cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zastava Urugvaja
Pruge na zastavi predstavljaju devet glavnih tregiona zemlje. Cijelokupni dizajn podsjeća na zastave Grčke i SAD-a. Osim ove zastave koriste se još dvije zvanične zastave zemlje, zastava Artigasa i zastava Treinta y Tres (prema dekretu izdatom 18. februara 1952). Ove dvije zastave su priznate iz historijskih razloga, a sve tri vise pred zgradom vlade.
Cărpiniș, Tărlungeni
Cărpiniș je naselje u Rumuniji u okrugu Brašov u opštini Tărlungeni.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 383 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 589 m.
The Da Vinci Code
Da Vincijev kod (eng: The Da Vinci Code) je kriminalistički triler američkog pisca Dana Browna objavljen 2003. godine.
Roman je kombinacija zabavnog romana s raznim elementima teorija zavjere.
Radnja prati uglednog harvardskog "simbologa" Roberta Langdona i Sophie Neveu dok istražuju ubojstvo u pariškom Louvreu, otkrivajući zakulisnu borbu između Sionskog priorija i Opusa Dei oko mogućoj činjenici da je Isus imao dijete s Marijom Magdalenom.
Naslov romana odnosi se na, između ostalog, činjenicu da je žrtva umorstva pronađena u Denonovom krilu muzeja Louvre, gol i položen kao Da Vincijev Vitruvijev čovjek sa šifriranom porukom napisanom uz njegovo truplo i pentagramom nacrtanim na njegovom trubuhu njegovom vlastitom krvlju.
Knjiga je postala svjetskim bestselerom s preko 80 milijuna primjeraka prodanih do 2009. godine, a prevedena je na 44 jezika. Drugi je Brownov roman u kojem se pojavljuje lik Roberta Langdona, nakon što je 2000. objavljen roman Anđeli i demoni. Godine 2006., Columbia Pictures snima istoimeni film u režiji Rona Howarda sa Tomom Hanksom u glavnoj ulozi.
Radnja
Radnja knjige počinje umorstvom Jacquesa Saunièrea (Velikog majstor Sionskog priorata), kustosa pariškog muzeja Louvrea, kojega ubija član sekte Opus Dei, albino Silas (koji radi za osobu znanu kao Učitelj), u potrazi za informacijom o smještaju predmeta koji će ga dovesti do Svetoga grala. Naime, Saunière je Veliki majstor Sionskog priorata. On mu govori već dogovorenu laž, koju Silas povjeruje, te ga ranjava i odlazi. Istovremeno, u Parizu gostuje američki simbolog sa Harvarda, Robert Langdon, koji pomaže policijskom kapetanu Bezu Facheu rastumačiti ubojstvo, zbog spominjanja njegovog imena u Saunièreovoj poruci. U međuvremenu dolazi Sophie Neveu, Saunièreova unuka, koja se pretvara da je inspektorica, i Langdona upozorava kako ga Fache planira privesti. Nasamo, Sophie mu objašnjava da je Saunièreova poruka zapravo namijenjena njoj. Poruka također sadrži i niz anagrama i zagonetki, koje Langdon i Sophie uspijevaju dešifrirati. Nakon što pronađu sliku i ključ koji je Saunière sakrio, uspijevaju prevariti policiju i bježe iz muzeja. Fache otkrije njihovu varku i bez uspjeha ih pokušava zaustaviti.
Na drugoj strani Silas, prema lažnim uputstvima odlazi u Crkvu Saint-Sulpice i tamo traži ono što je želio, ali ubrzo shvaća kako je prevaren. Tajna Svetoga grala je izgubljena jer je ubio 4 čovjeka koja su jedina znala lokaciju predmeta koji mu je trebao.
U međuvremenu, Robert i Sophie dešifriraju zagonetku ključa i otkrivaju kako je to ključ sefa banke u Zürichu, kamo polaze. Čuvar ih pušta, zove policiju i obavještava direktora banke. Andréa Verneta. Vernet ih osobno dočekuje i omogućava im ulazak u sef, ali i pomoć prilikom bijega jer je bio dobar Saunièreov prijatelj. Robert i Sophie dolaze do sefa, ali ne znaju pristupnu šifru. Uskoro se ispostavi kako je pristupna šifra 1 1 2 3 5 8 13 21, što odgovara prvih osam brojeva Fibonaccijevog niza. U sefu nalaze kripteks, spravu s brojčanicima u kojoj se nalazi papirus. Kako bi ga otvorili potrebna je šifra. Uz kripetks su dobili i zagonetku pomoću koje će ga otvoriti. Budući da je policija već ušla u banku, Vernet ih uspije prokrijumčariti iz banke u blindiranom kamionu. Tijekom puta, Vernet čuje lažnu informaciju kako su Robert i Sophie odgovorni za smrt 4 osobe, te ih na koncu odluči predati policiji. Na sreću, uspijevaju ga svladati i oteti kamion. Robert i Sophie odlaze kod Robertovog engleskog prijatelja, Sir Leigha Teabinga. Teabing je invalid, ali se smatra najvećim stručnjakom za pitanje Svetog grala u svijetu. On ih skriva na svom imanju te im priča priču o Svetome gralu i tajnu Marije Magdalene. Policija ih uskoro nalazi, no Teabing im osigura bijeg.
