cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nežni Dalibor
Dve godine kasnije na kompilaciji Jutro će promeniti sve? (PGP RTS) objavljuju singl "Značajan događaj". Bend od tog trenutka mnogo više nastupa, a u aprilu 2007. godine zajedno sa grupom The Mothership Orchestra, održali su koncert u malom klubu Doma omladine u Beogradu pred gotovo 400 ljudi. Grupi se u međuvremenu pridružuje gitarista i tonac Dragan Novković. Bend snima tri pesme u studiju Više elektrotehničke škole u Beogradu, koje objavljuju na kompilaciji Zdravo, zdravo, zdravo (Kultur Akt, 2008).
Prvog septembra 2008. godine objavljuju prvi album "Sredstva i veštine!" Album je snimljen u studiju producentske kuće Digimedia i sadrži 14 numera. Producent izdanja je Boris Mladenović (Jarboli, Sila, Veliki Prezir, Dvojac bez kormilara).
Godine 2011. su objavili drugi studijski album "Normalan život".
Aberdeenshire (grofovija)
Aberdeenshire službeno County of Aberdeen (škotski: Coontie o Aiberdeen, škotsko-gelski: Siorrachd Obar Dheathain) bio je jedan od tradicionalnih historijskih škotskih countya oko grada Aberdeena u Škotskoj.
Aberdeenshire je kao county postojao od kraja 19. vijeka do 1975. kad je ukinut. On danas služi samo u statističke i ceremonijalne svrhe kao namjesništvo i nema nikakvu administrativnu funkciju.
Geografske karakteristike
Aberdeenshire leži na istoku Škotske, oko grada Aberdeena, od obalne ravnice Sjevernog mora na istoku do brda masiva Grampian na zapadu.
Najveći dio teritorija nekadašnjeg Aberdeenshire danas se nalazi unutar područnog vijeća - Aberdeenshire, s tim da je nekad u njemu bilo i Područno vijeće grada Aberdena, ali i čitav historijski county Kincardineshire kao i sjeveroistočni dio countya Banffshira.
John Wayne
John Wayne, pravim imenom Marion Michael Morrison, (Winterset, 26. svibnja 1907. – Los Angeles, 11. lipnja 1979.) bio je američki filmski glumac.
Jedna je od najvećih legendi ne samo Hollywooda već i svjetskoga filma uopće. Sa svojih više od stotinu snimljenih filmova ubraja se među najplodnije filmske stvaraoce. Tijekom gotovo pedeset godina, ostvario je nekoliko povijesnih uloga. John Wayne je kao glumac bio veliki profesionalac, uzorno discipliniran i neuništiv u izdržljivosti. To je dokazao i time što je, iako teško bolestan, snimao gotovo do posljednjeg daha.
Zahvaljujući prijateljstvu s Johnom Fordom dobio je glavnu ulogu u klasičnom vesternu Poštanska kočija, što je predstavljalo prekretnicu u njegovoj karijeri. Od tada je dominirao u tom žanru, postajući njezinim glumačkim sinonimom.
Dobitnik je Oscara za glavnu mušku ulogu u filmu Čovjek zvan hrabrost (1969.)
Biografija
John Wayne bio je prvo dijete ljekarnika Clydea Leonarda Morrisona i Mary Alberte, rođene Brown, koji su sina nazvali Marion Robert Morrison, spajajući imena dvojice njegovih djedova. Kada im se četiri godine kasnije rodio drugi sin, kojemu su dali ime Robert, Wayne je, po djedu s očeve strane, preimenovan u Marion Mitchell. Nosio je to ime do kraja života, ali ga nikada nije volio jer je Marion bilo i žensko ime.
Za razliku od kuće u Iowi, farma u Kaliforniji nije imala struju, tekuću vodu ni telefon. Naviknuta na društveni život u Wintersetu, Wayneova je mama bila očajna zbog toga što su im najbliži susjedi bili udaljeni dva kilometra, ali Clyde Morrison nije se obazirao na njezina prigovaranja, nego je prionuo obrađivanju polja kako bi dokazao supruzi da im može priuštiti pristojan život. Iako je radio i više od dvanaest sati na dan, Morrisonovi su bili najsiromašnija obitelj u okrugu. Wayne će poslije kazati da su te godine bile bitne za učvršćivanje njegovog karaktera, ali nitko u obitelji nije bio zadovoljan životom na farmi. Zbog toga su se 1916. preselili bliže Los Angelesu, u gradić Glendale, udaljen osam kilometara od Hollywooda. Društveni život im se s preseljenjem poboljšao, ali ne i financijske prilike. U potrazi za jeftinijim smještajem, nekoliko puta su se selili, a djeca su mogla imati novu odjeću jedino ako bi je sama zaradila.
Wayne je imao čak dva honorarna posla. Ustajao je u 5.30 kako bi dostavio novine, a nakon škole je pomagao u očevoj ljekarni raznoseći lijekove kupcima. Zarađivao je za svoju, ali i bratovu školsku odjeću, i uza sav taj napor bio je među najboljim učenicima. Najviše sreće tih dana donijelo mu je konačno odbacivanje imena Marion. U ljeto 1918. dobio je psa kojeg je nazvao Duke. Pas ga je svuda pratio, a kad je nakon ljeta krenuo u školu, Wayne ga je ostavljao u obližnjoj zgradi, kod vatrogasaca koji su znali da se pas zove Duke, pa su dječaka prozvali Big Duke (Veliki Duke). Wayneu se to svidjelo pa je rekao prijateljima da ga zovu samo Duke. Marion je zauvijek nestao.
Srednja škola i fakultet
Duke Morrison bio je među najpopularnijim učenicima u srednjoj školi u Glendaleu. Sudjelovao je u raznim aktivnostima, bio je predsjednik razreda, pisao je za školske sportske novine, predstavljao je školu na državnom natjecanju u izvedbi Shakespeareovih djela... Najviše su ga zanimale djevojke i američki nogomet. Viši od 190 centimetara, tamnokos i zgodan, uz to i dobar plesač, privlačio je djevojke, ali se nije upuštao u stalnu vezu. Dijelom zbog toga što je bio siromašan, jer djevojku je ponekad trebalo izvesti van, no najviše zato što se vikendima opijao do besvijesti – što je nastavio činiti do kraja života. U Hollywoodu su viski u čaši od dva decilitra zvali "koktel Johna Waynea".
Za njegovu je budućnost tada presudnu ulogu odigrao američki nogomet. Bio je u prvoj momčadi srednje škole Glendale High, koja se plasirala u državno finale, pa je uspio dobiti stipendiju za studij prava na Sveučilištu Južne Kalifornije. Ondje su mu, pak, pomogli da poboljša materijalne prilike. Uz pomoć glumca Toma Mixa, tadašnje velike zvijezde vesterna, zaposlio se kao scenski radnik u filmskom studiju Fox. Dvadeset dana prije Wayneova 19. rođendana, njegovi su roditelji podnijeli zahtjev za razvod braka.
