzeo komandu. Terribile je također sustigla skupinu.