Biskup Manuel Aringarosa putuje u Pariz kako bi od Silasa preuzeo predmet kojeg traže. Prije pet mjeseci, iz Vatikana su ga obavijestili da žele ukinuti potporu Opusu Dei. Ubrzo nakon toga, nazvao ga je tajanstveni Učitelj, čovjek koji mu je obećao kako će mu pomoći locirati Sveti gral i tako ga učiniti najmoćnijim čovjekom na svijetu. Aringarosa je svoga štićenika Silasa preporučio Učitelju, a ovaj mu je davao upute kako doći do Svetoga grala. Silas, koji je inače flagelant, ubrzo dobiva poziv Učitelja koji mu govori kako nije sve izgubljeno, te kako je ključ Svetoga grala u Teabingovoj kući. Silas kreće u Teabingovu kuću, te napada ukućane.
PUGNAc
PUGNAc je organsko jedinjenje, koje sadrži 15 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 353,327 Da.
The Da Vinci Code
Radnja
Za to vrijeme, Učitelj šalje Silasa u sjedište Opusa Dei u Londonu, gdje ga dočeka policija, koja ga i ubije. Učitelj truje Rémyja i sam odlazi u opatiju s kripteksom. Kada shvati da su Robert i Sophie tamo, ostavlja im poruku da ima Teabinga i odvodi ih u zamku. Robert i Sophie se konačno suoče s Učiteljem, oči u oči, te otkriju kako je Učitelj zapravo Leigh Teabing, te kako je cijela priča bila varka. Teabing tada uperi pištolj u njih i tjera ih da riješe zagonetku. Robert ju uspijeva riješiti, no u tom trenutku dolazi policija koja privodi Teabinga.
Silas dolazi u središte Opusa Dei (gdje je i poslan), ali ga tamo dočekaju policija i biskup Aringarosa. On u očaju puca na policiju, ali slučajno rani biskupa. Biskupa odvezu u bolnicu, te on preživljava, dok Silas ranjen umire u jednom parku.
Likovi
Ovo je popis ključnih likova koji, u ovoj ili onoj mjeri, utječi na radnji. Neka imena su simboličla, sadržavaju anagrame ili zagonetke:
Tajna Svetoga grala
thumb|350px|Kontroverzni detalj [[Leonardo Da Vinci|Da Vincijeve Posljednje večere]] Lik Sir Leigh Teabing u romanu objašnjava, tajnu o Svetom gralu, počinjući tvrdnjom da je lik prikazan s Isusove desne strane na Leonardovoj Posljednjoj večeri Marija Magdalena, a ne apostol Ivan. Nadalje objašnjava kako je Marija Magdalena bila zapravo supruga Isusa Krista te kako je, u vrijeme njegova raspeća, bila trudna s njegovim djetetom. Teabing objašnjava kako je izostavljanje kaleža (za što se mislilo da je zapravo Sveti gral) bilo namjerno, te kako je Leonardo znao da je Marija Magdalena zapravo Sveti gral i kako prenosi Isusovu lozu u formi djeteta. Teabing tu tezu dokazuje položajem tijela Isusa i Marije Magdalene koja tvore slovo "V", simbol svete ženstvenosti. Izostavljanje apostola Ivana objašnjeno je činjenicom da se o Ivanu govori kao o "učeniku kojega je Isus volio", što je šifra za Mariju Magdalenu. Teabing je također naglasio kako je boja njihove odjeće upravo suprotna: Isus ima crvenu tuniku i plavi plašt, dok Ivan/Marija ima plavu tuniku i crveni plaštšto možda simbolizira dvije polovice njihovog braka.
Kako roman objašnjava, tajne Svetoga grala, koje čuva Sionski priorij su sljedeće :
Prema romanu, tajna Svetoga grala povezana je uz Leonardovo djelo na sljedeći način:
Osim Browna su i neki drugi spisatelji nagađali o mogućem Isusovom očinstvu.
Recepcija
Brownov je roman 2004. godine bio neviđen uspjeh, te ga je u prodaji prestigao jedino Harry Potter i Red feniksa J.K. Rowling. Book Sense je roman proglasio za Knjigu godine u kategoriji fikcije za odrasle. Potaknuo je izdavanje niza sličnih djela, a pozitivne kritike dali su mu i časopisi The New York Times, People i The Washington Post. Godine 2008., preko 15,000 anketiranih Australaca proglasilo je roman četvrtim najboljim na popisu od 101 najbolje knjige ikad napisane.