No, Wayne nije previše patio, jer se u to doba prvi put zaljubio – u Josephine Aliciju Saenz, kćer Josea Saenza, uspješnog poslovnog čovjeka i panamskog konzula u Los Angelesu. Wayne ju je upoznao kad je jednom dopratio kući njezinu stariju sestru Carmen, s kojom je bio na plesu. Tada nije mogao skinuti oči s Josephine, a kad mu je ona uzvratila pogled, 19-godišnjak je ostao kao začaran. Pozvao ju je u obližnji kafić, potpuno opčinjen njezinom ljepotom.
– ''Nikada se nisam tako osjećao. Mislim da sam uspio izgovoriti samo dvije riječi, toliko sam bio hipnotiziran njezinom ljepotom. Sjećam se da sam je slučajno okrznuo i proželi su me trnci. Znao sam da sam zaljubljen. Ljubav je prekrasan osjećaj, ali i nevjerojatno bolan –'' gotovo pedeset godina poslije prisjetio se John Wayne prve ljubavi.
Na njegovu sreću, i 16-godišnja Josephine, koju su svi zvali Josie osjećala je isto. Ubrzo su se i zaručili, unatoč protivljenju Josea Saenza. Smatrao je, naime, da Wayne ne zaslužuje njegovu kćer jer nije zarađivao dovoljno za sebe, a kamoli da bi se brinuo i o Josie. Osim toga nije bio katolik nego protestant. Postalo je još gore kad je na početku druge godine fakulteta izgubio sportsku stipendiju. Bio je solidan igrač američkoga nogometa, no bilo je i boljih, pa ga je trener izbacio iz momčadi – djelomice i zato što je na treninge dolazio izmoren brojnim honorarnim poslovima. Osim toga, novac je zarađivao i prodajući krv, i to toliko često da su mu u bolnici zabranili da dolazi.
Napuštanje fakulteta i prvi glumački poslovi
Čak i nakon što je 1929. u filmu Salute Johna Forda prvi put na odjavnoj špici potpisan kao Duke Morrison, i dalje je glumu smatrao samo načinom da "pokrpa" kućni budžet. Ni Ford, kojega mnogi smatraju jednim od najvećih filmskih redatelja svih vremena, nije prepoznao njegov glumački potencijal. Naprotiv, često je maltretirao Waynea. Na snimanju filma Men Without Women mu je, primjerice, zbog bezazlene pogreške, lupio "vritnjak" pred cijelom ekipom.
– Nikada u životu nisam bio tako ponižen – govorio je poslije. No, samo godinu kasnije dobio je glavnu ulogu u filmu Big Trail, koji je s budžetom od dva milijuna dolara trebao biti najspektakularniji vestern toga doba. Redatelj Raoul Walsh mučio se s odabirom glavnoga glumca. U to se doba pojavio zvučni film, a mnoge zvijezde nijemog filma nisu se mogle priviknuti na novi medij. Walshu je trebao glumac za ulogu junaka koji vodi karavanu preko cijelog Divljeg zapada. Već je očajavao jer se približavao početak snimanja, kad je u studiju Fox primijetio mladog scenskog radnika koji je s lakoćom nosio dva teška stolca.
Dva tjedna poslije Wayne je bio na probnom snimanju. I Walsh i Winfield Sheehan, šef studija Fox, shvatili su da nije dobar glumac, ali se pred kamerama ponašao prirodno i ostavljao upečatljiv dojam, pa su mu dali ulogu, uz plaću od 75 dolara tjedno. Problem je bio samo u njegovom imenu. Sheehan je smatrao da ono nije dovoljno glamurozno te ga je, po junaku američke revolucije Madu Anthonyju Wayneu, preimenovao u Johna Waynea. Glumac se tome nije protivio jer mu je nakon Marion svako ime bilo dobro.
Big Trail
Snimanje Big Traila bilo je teško. Golema ekipa morala se stalno seliti, a Wayne je već prvog dana obolio od dizenterije i na kraju izgubio desetak kilograma. A kad se on oporavio, glavna glumica Marguerita Churchill dobila je akne po cijelome licu. Kao da to nije bilo dovoljno, većina ekipe je tijekom snimanja stalno bila pijana. Po Hollywoodu se pričalo da bi naslov filma trebalo promijeniti u "Big Drunk" (Velika pijanka). Film nije polučio očekivani financijski uspjeh, pa mu je Fox otkazao ugovor, a novi, s Columbijom, pokazao se pogrešnim potezom nakon što ga je šef studija Harry Cohn uzeo na zub zbog svađe oko neke starlete. Godinu i pol nakon premijere Big Traila, Wayne je teže živio nego kad je bio scenski radnik.
Prvi brak
Spas je pronašao u filmskim serijalima, koji su se u doba prije dolaska televizije svakodnevno prikazivali u kinima. Nisu bili cijenjeni, ali su snimani s malim budžetom i publika ih je voljela, pa su donosili golemu zaradu. Početkom 1933. Wayne je za producenta Nata Levinea počeo snimati vestern-serijale. To mu je omogućilo da Josie ponudi brak. Počeo je bolje zarađivati – ali je i više trošio. I do Josie su dolazile glasine o njegovim opijanjima i ljubovanju s glumicama. Tradicionalno odgojena Latinoamerikanka je patila, ali je prelazila preko njegovih preljuba. Mnogo veći problem bilo je njegovo odbijanje da prijeđe na katoličanstvo.
Wayne je rijetko išao u crkvu, ali su mu protestantski odgoj i vjera u Boga bili među najvažnijim stvarima u životu. Josie je istinski volio, no čak ni zbog nje nije se htio odreći protestantizma, pa su na kraju oboje morali popustiti. Wayne je ostao protestant, ali je pristao da ih vjenča katolički svećenik i da njihova djeca budu odgajana kao katolici. Vjenčali su se 24. srpnja 1933. na imanju majke poznate glumice Lorette Young, mladenkine najbolje prijateljice. Johnu Wayneu bilo je 26 godina, a Josie 22.
Njihov prvi sin, Michael Anthony Morrison, rođen je 1934., a 1936. na svijet je došla Mary Antonia, koju su zvali Toni. I dok je njegov obiteljski život cvjetao, Wayne je bio sve nesretniji s karijerom. Ne i s financijskim prilikama, jer zarađivao je više od 50 tisuća dolara godišnje, ali glumio je uglavnom u filmskim serijalima i B-vesternima.
Poštanska kočija
Iako im se 1939. rodio drugi sin, Patrick John, a 1940. je na svijet došla druga kći, Melinda Ann, Wayne se, opsjednut poslom, udaljio od obitelji, što bi Josie i mogla podnijeti da nije bilo glasina o suprugovim opijanjima i ljubavnim aferama. Wayne se, naime, nikad nije trudio biti diskretan pa su poznate njegove brojne izvanbračne veze, poput one s glumicama Lanom Turner i Marlene Dietrich.
