Jašunjski_manastiri
Манастир Св. Јована Претече је подигао Андроник Кантакузин са браћом 1516/17. године у време султана Селима. Андроник Кантакузин је припадао угледној византијској царској породици Кантакузина који су били у сродству са деспотицом Јерином у чије време је један део породице дошао у Србију. У Србији су заузимали високе положаје. Године 1477. страдао је један број чланова породице, па М. Ћоровић Љубинковић претпоставља да су удовице или сестре или кћери пострадалих Кантакузина подигле манастир Св. Богородице 1499. године недалеко од места на коме ће касније бити подигнут манастир Св. Јована Претече. Легенда повезује ова два манастира заједничком трпезом. У ктиторском натпису у јужном делу западног зида наоса цркве помиње се игуман Теодор са братијом, па се претпоставља да је манастир постојао и раније. Такође, у турском попису из 1516. године  се помиње манастир уз село Јашуњу. У прилог тој претпоставци иде и чињеница  да турски закони нису допуштали  изградњу нових цркава, већ само обнову, или изградњу конака. (истина, некада се «берат» могао и купити.) Манастир је подигнут у најтамнијем добу српке средњовековне историје у периоду када је Деспотовина пала под турску власт (1459. ) и када је запустео патријаршијски престо и црква стављена под туторство Васељенског патријарха и охридских архиепископа. Српски народ је имао формално право да остане у својој вери, али тако да не упада у очи исламској власти. Зато се цркве и манастири подижу у дивљини, склоњене из градова и са главних путева. Нема више сјајних владарских задужбина, већ цркве скромних димензија подижу појединци који су се уздигли богатством или угледом у туђој земљи. Црква Св. Јована Претече носи сва обележја времена у коме је подигнута и све особине градитељства поствизантијског доба које се базира на традицији моравског стила. Склоњен међу падине Бабичке горе вековима је био неприступачан. (Тек 2007. године асфалтиран је пут до оба манастира.) Црква је једнобродна грађевина скромних димензија са нартексом и већом апсидом полукружном и споља и унутра. У наосу се на северном и јужном зиду налазе по два пиластра и три лука. Апсида је засведена полуобличастим сводом. Фасада је брижљиво обрађена у мешовитој техници од камена и опеке – 2 реда опеке и ред притесаног камена. Између камена се налазе по 2 вертикално постављене опеке. Кров је био покривен оловним лимом. Црква је живописана 1524. године у време игумана Луке.Тада је осликан наос, а осликао  је Петар Софијски.Нартекс је живописан 1583. године. Осликавање су наставили Роман и отац Живко 1693. године за време Игумана Јована и уз дозволу лесковачког спахије Алајбега. У наосу, у највишој зони, су приказани Богородица, Христ и Старци дана. У другој зони су насликани пророци, у трећој прикази великих празника чији циклус је редукован и у четвртој сцене страдања Христових. Сцене посвећене патрону цркве приказане су на јужном зиду. У апсиди је приказана Богородица са Христом окружена архијерејима. У медаљонима су прикази попрсја архијереја, апостола, светих жена и светих ратника. Занимљивост представља  најстарији приказ митрополита ефеског Марка Евгенија. Фреске у нартексу су временски и стилски посебна целина, као и западна фасада и северни зид цркве.У нартексу су у темену свода приказани Христ Емануел окружен анђелима и Богородица између арханђела Михајла и Гаврила. Све горње површине су посвећене Богородици, а у нижим зонама су представе  посвећене патрону цркве, чиме је допуњен  циклус њему посвећен. Изучавањем фреска највише се бавио академик Г. Суботић који је дао и њихову валоризацију. Фреске у цркви Св. Јована Претече су изузетно важне за разумевање уметности периода од пада Деспотовине до обнављања Патријаршије јер има веома мало споменика монументалног сликарства тога доба. Фреске су јединствене у свом изразу јер се у њима не могу наслутити правци 16. века, нити се уочавају традиције прошлог 15. века. Рађене су у традицији академског смиреног израза из средине 14. века.Одликују се једноставношћу и рафинираношћу форме.