Neki kritičari, ipak, nisu posebno hvalili roman kritizirajući njegovu književnu vrijednost i povijesne netočnosti. Među onima koji su se zajedljivo osvrnuli na roman bili su The New Yorker, The New York Times i Salon.com.
Kritike
Kada je prvi put objavljena, knjiga je kritizirana zbog svojih netočnih opisa temeljnih aspekata kršćanstva, povijesti Katoličke crkve i opisa europske umjetnosti, povijesti i arhitekture. Od strane katoličkih i drugih kršćanskih zajednica, knjiga je uglavnom dobila negativne kritike.
Kritičari također optužuju Browna za iskrivljavanje i izmišljanje povijesti. Tako Marcia Ford piše:
Richard Abanes je napisao:
Knjiga počinje Brownovom tvrdnjom da je "Sionski priorij - Europsko tajno društvo utemeljeno 1099. - stvarna organizacija". Sam Sionski priorij zapravo je bio prijevara koju je 1956. načinio Pierre Plantard. Brown također tvrdi kako su "svi opisi umjetničkih djela, arhitekture, dokumenata ... i tajnih rituala u ovom romanu precizni"; ali tu tvrdnju osporavaju gotovo svi akademski znanstvenici u disciplinama kojima se roman bavi.
Objavljeni su brojni radovi koji detaljno opisuju zašto je bilo kakvu tvrdnju o točnosti teško dokazati, a pokrenute su i dvije parnice u vezi plagijata u Da Vincijevom kodu. Prvu parnicu za kršenje autorskih prava pokrenuli su 2006. godine na britanskom sudu autori knjige Sveta krv, sveti gral, navodno publicistički opis uloge Marije Magdalene kao Isusove supruge i majke njegovog djeteta. Sud je zaključio kako plagijata nema. Druga parnica, koju je u SAD-u pokrenuo Jack Dunn, autor knjige The Vatican Boys, još nije završena.
Sam Dan Brown ublažava ukazivanje na točnost nekih od kontroverznijih aspekata na svojoj web stranici: "Stranica 'FACT' ne postavlja nikakve tvrdnje o drevnim teorijama o kojima raspravljaju izmišljeni likovi. Interpretacija tih ideja ostavlja se čitatelju". No na istoj stranici Brown također piše: "Vjerujem kako bi neke od teorija o kojima ovi likovi raspravljaju mogle biti prihvatljive" i "tajna iza Da Vincijevog koda predobro je dokumentirana i preznačajna da bih ju odbacio." Brownova dvosmislenost o toj temi i dalje raspiruje rasprave oko činjeničnog sadržaja romana.
No Brownove ranije izjave o točnosti povijesnih informacija u romanu bile su puno oštrije. 2003. godine je za promocije knjige, kada ga se u intervjuima pitalo koji su se dijelovi povijesti u njegovom romanu zaista dogodili. Odgovorio je: "Apsolutno sve." U intervjuu iste godine s Martinom Savidgeom sa CNN-a odgovorio je kako je "točno 99%" - sva pozadina je istinita". U intervjuu za ABC News Elizabeth Vargas pitala ga je bi li knjiga bila drukčija da je pisana kao publicistika; Brown je odgovorio: "Mislim da ne bi." U zadnje vrijeme Brown izbjegava intervjue, te je u nekim od svojih javnih izjava bio nešto oprezniji u vezi sa svojim tvrdnjama o točnosti. Ali također nikada nije povukao nijednu od svojih prijašnjih tvrdnji, unatoč značajnoj akademskoj kritici.
Inspiracija i utjecaji
Roman se, osim kriminalističkim zapletom, bavi i alternativnim pogledom na povijest religije. Ključni izvor za samo knjigu jesu, kako je naglašeno tijekom postupka o plagiranju (kojeg je Brown dobio), The Templar Revelation, autora Lynn Picknett i Clivea Princea, te knjige autorice Margaret Stairbird. Roman The Dreamer of the Vine, kojeg je 1980. napisala Liz Greene (sestra Richarda Leigha i tadašnja djevojka Michaela Baigenta), također se bavi tematikom Isusovog potomstva. Roman Sveta krv i Sveti gral (koji se i spominje na početku 60. poglavlja) je, kako je sam Brown rekao, bio jedan od ključnih izvora za građu romana.
Iako je sam Brown potvrdio kako je navedena djela koristio kao građu, u Da Vincijevom kodu prikazuje jednu tezu koja se nije pojavljivala u ostalim romanima, a to je teza da su potomci Isusa i Marije Magdalene postali Merovinška dinastija Franačke države.
Lik Leigha Teabinga (što je anagram od "Baigent Leigh"), temeljen je na Richardu Leighu i Michaelu Baigentu, autorima romana Sveta krv i Sveti gral. Brown je ovo potvrdio tijekom procesa. Kada su ga pitali je li Teabing djelomično inspiriran i Lincolnom, koji je također obolio i počeo šepati zbog toga, Brown je rekao kako nije imao pojma o toj činjenici te da je svaka sličnost slučajna. Nakon što su 12. srpnja 2006. izgubili pred Visokim sudom, Michael Baigent i Richard Leigh žalili su se Žalbenom sudu, no i tu su izgubili parnicu.