Razvod braka i novi brak
Uslijedio je mučan i dugotrajan razvod, a kad je na Božić 1945. parnica napokon završila, Wayne je već bio ludo zaljubljen u drugu. Dvije godine ranije, na službenom putu u Meksiko, upoznao je 20-godišnju meksičku glumicu Esperanzu Diaz Ceballos. Simpatija je bila obostrana, no nakon nekoliko vrućih noći, Esperanza je prekinula vezu. On je bio oženjen, ona udana, pa je smatrala da njihova ljubav nema budućnosti. No, Wayne nije mislio tako. Slao joj je strastvena pisma i stalno joj telefonirao, a kad mu je ona prestala odgovarati, u očaju se, za jednog slučajnog susreta u Los Angelesu, izjadao ekscentričnom bogatašu Howardu Hughesu. Dirnut ljubavnom pričom, Hughes ga je iste noći svojim avionom odveo u Meksiko i Esperanza je tada "kapitulirala". Tako je u trenutku razvoda od Josie glumac već bio u pripremama za novo vjenčanje – 17. siječnja 1946. Esperanza je postala njegova druga supruga.
I dok je s filmovima Crvena rijeka, Nosila je žutu vrpcu i Rio Grande u drugoj polovici četrdesetih postao jedan od najpopularnijih američkih glumaca, u privatnom je životu bio sve nezadovoljniji.
Novi razvod braka
No, taj novac nije dočekala jer je godinu kasnije u Meksiku umrla od srčanog udara.
– Najgore je što će svi misliti da u našem braku nije bilo lijepih trenutaka, a to nije istina – osvrnuo se Wayne na gorak razvod, no ni ta sentimentalna sjećanja nisu ga spriječila da, baš kao i s Josie, još za trajanja razvoda pronađe novu ljubav.
Treći brak
U priči koja neodoljivo podsjeća na početak ljubavi s Chatom, godinu dana prije razvoda, na poslovnom putu u Peruu, upoznao je mladu glumicu Pilar Palette Weldy, koja je također bila udana. Njihova je veza brzo postala javnom tajnom u Hollywoodu, a 1. studenog 1953., na dan kada je njegov razvod od Chate potvrđen, 47-godišnji John Wayne oženio se 26-godišnjom Pilar.
U Pilar je pronašao suprugu kakvu je oduvijek želio. Za razliku od Josie i Chate, Peruanka mu je pružila miran obiteljski dom, pa se mogao usredotočiti na posao. Prvih godina njihovog braka stalno je bila uz njega, čak i na snimanjima, no nikada se nije nametala i Wayneu je to savršeno odgovaralo. Kad je na snimanju Tragača Johna Forda, koji će kasnije postati jedan od najcjenjenijih Wayneovih filmova, začeta njihova kći Aissa, rođena u ožujku 1956., Pilar je odustala od putovanja i potpuno se posvetila kući. Obitelj se kasnije povećala: sin John Ethan rođen je 1962., a kći Marisa Carmela 1966. Wayne je bio presretan što ima suprugu koja drži obitelj na okupu. Tih je godina, naime, imao drugih problema.
Antikomunistički angažman
Iako nikada nije previše mario za politiku, pa je tako jednom rekao da je "vlada prirodni neprijatelj individualnosti, ali je nužno zlo, baš kao i glumački agenti", držao je do svojih načela o životnim vrijednostima te je izjavljivao kako je komunizam najveća opasnost za američki način života. Potkraj četrdesetih pristupio je Filmskom savezu za očuvanje američkih ideala, čija je zadaća bila da onemogući djelovanje komunista u Hollywoodu. Iako će kasnije djelovanje Saveza prerasti u lov na vještice, nikada nije požalio što mu je pristupio. No, potkraj pedesetih shvatio je da svoje ideale najbolje može braniti filmovima.
Alamo
Povijesna bitka kod Alamoa 1835., u kojoj je skupina Teksašana umrla boreći se za neovisnost od Meksika, Wayneu je bila metafora za borbu Amerikanaca protiv komunizma, pa je svu energiju i bogatstvo uložio u snimanje Alamoa. S budžetom koji je na kraju narastao do 12 milijuna dolara, bio je to najskuplji film do tada. Za potrebe snimanja izgrađen je novi grad u Teksasu, stvorena je umjetna rijeka, a za scenu bitke upotrijebljeno je više od 1500 konja. Wayne nije samo glumio u tom filmu, on ga je režirao i producirao, stavljajući tako na kocku i svoju reputaciju i imetak.
Rak pluća
Situacija ipak nije bila tragična jer je u to doba zarađivao nevjerojatnih milijun dolara godišnje, pa nije morao mijenjati način života – sve dok mu 1964. nije dijagnosticiran rak pluća. Cijeli je život pušio, katkad i pet kutija dnevno, no nije se na to obazirao jer je bio dobrog zdravlja. Na sreću, operiran je na vrijeme, a iako su mu uklonjena i četiri rebra, samo 14 tjedana kasnije snimao je film Sinovi Katie Elder. Zbog borbe protiv raka popularnost mu je porasla. Zato i ne čudi što je 1969., dvadeset godina nakon prve nominacije s filmom Pijesak Iwo Jime, osvojio Oscara za ulogu u filmu Čovjek zvan hrabrost, u konkurenciji s Dustinom Hoffmanom, Jonom Voightom, Peterom O'Tooleom i Richardom Burtonom.
S novim životnim zanosom došla je i nova ljubav. Na snimanju filma McQ 66-godišnji Wayne započeo je vezu sa svojom novom tajnicom, 32-godišnjom Pat Stacy. Između njega i Pilar bilo je sve manje ljubavi, a Pat mu je u život unijela novu radost. Pilar je to razumjela te su se sporazumno rastali u studenom 1973., nepunih šest mjeseci nakon što se Wayne zaljubio u svoju tajnicu. Ovaj put se nije htio ženiti, čak nije ni živio s Pat, nego joj je kupio kuću preko puta svoje. Oboje su uživali u takvoj vezi. Wayne je u to doba usporio radni ritam i snimao samo jedan film godišnje, a 1976. izabrao je ulogu u filmu The Shootist redatelja Dona Siegela, o revolverašu koji umire od raka. Bio je to njegov posljednji film.
Smrt
– ''Ne veselim se smrti jer ne znam kakav će Bog biti prema meni. Možda neće biti tako dobar kao što se nadam –'' rekao je u jednom od posljednjih intervjua i dodao kako bi mu bilo draže da ga, umjesto kao velikog glumca, pamte kao čovjeka koji je vjerovao u pravdu.
Zdravstveno mu se stanje pogoršalo još početkom 1977., no kako nije htio otići u bolnicu, tek mu je u kolovozu 1978. dijagnosticiran rak gušterače, koji je tada već bio zahvatio druge organe. Posljednji put se u javnosti pojavio 9. travnja 1979., kada je na dodjeli Oscara uručio nagradu za najbolji film Michaelu Ciminu, redatelju Lovca na jelene. Devet dana kasnije prevezen je u losanđelesku bolnicu UCLA Medical Center, gdje je i preminuo 11. lipnja.
Dva dana prije smrti, na nagovor sina Patricka, ipak se preobratio na katoličanstvo i u bolnicu je došao svećenik koji ga je krstio. Tako je i pokopan uz blagoslov katoličkog svećenika, te samo u prisutnosti obitelji i nekolicine prijatelja, na groblju u Newport Beachu. Zbog straha od navale obožavatelja, njegov je grob ostavljen neoznačen sve do 1999., kad je stavljena nadgrobna ploča na koju je upisana njegova izjava u intervjuu za Playboy 1971.:
''– Sutra je najvažnija stvar u životu. Dolazi nam u ponoć, potpuno čista. Savršena je kada dođe i smjesti se u naše ruke, s nadom da smo jučer nešto naučili. –''
Proces nacionalne reorganizacije
Proces narodne reorganizacije ( šp. El Proceso de Reorganización Nacional ) je naziv koji je dat paketu socijalnih i ekonomskih mjera i politika koje su se provodile tijekom vojne diktature u Argentini između 1976. i 1983. Dana 24. ožujka 1976. godine dolazi do državnog udara koji je smijenio demokratsku vladu Marije Estele Martínez de Perón i na njeno mjesto doveo vojnu huntu na čijem čelu su se nalazili zapovjednici tri roda vojske: Jorge Rafael Videla ( pješaštvo ), Emilio Edurardo Masera ( mornarica ) i Orlando Ramón Agosti ( avijacija ).
Pored užasne ekonomske krize i rata za Falklande, vojna diktatura je također rezultirala u desetinama tisuća otetih, mučenih, ubijenih, kao i nestalih ili izgnanih.
Točan broj nestalih još uvijek nije utvrđen: prema organizacijama za ljudska prava, taj broj se procjenjuje na 30.000; Nacionalna komisija za nestale osobe (šp. Comisión Nacional sobre la desaparición de Personas - CONADEP ) dokumentirala je 8.961 slučaj; do 2007. godine, Podsekretarijat za ljudska prava ima oko 15.000 registriranih žrtvi diktature. Među žrtvama se nalaze i djeca, čiji se broj procjenjuje između 250-500. Mnoga od te djece su bila usvojena pošto im se identitet izbrisao, s obzirom da su bila djeca nestalih. Postoji organizacija koja se zove Bake sa Svibanjskog trga ( šp. Abuelas de Plaza de Mayo ), koja se bavi traženjem i identificiranjem te djece. Do siječnja 2007. pronađeno je njih 85. Između 1976. i 1983. godine funkcioniralo je oko 610 tajnih zatvora. Zatvorenici, nakon što su bili najzverskiji mučeni, ubijani su u tzv. letovima smrti ( šp. vuelos de la muerte ), pri kojima su bili drogirani i bacani iz vojnih zrakoplova u more. U svim slučajevima, umirali su od utapanja.
Godine 1984. Nacionalna komisija za nestale osobe ( šp. Comisión Nacional sobre la desaparición de Personas - CONADEP ) je istražila zločine protiv čovječnosti koji su bili počinjeni tijekom Procesa. Rezultat te istrage je čuveni izvješće pod imenom Nikad više ( šp. Nunca Más ).
Jorge Rafael Videla, Emilio Edurardo Masera i Orlando Ramon Agosti su bili izvedeni pred sud i osuđeni na doživotnu robiju zbog zločina počinjenih tijekom vojne diktature 1984. godine. Drugi odgovorni su također bili izvedeni pred sud i osuđeni kako u Argentini tako iu drugim zemljama. Procesi su trajali oko deset godina nakon događaja. Carlos Menem, argentinski predsjednik između 1989. i 1990, je pomilovao sve osuđene za zločine tijekom ove vojne diktature.
Dana 25. travnja 2007. argentinski vrhovni sud je opozvao ovo pomilovanje, proglasio ga protivustavnim, i ponovno stavio na snagu presude protiv čovječnosti iz 1984. godine. Jorge Videla je 13. listopada 2008. godine prebačen iz kućnog pritvora u zatvor na izdržavanje doživotne kazne. Nakon pet godina, 5. srpnja 2012. godine, argentinski sud osudio ga je na 50 godina zatvora zbog naredbe o otimanju i odvajanju 500 beba od porodica ljevičarskih političkih disidenata koji su bili nezakonito uhićeni i zatvarani tijekom njegove vladavine u Procesu narodne reorganizacije.
Turski rat za nezavisnost
Turski rat za nezavisnost (turski: İstiklâl Harbi, doslovno "Rat za nezavisnost" ili Kurtuluş Savaşı, doslovno "Oslobodilački rat;") je naziv za niz međusobno povezanih oružanih sukoba koji su se od 1919. do 1923. vodili između turskih nacionalista okupljenih u Turski nacionalni pokret na jednoj, i država Antante na drugoj strani. Uzrok je predstavljao poraz Osmanskog Carstva u prvom svjetskom ratu, odnosno podjela njegovih teritorija među pobjedničkim silama, koja je izazvala etničke sukobe na područjima sa miješanim stanovništvom, a koji su, pak, služili kao izgovor silama Antante da okupiraju značajne dijelove Turske. Nacionalisti, na čije se čelo stavio proslavljeni vojskovođa Mustafa Kemal paša, su glavno uporište imali u unutrašnjosti Anadolije gdje je osnovana privremena vlada koja se suprotstavila ne samo savezničkim trupama, nego i osmanskom sultanu i nominalnoj turskoj vladi u Istanbulu pod britanskom okupacijom koja je 1920. potpisala mirovni sporazum u Sevresu. Nacionalisti su, zahvaljujući gerilskoj strategiji, Kemalovom vojničkom umijeću, logističkim problemima za Antantine trupe, podršci Sovjetske Rusije, kao i sve većim nesuglasicama između saveznika s vremenom stegli prevagu i sva tri važnija sukoba - sa Francuskom oko južne granice (1920 - 1921), novostvorenom državom Armenijom (1920) oko istočne, te sa Grčkom (1919 - 1922) oko zapadne granice uspjeli riješiti u svoju korist. Rat, koji je formalno okončan sporazumom u Lausannei 1923. je imao značajne posljedice u transformaciji Turske u etnički homogenu nacionalnu državu, ukidanju kalifata i uvođenju republikanskog uređenja kojim su omogućene sekularne Atatürkove reforme 1920-ih i 1930-ih, ali i u masovnom etničkom čišćenju ne-turskog stanovništva koje dan-danas opterećuje odnose Turske sa susjednom Grčkom i Armenijom.