Nakon samog procesa, dogodilo se da je knjiga Sveta krv, Sveti gral postala znatno popularnija i traženija.
Prijevod
Roman je do danas preveden na više od 44 jezika (što svjedoči o njegovoj globalnoj popularnosti), a izdanja su uglavnom bila tvrdi uvezi. Knjiga je izdana i u obliku audio knjige, na CD-u, te kao eBook. Najrecentnije američko izdanje je ono iz 2006. godine, koje je tiskano kako bi popratilo prikazivanje filma. U Hrvatskoj, roman je prvi puta izdan 2003. godine (tiskan u Ljubljani) u izdanji V.B.Z.-a i u prijevodu Suzane Sesvečan. No, zanimljivo je kako je ovaj prvi hrvatski prijevod imao velik broj grešaka i krivo prevedenih pojmova, zbog čega je naišao na velike kritike prilikom izdavanja. Urednik Nenad Rizvanović priznao je u emisiji Pola ure kulture da su žurili što prije objaviti tako popularan roman, te da su greške prisutne upravo zbog tog razloga. Kasnije je došlo do revizije i izmjena prema savjetima Marka Kovačića, te je roman u Hrvatskoj izdan ponovo, ovaj put s adekvatnim prijevodom.
Film
Godine 2006., Columbia Pictures je snimila adaptaciju romana. Scenarij je napisao Akiva Goldsman, a oskarovac Ron Howard je režirao film. Glavnu ulogu, onu simbologa Roberta Langdona, tumači Tom Hanks, a pridružuju mu se i Jean Reno kao Bezu Fache, Audrey Tautou kao Sophie Neveu i Sir Ian McKellen kao Leigh Teabing. Film je ostvario dobit od $77,073,388 u prvom tjednu, a ukupni domaći prihod iznosio je $217,536,138, čime se popeo na 5. mjesto u 2006. godini. Ukupno, u svijetu, film je ostvario zaradu od $758,239,852. Film je na DVD-u izdan 14. studenog 2006.
San Isidro, Acapetahua
San Isidro je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Acapetahua.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 52 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 14 m.
Donatiella, Arezzo
Donatiella je naselje u Italiji u provinciji Arezzo, u regiji Toscana.
Angers
Angers je grad u Francuskoj u regionu Pays de la Loire, u departmanu Maine-et-Loire.
Donatiella, Arezzo
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 21 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 500 m.
Angers
Po podacima iz 2006. godine broj stanovnika u mestu je bio 152.337.
Negrulești, Bărbătești
Negrulești je naselje u Rumuniji u okrugu Valča u opštini Bărbătești.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 591 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 414 m.
Venango, Pennsylvania
Venango je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 239, što je 49 (-17,0 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Oktibbeha County, Mississippi
je okrug u američkoj saveznoj državi Misisipi.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u okrugu je živelo 47.671, što je 4.769 (11,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Le Prese
Le Prese ima više značenja:
El Pinzán Dulce, Nocupétaro
El Pinzán Dulce je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Nocupétaro.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 7 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 637 m.
Černivecka oblast
Černivačka oblast (ukrajinski:Чернівецька область, Chernivets’ka oblast’) je administrativna oblast koja se nalazi se u zapadnoj Ukrajine na granici sa Rumunjskom i Moldovom. Upravno središte oblasti je grad Černovci.
Zemljopis
Černivačka oblast ima ukupnu površinu 26.513 km2 te je 25 oblast po veličini, u njoj živi 922.800 stanovnika te je prema broju stanovnika 26 oblast po veličini u Ukrajini. 373.500 (40,5%) stanovnika živi u urbanim područjima, dok 490.700 (53,2%) stanovnika živi u ruralnim područjima.
Černivačka oblast graniči na sa Ivano-Frankivskom, Ternopiljskom i Viničkom oblasti te sa Moldovom i Rumunjskom.
Stanovništvo
thumb|left|300px|Etnički sastav Černigivske oblasti Ukrajinci su najbrojniji narod u oblasti i ima ih 689.100 što je 75% od ukupnoga stanovništva oblasti
Ukrajinskim jezikom kao materinjim govori 75,6% stanovništva, dok ruskim jezikom kao materinjim govori 5,3% stanovništva.
Administrativna podjela
Černivačka oblast dijeli sa na 11 rajona, i 11 gradova od kojih njih dva ima viši administrativni stupanj, također oblast ima i 8 mali gradova i 398 naselja.
El Mastranto, Catorce
El Mastranto je naselje u Meksiku, u saveznoj državi San Luis Potosí, u opštini Catorce.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 283 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1947 m.
Zastava Venezuele
mini|200px|Zastava Venezuele mini|200px|Zastava Venezuele sa grbom Zastava Venezuele potječe iz 1811. Tada su usvojene tri glavne boje ove zastave: žuta, plava i crvena i raspoređene kao tri horizanalne pruge. Zvijezde i grb su dodani kasnije.
Žuta boja na zastavi predstavlja bogatstvo, plava hrabrost a crvena nezavisnost od Španjolske.
U 19. stoljeću na zastavu su dodane 7 zvjezdica koje su predstavljale pokrajine Venezuele: Barcelona, Barinas, Caracas, Cumaná, Margarita, Mérida i Trujillo, sve ujedinjene u ratu za nezavisnost. 20. studenog 1817. na zastavu je stavljena i 8. zvijezdica kao simbol novo-oslobođene provincije Guayana.
1954. usvojene su i mornarska i civilna zastava koje u gornjem desnom uglu imaju grb. Na grbu se nalazi konj u galopu, a 2006. njegov smjer trčanja je promijenjen.
The Sign of the Four
Znak četvorice (eng. The Sign of the Four, 1890.) je kriminalistički roman sir Arthura Conana Doylea, iz serije priča o detektivu Sherlocku Holmesu i njegovom asistentu dr. Watsonu. Radnja se zbiva u Londonu 1889.
Radnja
Tijekom indijske bune protiv britanskih kolonijalnih vlasti 1857. četvorica ljudi, tri Indijca i jedan Englez, su ubojstvom došli u posjed golemog blaga u draguljima. No uhvaćeni su i zbog ubojstva osuđeni na doživotnu robiju na Andamanskim otocima. Da bi se izvukli iz zatvora pristali su prepustiti petinu blaga svojim čuvarima, časnicima Britanske vojske, bojniku Sholtu i satniku Morstanu. No Sholto je izigrao svoje suradnike, dokopao se blaga i napustio vojsku te se nastanio u Londonu. Jedan od četvorice zatočenika, Jonathan Small, uspije pobjeći i kreće u osvetu nad prevrtljivim ortakom. Ubija ga u Londonu 1889. Holmes i Watson istražuju Sholtovo ubojstvo a Watson upoznaje svoju buduću suprugu, Mary Morstan.
Grčko-italijanski rat
Grčko-italijanski rat je bio sukob između fašističke Italije i Grčke, koju su Italijani napali iz Albanije. Trajao je od 28. oktobra 1940. do 6. aprila 1941. i označio je početak balkanske kampanje Drugog svetskog rata. Završen je nemačkim napadom na Grčku nakon katastrofalnog poraza italijanske vojske.
Rat
Italijanski generalštab je izradio tri plana. Plan “E” koji je sadržao napad na Jugoslaviju sa istovremenim merama obezbeđenja prema Grčkoj; plan “C” za napad na Grčku sa istovremenim merama obezbeđenja prema Jugoslaviji, i najzad, plan koji je predviđao mere ako se ništa ne desi. U isto vreme se u ministarstvu rata pripremao plan za demobilizaciju dve armije od 600.000 ljudi.
Odluka za napad na Grčku donesena je 8. oktobra, a napad je počeo 28. oktobra 1940. Ujutro u tri časa, grčkom diktatoru Metaksasu uručen je italijanski ultimatum. Do šest sati istog jutra imao je da se povinuje. Međutim, italijanske trupe su upale u Grčku već u 5:30. Hitler je tada bio na putu. Prvo je otišao kod Franka da pridobije Španiju da se priključi osovini. To mu nije uspelo. Vraćao se kući preko Višija gde je Petena hteo da privoli na veću poslušnost. Za njim je jurilo Musolinijevo pismo u kojem mu saopštava da ima nameru da napadne Grčku. Kad je Hitler pročitao pismo, predložio je razgovor u Firenci, i to 28. oktobra. Kad je Hitler tog dana izašao iz voza u Firenci, Musolini je trijumfujući uzviknuo: “Fireru, mi marširamo!”