Fusnote
<li>Kuva-yi Milliye je došla pod komandu VNS poslije 4. septembra 1920.</li> <li>Velika Britanija zauzela je Carigrad, a zatim se borila protiv izravnih turskih nepravilnih sila u Bitci Izmita s grčkim vojnicima. Štoviše, britanske trupe okupirale su nekoliko gradova u Turskoj. Primjerice, Mudanya je pokušano uhititi već 25. lipnja 1920. od strane pomorskih snaga slijetanja, ali tvrdoglavi otpor Turske nanio je na britanske snage i prisilio ih da se povuku. Bilo je mnogo slučajeva uspješnog odgađanja operacija malih turskih nepravilnih sila protiv numeričkih vrhunskih neprijateljskih vojnika. Britanske su se postrojbe borile protiv turske vojske u bitci kod Derbenta (31. kolovoza 1922). Velika Britanija, koja se diplomatski borila protiv turskog nacionalnog pokreta, došla je na rubu velikog rata u rujnu 1922. godine (Čanakale kriza).</li> <li>Italija je okupirala Carigrad i dio jugozapadne Anadolije, ali se nije direktno sukobila sa Turskom vojskom. Tokom okupacije su italijanske trupe štitile turske civile na svom okupacijskom području te prihvaćale turske izbjeglica sa područja pod grčkom okupacijom. U julu 1921. se Italija počela povlačiti iz jugozapadne Anadolije.</li> <li>Za više informacija v. Invazija Crvene armije na Anadoliju.</li> <li>Osmanska Kalifatska vojska se borila protiv turskih revolucionara u Bitci kod İzmita, a osmanska vlada je podržavala druge ustanka (e.g. Anzavur).</li> <li>Grčka je zarobila 22.071 vojnika i civila. Od njih su 520 bili oficiri a 6002 vojnici. Za vrijeme razmjene zarobljenika 1923. godine je Tursku stiglo 329 oficira, 6002 vojnika i 9410 civilnih zarobljenih. Za ostalih 6330, uglavnom civila, se pretpostavlja da su umrli u grčkom zarobljeništvu. </li>
Houtribdijk
Houtribdijk ili Markerwaarddijk je brana na sjeveru Nizozemske, kojom je pregrađen južni dio jezera IJsselmeer i stvoreno novo umjetno jezero Markermeer.
Southern Uplands
Southern Uplands prevedeno Južne visoravni je najužnija  i najmanje naseljena  geografska regija Škotske, od tri koliko ih ima (ostale dvije su Highlands / Škotsko gorje i Central Lowlands / Centralne nizine).
Houtribdijk
Karakteristike i historija gradnje
thumb|[[Karta jezera Markermeer i IJsselmeer sa pozicijom brane Houtribdijk]] thumb|left|240px|Cesta N302 na brani kod [[Lelystada]] Brana Houtribdijkje duga 25 km i široka 68 metara, ona se proteže od grada Lelystada u Provinciji Flevoland do Enkhuizena u Provinciji Sjeverna Holandija. Brana je izgrađena između 1963. i 1976. u sklopu projekta kojim je jezero Markermeer trebalo biti isušeno i pretvoreno u poldere.
Southern Uplands
Južne visoravni su ruralan kraj u kom se većina stanovnika bavi poljoprivredom, dijelom su šumovite sa brojnim vrištinama.
Houtribdijk
Karakteristike i historija gradnje
Kako se od tog odustalo 1980-ih zbog ekoloških razloga, danas ta brana služi da čuva taj dio Holandije od poplava (predviđa se da će služiti svrsi narednih 10.000 godina) i kao most kojim su povezane provincije Sjeverna Holandija i Flevoland cestom N302 kojom prođe i do 8500 automobila na dan.
Southern Uplands
Geografske karakteristike
Za razliku od Highlandsa - Južne visoravni su puno niže, ni najviši vrhovi ne prelaze 850 metara. Najveći masiv je Cheviots čija visina ne prelazi 816 metara nadmorske visine, jedino planine Merrick i Broad Law imaju preko 830 metara. Karakteristika toga kraja su prostrane visoravni ispresjecane brojnim kotlinama.
Houtribdijk
Karakteristike i historija gradnje
Na brani postoje dvije ustave za prolaz brodova kod Lelystada i Enkhuizena.
Southern Uplands
Geografske karakteristike
Južne visoravni zajedno sa regijom Central Lowlands / Centralne nizine formiraju posebnu kulturološku regiju Lowlands.
Vanjske veze
}
El Colibrí (razvrstavanje)
El Colibrí ima više značenja:
Markermeer
Markermeer je umjetno slatkovodno jezero koje leži u sredini Nizozemske, između provincija Sjeverne Holandije i Flevolanda, jugozapadno od većeg jezera IJsselmeera.
Geografija
Markermeer ima površinu od 700 km², dubina mu iznosi od 3 do 5 metara, ime je dobio po nekadašnjem otoku odnosno današnjem poluotoku Markenu. Krajnji jugozapadni dio jezera, kod grada Amsterdama gdje leži zaljev IJ, zove se IJmeer. Jezero Markermeer je formirano nakon izgradnje brane Afsluitdijk 1932. kojim je zatvoren nekadašnji morski zaljev Zuiderzee i pretvoren u slatkovodno jezero IJsselmeer koje je djelomično isušeno i pretvoreno u poldere Noordoostpolder, Oostelijk Flevoland i Zuidelijk Flevoland. Po projektu je i Markermeer trebao biti isušen, stoga je 1967. počela gradnja dugog pješčanog nasipa Houtribdijk (Markerwaarddijk) između Lelystada i Enkhuizena (dovršen 1976) kojim je odvojen od Zuiderzeea. Od projekta izgradnje poldera Merken se odustalo 1980-ih zbog ekoloških razloga, pa je Markermeer ostao jezero.
Al Qushay‘ah, Taiz
Al Qushay‘ah je naselje u Jemenu u pokrajini Taiz.
Prema proceni iz 2014. u naselju je živelo 17 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 409 m.
Operacija Mačva
minijatura|Nemačka kaznena ekspedicija u Mačvi.
Operacija Mačva ili Operacija čišćenja luka Sava - Drina je bila velika nemačka operacija protiv ustaničkog žarišta u oblasti Mačve i Šapca, tokom ustanka u Srbiji 1941. godine.
Operacija je trajala od 26. septembar do 10. oktobar 1941. godine. Nemci su za operaciju odvojili znatne snage i provodili je sa besprimernom surovošću i bezobzirnošću. U svom nastupanju 342. pešadijska divizija Vermahta pregazila je partizane i četnike koji su im se našli na putu, bezobzirno uništavajući civilno stanovništvo.
Pozadina
Dok su ustaničke snage napadale Šabac i držale Mačvansku Mitrovicu u blokadi, Nemci su vršili pripreme za svoju prvu ofanzivu u Srbiji i dovukli jake snage prema Šapcu i Mitrovici. 13. septembra 1941. godine zapovednik nemačkih oružanih snaga na Jugoistoku, feldmaršal Vilhelm List, poslao je telegram nemačkoj vrhovnoj komandi o uznemiravajućem razvoju situacije u Srbiji i zahteva energične mere. Predlaže »čvrsto i jedinstveno vođenje operacija« kao i da sva izvršna vlast, uključujući i komandovanje nemačkim trupama, bude objedinjena u jednom čoveku. Kao najpogodniju ličnost za to predlaže generala pešadije Franc Bemea koji je »odličan poznavalac prilika na Balkanu«. On kaže:
minijatura|175px|[[Franz Böhme|Franc Beme, »opunomoćeni general za Srbiju«.]] Na ovaj zahtev, Hitler odgovara naredbom od 16. septembra 1941. godine:
General Franc Beme »opunomoćeni general za Srbiju« izdaje 24. septembra 1941. godine »Zapovest za čišćenje luka Save«, koji predviđa uništavanje naselja i stanovništva:
Beme je za cilj operacio odredio posedanje Šapca.