Zahvaljujući pre svega svojoj avijaciji, koja je od Grčke bila šest puta brojnija, Italijani su prvih dana postizali uspehe. Sa jednom oklopnom divizijom i dve ojačane pešadijske divizije napali su sa jugozapada. Na severoistoku, nalazile su se tri ojačane italijanske pešadijske divizije. Na centralnom delu fronta je jedna brdska divizija pokušala da se probije kroz planine Pinda, da bi stigla do mesta Metsovon. Odatle su, naime, išli prohodniji putevi na kojima su mogli uspešnije primeniti svoje tenkove. Borbe u centru su na kraju bile odlučujuće. Tada načelnik grčkog generalštaba general Aleksandar Papagos izdaje naređenje koje je podsećalo na borbu starih Grka protiv Persijanaca. U noći između 9. i 10. novembra grčki vojnici su se popeli uz padine Pinda i tako ostavili centar potpuno nezaštićen. Kada je svanulo jutro, Grci su krenuli u juriš niz obronke vičući: ”Vetar! Vetar!” i napali bok alpske divizije “Julija”. Ostavljajući ranjenike i puno ratnog materijala, ostatak italijanske divizije morao je da se povuče u Albaniju. Uticaj ove Grčke pobede odrazio se i na ostale delove fronta. Stanje na frontu se ubrzo promenilo, i to toliko da su Grci ubrzo, već 14. novembra, mogli da pređu u kontra ofanzivu. Napadi grče vojske su prvo počeli u graničnom području prema Jugoslaviji. Gotovo bez ikakvog zastoja napredovale su grčke trupe i na zapadnom frontu. Italijanima je sve više pristizalo pojačanje pa je ubrzo grčka protiv-ofanziva zaustavljena. Predah je trajao sve do 8. decembra kada su Grci ponovo prešli u napad. Italijani su potiskivani sve dalje na zapad.
U Rimu je još 22. novembra nastala totalna panika. Musolini je 5. decembra, preko italijanskog poslanika u Berlinu, uputio hitan zahtev da od Nemaca iznudi bilo kakvu pomoć.
U međuvremenu su Grci sve dalje napredovali. Na severoistoku su zauzeli grad Pogradec, u centru su bili pred saobraćajnim čvorom Klisura, na jugozapadu su ovojili albansku luku Himara. U Italiji je opet započela mobilizacija tek demobilisanih ljudi.
Oliena, Nuoro
Oliena je naselje u Italiji u provinciji Nuoro, u regiji Sardinija.
Grčko-italijanski rat
Rat
Hitleru je tada bilo jasno da će ipak morati da računa sa ratom na Balkanu. Već 18. novembra je dao Vrhovnoj komadi naredbu da izradi operativni plan za napad na severnu Grčku i eventualno na celu zemlju.
Oliena, Nuoro
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 7264 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 317 m.
Grčko-italijanski rat
Rat
Na albanskom frontu se u međuvremenu grčki napad odvijao sporije. Trupe su se našle suviše daleko od svojih baza, tako da je snabdevanje postalo otežano. Osim toga Grci su iscrpeli svoje rezerve, dok su na strani Italijana stalno pristizale nove. Ipak je uspeh, koji je toliko bio potreban Musoliniju izostao. Kada je 19. januara 1941. rešio da krene u Nemačku na razgovor sa Hitlerom, saznao je da je razbijena njegova najbolja divizija “Toskanski vukovi”.
U januaru 1941. iznenada je preminuo grčki general Metaksas, ali se to nije posebno odrazilo na grčku vojsku. Početkom marta Italijani su pokrenuli ofanzivu i pokušali uzvratiti, ali su ubrzo zaustavljeni. Crta bojišta nakon ovoga se stabilizovala i ostaće nepromenjena do početka nemačkog napada na Grčku.
Italijanska katastrofa
Razlozi italijanske katastrofe su mnogi: totalna nespremnost vojske za rat, totalna podcenjenost grčke vojske, premale snage za invaziju na jako teško prohodnom terenu, neiskorištavanje početne inicijative i ono što je italijanske vojnike pratilo svagde na bojištima – razmjerno nizak borbeni moral.
Le Querce
Le Querce ima više značenja:
Kirchheim am Ries
Kirhhajm am Ris je opština u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 42 opštinska središta okruga Ostalb. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 1.960 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8136037, NUTS i LOCODE  kod.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Ostalb Kirhhajm am Ris se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Ostalb. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 485 metara. Površina opštine iznosi 21,0 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 1.960 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 93 stanovnika/km².
Le Rose
Le Rose ima više značenja:
A Study in Scarlet
Skica u grimizu/Studija u grimizu (eng. A Study in Scarlet) je prvi roman sir Arthura Conana Doylea o pustolovinama Sherlocka Holmesa i njegovog suradnika dr. Watsona.
Radnja
Nakon što je tijekom vojne službe bio ranjen u ratu u Afganistanu (Drugi Anglo-Afganistanski rat), dr. Watson odlazi u prijevremenu mirovinu te se naseljuje u Londonu. Tražeći način da se što jeftinije smjesti susreće bivšeg vojnog kolegu koji ga upoznaje sa Sherlockom Holmesom koji također traži druga koji bi s njime podjelio troškove stanovanja. Njih dvojica se nastanjuju na adresi Baker Street 221 B. Watsona začuđuje nevjerojatno znanje i neznanje koje Holmes pokazuje.
Holmes mu otkriva da je on "detektiv savjetnik", jedini te vrste na cijelom svijetu, i u stanju je razriješiti i najzamršeniji slučaj. Watson se u to osobno uvjerava kada Holmes riješava slučaj dva zagonetna ubojstva koja su mučila policiju. U slučaj su bili umješani mormoni i osveta zbog starog ubojstva.
16. venecijanski filmski festival
Veliku nagradu za najbolji film je osvojila danska drama Ordet u režiji Carla Theodora Dreyera. Glumačku nagradu Kup Volpi su podijelili njemački glumac Curd Jürgens za svoj nastup u filmu Les héros sont fatigués i britanski glumac Kenneth More za ulogu u filmu The Deep Blue Sea.
Nagrade
Nagrade za 1955. goduinu
Paul Dirac
Paul Dirac, ili punim imenom Paul Adrien Maurice Dirac (Bristol, 8. kolovoza 1902. - Tallahassee, Florida, 20. listopada 1984.), britanski fizičar. Nakon studija elektrotehnike u Bristolu studirao teorijsku fiziku u Cambridgeu. Kao poslijediplomski student otkrio 1926. zakone kvantne mehanike, u objašnjenju koje se odlikovalo općenitošću i logičkom jednostavnošću. Glavno je Diracovo znanstveno otkriće kvantna relativistička teorija elektrona, koju je razvio primjenom ideja Einsteinove teorije relativnosti na kvantnu mehaniku. U Diracovoj teoriji elektron je opisan s pomoću četiriju valnih funkcija koje su rješenja četiriju diferencijalnih jednadžbi (Diracove jednadžbe). Svako od tih stanja karakterizirano je projekcijom spina na jednu koordinatnu os (moguće su vrijednosti 1/2 i –1/2 u jedinicama Planckove konstante) i predznakom energije (Diracov elektron može imati pozitivnu ili negativnu energiju). Budući da se tada ništa nije znalo o elektronu negativne energije, Dirac je iznio ideju kako objasniti značenje elektrona negativne energije koji je proizlazio iz njegovih jednadžbi: manjak elektrona u jednom od stanja negativne energije odgovarao bi pozitivno nabijenoj čestici koja bi imala istu masu kao elektron. Tu je ideju pokusom potvrdio C. D. Anderson (Carl David Anderson), koji je na fotografijama dobivenima s pomoću maglene komore (Maglena komora) uočio tragove staza (putanja) čestica jednake mase kao što je i elektron, a pozitivnog električnog naboja. Ta je čestica nazvana antielektron ili pozitron. To je prva otkrivena čestica antimaterije. Važna su Diracova otkrića također kvantna teorija zračenja i Fermi-Diracova statistika. Godine 1933. dobio je Nobelovu nagradu za fiziku (zajedno s E. Schrödingerom).
Životopis
Otac mu je bio Švicarac, a majka Engleskinja. Studirao je matematiku na Cambridgeu. Tu će i predavati sve do mirovine, u koju odlazi 1969. Dirac je 1926., ubrzo nakon Nielsa Bohra razvio opću teorijsku strukturu za kvantnu mehaniku. 1928. uspio je stvoriti relativistički oblik teorije, odnosno relativističku kvantnu mehaniku koja je opisivala svojstva elektrona i ispravila neuspjeh Schrödingerove teorije pri objašnjavanju spina elektrona. Teorijski je zaključio da postoje pozitivno naelektrizirani elektroni koji su nazvani pozitroni. Njihovo postojanje je potvrdio i C. D. Anderson 1932. Susret elektrona i pozitrona dovodi do anihilacije (poništenja) ove dvije antičestice te do oslobađanja energije u obliku dva fotona (gama zračenja). Također, po Diracovoj teoriji i sve druge čestice imaju svoj anti-par ili antičesticu.
1930. Paul Dirac objavljuje Principe kvantne mehanike (eng. The Principles of Quantum Mechanics), djelo koje je potvrdilo njegov ugled Newtona 20. stoljeća.
Paul Dirac je 1933. dobio Nobelovu nagradu za fiziku koju je dijelio s Erwinom Schrödingerom.
Preminuo je 1984.
Spin
mini|desno|300px|Prikaz [[spina neutrona (crna strjelica) i magnetske silnice (magnetsko polje) povezane s neutronovim magnetskim momentom. Neutron ima negativni magnetski moment. Iz slike se vidi da je spin neutrona prema gore, dok su silnice magnetskog polja u središtu dipola prema dolje.]]
mini|desno|300px|Prva ikad napravljena slika [[pozitrona.]] Spin (eng. spin: vrtnja), u fizici, je kvantnomehaničko svojstvo koje nema izravnog podudaranja (analogije) s klasičnim gibanjem, to je kvantunutrašnji impuls vrtnje, odnosno vlastita kutna količina gibanja subatomskih čestica. Spin subatomskih čestica poprima kvantizirane vrijednosti :
gdje je: ħ - reducirana Planckova konstanta ili, a n - je mali cijeli broj (0, 1, 2, 3, 4). Za temeljne čestice tvari (leptone i kvarkove) kao i za nukleone i njihove antičestice, n je jednak jedinici te je prema tomu njihov spin. Spin fotona i ostalih prijenosnika temeljnih sila (W-bozona i Z-bozona te gluona) je {\hbar}, spin gravitona je, a mezon i Higgsove čestice 0.