Posedanje Šapca
minijatura|Zločin Nemaca u Šapcu 1941.
Nemci su na prostoru Šapca, Sremske i Mačvanske Mitrovice imali 342. pešadijsku diviziju sastava: 687, 688. i 689. pešadijski puk, 342. artiljerijski puk, 342. izviđački bataljon i druge prištapske i dopunske jedinice. Uz to su bili pojačani bataljonom 100. tenkovske brigade i sa oko 20 štuka. Nemci su imali oko 40 000 vojnika. Brojni odnos nemačkih snaga prema partizanskim bio je 20:1 u korist Nemaca.
Šabac je zatvoren za svaki civilni saobraćaj od početka akcije do daljeg naređenja, a dolazak u Šabac trebalo je sprečiti oružjem. Beme je odobrio da se muškarcima prilikom hvatanja i sprovođenja dozvoli da ponesu ogrtač, ćebe, porciju s kašikom i svoju hranu, a novac i ostali predmeti da se oduzmu. Prethodno je stanovništvu Šapca, okupljenom lupanjem u doboše i kante na pojedinim mestima u gradu, saopšteno nemačko naređenje, da se svi muškarci od 14 do 70 godina iskupe na određenim mestima, radi prijavljivanja okupacionim vlastima; ko ne dođe i ne prijavi se — biće ubijen kao odmetnik. U isto vreme su nemački vojnici u pratnji ustaša, folksdojčera i belogardejaca počeli od periferije grada da vrše pretres, ulicu po ulicu, kuću po kuću. Pri tome su izvršili mnogobrojna ubistva, ne samo muškaraca, nego i žena i dece, palili kuće, pljačkali i pustošili. Opljačkano je, spaljeno i porušeno 780 domova. Ubijeno je oko 50 lica. Uhvaćeno je oko 4.000 ljudi, koji su privremeno smešteni u sabirni logor zapadno od šabačkog mosta.
Odmah po prijemu izveštaja 342. divizije o čišćenju Šapca general Beme je poslao izveštaj feldmaršalu Listu:
Po izveštajima Štaba 342. divizije sopstveni gubici trupe bili su 5 ranjenih i 1 „folksdojčer" ubijen. Stanovnika Šapca, prema nemačkim izvorima, ukupno je streljano 47, a 4.410 uhapšeno. U borbama oko Šapca i u povlačenju poginulo je i ranjeno preko 50 partizana.
Los Tepehuajes (razvrstavanje)
Los Tepehuajes ima više značenja:
Operacija Mačva
Krvavi marš
minijatura|Nemci i ustaše sprovode narod Šapca u koncentracioni logor.
Do 26. septembra 342. divizija je ustrojila koncentracioni logor kod sela Jarka u Sremu. Na kraju sela, levo od puta Šabac — Ruma, jedna čista poljana ograđena je bodljikavom žicom, sa nekoliko kula-osmatračnica na uglovima, na kojima su bili postavljeni stražari sa mitraljezima. Šapčani su postrojeni u kolonu po 5 i usiljenim maršem sprovedeni za Jarak. Put od 23 kilometra pređen je za 4 časa, te je skoro cela kolona, a, naročito začelje, prešla ovaj put u trku. Nemački vojnici i ustaše-sprovodnici kolone išli su na kolima, konjima ili biciklima. Iznemogle, bolesne i nesposobne Šapčane, koji su padali od umora ili zaostajali, eprovodnici su usput sve poubijali. Posle višednevnog mučenja žeđu, glađu i batinanjem, Nemci su „raseljene" Šapčane vratili u Šabac 30. septembra, ali ponovo u logor u šabačkoj južnoj kasarni.Meštani sela Jarka su izdejstvovali kod komande koncentracionog logora da pohapšenim Šapčanima mogu pružiti pomoć. Voda, koju su im seljaci iz Jarka na kolima donosili od 28. septembra, bila je namučenim ljudima dragocena kao krv, kao sam život.
Čišćenje Mačve
U petak, 26. septembra, manji delovi 342. divizije su oko 16 časova krenuli u napad u cilju nasilnog izviđanja iz Šapca, prema Majuru i Tabanoviću, dok je eskadrila štuka bombardovala i mitraljirala Bogosavac, Varnu, Culjković, Slatinu, Vranjsku i kotu 105 južno od Šapca. Usput su imali manje sukobe sa borcima Mačvanskog odreda.
U nedelju, 28. septembra, nemačka 342. pešadijska divizija, ojačana tenkovskim jedinicama, uz podršku avijacije, otpočela je „čišćenje luka Save". Oko pet časova ujutru eskadrila od 12 „štuka" prvi put je nadletela partizanske položaje oko Mačvanske Mitrovice i sela Salaš Noćajski, Noćaj i Zasavicu. Ista eskadrila nadletala je u nekoliko navrata put Šabac — Prnjavor, bombardovala i mitraljirala sela na drumu, zatim Lipolist, Bogosavac i Pocerski Dobrić. Bombardovanjem su nanesene velike materijalne štete i izazvan užasan strah i pometnja u selima. Stanovništvo se razbeglo u polja i šume, noseći malu decu i nešto najneophodnijih stvari. U ranu zoru iz Rume je krenuo operativni deo Štaba 342. divizije i u 6,15 časova stigao u Šabac. Tačno u 6,45 časova, neposredno iza prvih talasa avijacije, pošle su u napad grupe 698. i 699. puka, u više pravaca. Sa tenkovima na čelu jedinice 698. puka udarile su pravcem Kamičak — Tabanović. Posle prodora 698. puka u Tabanović, jedna kolona se odvojila i od Majurskih livada udarila preko polja Belajevca prema Štitaru. U „maloj hronici" Štitara zapisano je da je neka partizanska jedinica vodila borbu s Nemcima ispred Štitara i da je „tom prilikom uništen jedan nemački tenk", a takođe i u izveštaju 342. divizije stoji da su ustanici pružili otpor kod Štitara.
Мали Јасеновац
Мали Јасеновац је насељено место града Зајечара у Зајечарском округу. Према попису из 2002. било је 284 становника (према попису из 1991. било је 407 становника).
Murter (Murter-Kornati)
Geografija
Murter je okružen brežuljcima Radučem (125 m), Sv. Rokom (70 m), i Gradinom (62 m). Murter se širi prema uvali Hramini, u kojoj je izgrađena marina, prema uvali Slanica, u kojoj je najljepša plaža na šibenskoj rivijeri, a i na Jadranu. Osim plaže Slanice, Murter ima još četiri plaže, a to su Luke, Podvrške, Čigrađa i Kosirina. Uvala Hramina relativino je dobro zaštićena od vjetrova, osim bure. S vidikovca crkve Svetog Roka pruža se pogled na okolna mjesta, brojne otoke, otočiće i uvale, ali i 10-ak milja udaljene Kornate.
Мали Јасеновац
Демографија
Становништво у овом насељу веома је нехомогено, а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.
Operacija Mačva
Čišćenje Mačve
minijatura|Streljanje civila u Šapcu u Benskoj Bari 1941. Treći bataljon 698. puka, koji je tog jutra predao obezbeđenje Šapca 2. bataljonu 750. puka, imao je zadatak da zauzme Majur. Iza motorizovane prethodnice, jedna četa 3. bataljona uputila se preko Kamička prema Majuru. Ispred seoskog raskršća čelni motocikli i tenk naleteli su na minu. Motocikl je odleteo u vazduh, a tenk oštećen. Po sećanju Pavla Micića, neke četničke i partizanske jedinice pružile su Nemcima otpor kod majurskog groblja i tu su „u borbi sa njima (Nemcima) izginuli mnogi četnici i mnogi partizani".
Murter (Murter-Kornati)
Stanovništvo
Naselje Murter prema popisu stanovništva iz 2001. broji 2.068 stalnih stanovnika.
Operacija Mačva
Čišćenje Mačve
Nemačka kolona, sa oko 20 tenkova na čelu, iza kojih je nastupala pešadija, izbila je oko 10 časova pred selo Slepčević, u pravcu ulice koja od druma Loznica — Šabac produžava pravo na istok. Neke jedinice Cerskog četničkog odreda takođe su odstupale pred neprijateljem od majurskog groblja i Livada u pravcu Slepčević — Duvanište. Vukošićka četa Cerskog četničkog odreda je odstupala do Duvaništa i tu je imala prvo puškaranje s Nemcima". I četnici su se u toku dana povukli na Cer. U odstupanju od Majura do Slepčevića, i posle borbe u Slepčeviću, pojedinci i manje grupe partizana iz četa Mačvanskog bataljona odvajali su se i povlačili u raznim pravcima. Neki su napuštali Odred i odlazili da traže svoje porodice. Prvog dana akcije čišćenja Mačve jedinice 342. divizije dostigle su i zaposele sela na izlomljenoj liniji: Ravnje — Radenković — Glušci — Uzveće — Ševarice — M. Pričinović — Belotić — Duvaiište — Bogosavac — Jevremovac.
Murter (Murter-Kornati)
Stanovništvo
Napomena: U 1869. podaci su sadržani u naselju Betina, općina Tisno.
Uprava
Od državnih institucija u Murteru se nalaze općinska uprava, lučka kapetanija i osnovna škola. U gradu ne postoji policijska stanica, niti vatrogasna jedinica. Najbliže takve ustanove nalaze se u Tisnom, odnosno Vodicama.
Operacija Mačva
Čišćenje Mačve
Posle dva i po dana akcije, Štab 342. divizije konstatovao je da je poduhvat u operativnom smislu bio udarac u prazno:
Murter (Murter-Kornati)
Uprava
Prometna povezanost s okolnim područjima oslanja se na dvije ceste koje vode u susjednu općinu Tisno, a kroz nju do Tišnjanskog mosta te dalje prema magistralnoj cesti i gradovima Zadru i Šibeniku, odnosno prema čvoru Pirovac za autocestu A1. Trajektnog prijevoza nema.
Operacija Mačva
Čišćenje Mačve
1. oktobra nemačke jedinice 342. divizije ušle su u Badovince, Dublje i Drenovac. 2. oktobra, delovi 699. puka prodrli su u Čokešinu, 3. oktobra u Novo Selo a 4. oktobra u Petkovicu i Belu Reku, ali su u tim selima samo vršili „čišćenje" i vraćali se u Prnjavor i Lipolist. Štab divizije je zaključio da je 4. oktobra „poduhvat Mačva" završen. Posle toga su trupe ostale na dotadašnjem smeštajnom prostoru i vršile čišćenje teritorije sve do 10. oktobra.
Murter (Murter-Kornati)
Gospodarstvo
Gospodarska je osnova poljodjelstvo, ribarstvo i turizam. Nekada pretežno ribarsko naselje, Murter se sve više orijentira na turizam. Ribarska tradicija je, međutim, još uvijek jaka i uz mnoštvo malih ribara, koji love mrežama stajačicama pretežno u Murterskom moru, grad se može pohvaliti i povećom kočarskom flotom, čije područje djelovanja obuhvaća čak i otoke Jabuku i Palagružu. Poljoprivreda je također prisutna u općini, ali se najčešće svodi na proizvodnju za osobne potrebe. Najistaknutije grane su maslinarstvo i uzgoj smokava. Na Kornatima postoji i barem jedan pčelarski posjed. Nekoliko domaćinstava još uvijek uzgaja ovce, ali je ovčarstvo nakon Domovinskog rata gotovo ugašeno.
Tekoa, Washington
Tekoa je град u američkoj saveznoj državi Vašington. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 778 stanovnika.
Murter (Murter-Kornati)
Gospodarstvo
Turizam je danas najprobitačnija grana gospodarstva općine. U uvali Slanici se nalazi hotel "Colentum" te Kamp "Slanica", ali najviše profita se ostvaruje kroz privatni smještaj. Gotovo svaka kuća u Murteru opremljena je za prihvat gostiju. Sve veća apartmanizacija posebno je zahvatila dijelove Murtera kao što su Podraduč, Jersane i Slanica. Velik dio zarade ostvaruje se od turizma, uglavnom od apartmana koji se iznajmljuju u Murteru, ali i od privatnog smještaja na 10-ak milja udaljenim Kornatima i to u ribarskim kućama koje su namjenjene za robinzonski turizam. Kornati su uglavnom u vlasništvu Murterina. Na Kornate se također organiziraju i izleti brodovima.
Zahvaljujući trima marinama, od kojih je jedna u Murteru, a dvije na Kornatima, Murter se može ubrojiti i u važnija središta nautičkog turizma na Jadranu.
U gradu se također nalazi i jedno brodogradilište, opremljeno za izradu i remont svih vrsta malih i srednjih plovila.
Spomenici i znamenitosti
Od sakralnih spomenika treba spomenuti kapelicu Sv. Roka iz 1760. godine, crkvu Sv. Mihovila rekonstruiranu 1770. godine, te crkvu Gospe od Gradine. U Murteru se 1866. godine otvorila prva seoska čitaonica na području cijele Dalmacije.Na brdu Raduč nalazi se vojna utvrda koja je izgrađena za vrijme Austro - ugarske a sastoji se od tunela u brdu i topovskih "gnijezda". Na rivi u Murteru nakon Drugog svjetskog rata podignut je spomenik narodnooslobodilačkoj borbi, ali je miniran 2005. godine, te uklonjen odlukom općinskog vijeća na čelu s Ivom Marušićem
Povijest
Na poluotoku Gradini nalaze se ostaci jedne od najvećih gradina na tlu južne Liburnije, a u njezinu podnožju i uz obalu ruševine antičkog grada Colentuma.
Colentum je i najstarije ime otoka. Spominju ga Ptolomej i Plinije u I. stoljeću, te kozmograf iz Ravennne u VII. Porfirogenet u X. stoljeću ne navodi Colentum, što znači - s obzirom na upućenost Cara u prilike na obali i otocima - da je tada već prestao postojati.
Teško je sa sigurnošću utvrditi kada Hrvati prvi put stupaju na otok. Prema nalazima materijalne kulture i prema jezičnim ostacima u toponimima, to je bilo vrlo rano, no prvi pisani spomen imena je iz 1285.
"Župa Srimac ima g. 1298. sela: Veliko selo (Villa magna) i Jezera na Murteru, te Žirje i Zlarin" - tvrdi don Krsto Stošić.
Najprije se zvalo Veliko Selo(od XIII. st.) i Srimač (Srimac), a od 1715. ima sadašnje ime.
Novo naselje Srimač, Hrvati su u duhu svog shvaćanja i iskorištavanja prostora na otocima, podigli dalje od mora, na pristranku, uz rub plodnog polja i u podnožju Vršine i Raduča, s kojih se moglo kontrolirati stanje na moru i prijetnje koje su s njega dolazile.
Nekako istodobno (1318.) na prvim pomorskim kartama prvi put se spominje i ime Mortar, kasnije u duhu, lokalnog govora oblikovano u današnji oblik Murter.
Oba imena su postojala u upotrebi dugi niz stoljeća, dok konačno nije dobio današnje ime.
Kultura
Iako ruralno naselje, Murter je u svom trajanju započeo, njegovao i očuvao visoke standarde kulturnog, osobito pučkog i duhovnog izražavanja. Najprije vrlo ranim osnivanjem Pučke škole (1845.) zatim, utemeljenjem jedne od prvih čitaonica na hrvatskom jeziku u Dalmaciji (1866.), pokretanjem crkvenog pjevačkog zbora (1900.), djelovanjem amaterskog dramskog ansambla (od 1922.). Osnovna škola i pošta otvoreni su 1877. godine, a 1910. godine osnovana je i Uljarska zadruga. 1913., na velikoj međunarodnoj izložbi ulja u Francuskoj u Eixu, Murterani su dobili zlatnu medalju za kvalitetu svog ulja. Osobito je obilježje mještana druželjubivost, otvorenost, ljubav prema pjevanju i dramskom izražavanju.
Crkva sv. Mihovila je središte okupljanja starijih Murterina. Osim crkve, od religijskih struktura postoji i nekoliko kapelica razasutih širom općine, od kojih je najupečatljivija kapelica sv. Roka na brdu iznad grada.
Kulturna ponuda u Murteru je slijedeća: ljetno kino, muzej, knjižnica, nastupi klapa i popularnih pjevača, koncerti, privatne galerije. U Murteru djeluje kulturno društvo "Zaokret".
Ugostiteljska ponuda je adekvatna, s obiljem kafića, konobi i restorana.
Brojne i lijepe plaže (Luke, Slanica, Podvrške, Čigrađa, Kosirina) pružajuadekvatne sadržaje s pripadajućim ugostiteljskim i zabavnim sadržajima.
Svake godina 8. rujna, na dan Male Gospe, u Murteru se organizira velika fešta.
29. rujna je dan zaštitnika Župe Murter. Tog dana se već tradicionalno organizira regata i manifestacija Latinsko idro.
Sport
Od sportskih društava postoje boćarski, malonogometni klub, teniski s pripadajućim igralištima.
Spomenici i znamenitosti
Murter kao nekadašnje težačko mjesto, nema puno reprezentativnih objekata, ali vrijedi spomenuti crkvicu Gospa od Gradine iz 17. vijeka, ''Kapelicu Sv. Roka'' u Starom Selu iz 1760. i crkvu ''Sv. Mihovila'' podignutu 1770. i proširenu 1847. I Murter je poput svih dalmatinskih malih mista imao Spomenik narodnooslobodilačkoj borbi i to na samoj rivi, ali je on miniran 2005. (još se nezna od strane kog), pa su nakon tog njegovi ostatci uklonjeni odlukom općinskog vijeća na čelu s Ivom Marušićem.
Privreda
Jedina grana privrede koja još nekako funkcionira je turizam, uz nešto ribarstva i vrlo skromne poljoprivrede uz okućnice za vlastite potrebe.
Nekad vrlo snažno ovčarstvo po kornatskim otocima je na izdisaju, jer se time više nitko ne bavi. Murter ima jedan mali hotel -Colentum, dva autokampa, dvije manje marine, i mnoštvo privatnih apartmana i soba.
Los Tepetates (razvrstavanje)
Los Tepetates ima više značenja:
Star Trek: Deep Space Nine
Pre završetka emitovanja serije Zvezdane staze: Sledeća generacija (Star Trek: The Next Generation), počinje snimanje i emitovanje nove serije iz franšize Zvezdane staze (Star Trek), Zvezdane staze: Duboki svemir 9 (Star Trek: Deep Space Nine). Radnja ove serije odigrava se u istom vremenu kad i Sledeća generacija. Neki likovi iz Sledeće generacije jedni su od glavnih protagonista i u seriji Duboki svemir 9 - Majls O'Brajan, Vorf - a u jednoj se epizodi kao gost pojavljuje i sam Žan-Lik Pikar, kapetan zvezdanog broda Enterprajz D (U.S.S. Enterprise D) iz Sledeće generacije. Serija je bolje prihvaćena od serije Vojadžer, ali ne tako dobro kao Sledeća generacija.
Radnja serijala Duboki svemir 9 smeštena je u ne tako idiličnu atmosferu na kakvu smo navikli u originalnoj seriji. Mesto radnje je bivša kardasijanska svemirska stanica „Duboki svemir 9“ (Deep Space Nine - bivši, kardasijanski naziv „Terok Nor“), u orbiti planete Bejdžor (Bajor), koja je bila simbol kardasijanske moći i okrutnosti nad Bejdžorancima, miroljubivim i religioznim narodom protiv kojeg su Kardasijanci vodili osvajački, agresorski rat. Ipak, taj rat postaje prošlost u vremenu kada počinje radnja serije: Bejdžoranci su se najzad odbranili od višestruko nadmoćnije vojne sile, organizovavši snažan pokret otpora, a Federacija dolazi na stanicu „Duboki svemir 9“ kao zaštitnica i saveznica Bejdžora i da pripremi Bejdžor za ulazak u članstvo Federacije. Komandant stanice postaje federacijski oficir Bendžamin Sisko (Benjamin Sisco), središnja figura serijala.
Centralna tema ove serije ipak nije rat između Kardasije i Bejdžora, niti ulazak Bejdžora u Federaciju (iako je i to jedna od tema koje se protežu kroz seriju). Tema serije je nova pretnja koja dolazi iz Gama kvadranta (udaljenijeg dela naše galaksije). Ta pretnja zove se Dominion.
Serijom dominiraju vojno-političke teme začinjene diplomatskim odnosima i potezima, a kroz celu seriju na pomolu je rat s tom novom, i Alfa kvadrantu i Federaciji, još nepoznatom silom, do kojeg pri kraju serije ipak i dolazi.