Spin je otkriven na temelju pokusa u kojima su O. Stern i W. Gerlach ispitivali utjecaj nehomogenoga magnetskoga polja na snopa atoma. Ako atomi imaju vlastiti magnetski moment, nehomogeno magnetsko polje djeluje na njih tako da otklanja snop od početnoga smjera. Stern i Gerlach opazili su da se snop atoma srebra rastavlja na dva snopa simetrična s obzirom na upadni smjer, iako se u atomu srebra nalazi samo jedan elektron u vanjskoj ljusci. G. E. Uhlenbeck i S. A. Goudsmit razjasnili su Stern-Gerlachov pokus 1925. uvođenjem spina elektrona. Elektron se ponaša kao mali magnet, tako da se njegov spinski magnetski moment ili pribraja ili oduzima orbitalnome magnetskom momentu. Odatle razlika između magnetskih momenata identičnih atoma i razdvajanje snopa atoma srebra. Općenito, za dani spin s vektor impulsa vrtnje precesira oko smjera magnetskoga polja tako da su dopušteni samo oni smjerovi koji odgovaraju projekciji s 2s + 1 vrijednosti magnetnoga kvantnog broja, m = s, s – 1, ..., –s. Ta se pojava naziva prostornom kvantizacijom. Kvantni broj spina poprima samo cijele ili polucijele vrijednosti, a pripadajuće čestice zadovoljavaju Bose-Einsteinovu, odnosno Fermi-Diracovu statistiku i nazivaju se bozonima, odnosno fermionima.
U relativističkoj teoriji P. A. M. Diraca spin elektrona pojavljuje se kao posljedica geometrijskoga karaktera Diracovih valova. Rješenje Diracove jednadžbe jednostupčane su matrice s četiri retka, koje se nazivaju spinori, a odražavaju invarijantna svojstva na transformacije Lorentzove grupe. Čestice određenog spina opisane su u relativističkoj kvantnoj teoriji poljima određenoga geometrijskoga karaktera. Tako su čestice sa spinom opisane spinornim poljima, čestice sa spinom 0 skalarnim, a čestice sa spinom {\hbar} vektorskim poljima (općenito tenzorskim poljima za cjelobrojne spinove). Pritom operator kvadrata spina, s2, ima vlastite vrijednosti.
Antičestice
Općenito se temeljne subatomske čestice mogu podijeliti na prijenosnike sila (baždarne bozone), te na čestice tvari (leptone i kvarkove). Teorija elementarnih čestica pridružuje svakoj čestici i pripadnu nabojno konjugiranu česticu, takozvanu antičesticu. To je shvaćanje potvrđeno 1932. otkrićem pozitrona, čestice koja ima sva svojstva elektrona, ali za razliku od njega ima pozitivni električni naboj. Čestica i pripadna antičestica imaju istu masu, spin i vrijeme poluraspada, ali suprotan električni naboj ili magnetski moment, odnosno okus (e– i e+, neutron i antineutron). Antičestica može biti identična samoj čestici, kao na primjer u slučaju neutralnoga π-mezona (π0), dok se u slučaju neutralnoga kaona čestica i antičestica razlikuju u kvarkovskom okusu (stranosti). Općenito, električki neutralne čestice mogu imati antičestice koje se od njih razlikuju u jednom od više kvarkovskih naboja, ili se razlikuju (na primjer neutrino) u smjeru vrtnje.
NGC 1845
NGC 1845 je otvoreni skup u zviježđu Stolu.
Katinjski masakr
Katinjski masakr ili masakr u Katinjskoj šumi (zbrodnia katyńska, mord katyński, "Katinjski zločin"; Катынский расстрел "Katinjsko strijeljanje") bio je niz masovnog strijeljanja poljskih državljanja koji je izvršio Narodni komesarijat unutrašnjih poslova (NKVD), tajna policija Sovjetskog Saveza, između IV. i V. 1940. Izvorno se naslov "masakr u Katinju" odnosio na masakr u Katinjskoj šumi, koja je prva otkrivena te je bila najveća lokacija smaknuća ovog tipa.
Pokolj je pokrenuo šef NKVD-a Lavrentij Berija koji je htio ubiti sve zarobljene poljske oficire, a naredba je izdata 5.3. 1940., i odobrio ju je sovjetski Politbiro, uključujući i njen vođa, Josif Staljin. Broj ubijenih se procjenjuje na oko 22,000. Žrtve su ubijene u Katinjskoj šumi u Smolenskoj oblasti, Ruskoj SFSR, zatvorima u Tveru i Harkivi i drugdje. Od ukupnog broja smaknutih, oko 8.000 su bili oficiri zarobljeni nakon Sovjetske invazije Poljske, dodatnih 6.000 su bili policijski oficiri, dok su ostatak sačinjavali poljski intelektualci koju su Sovjeti smatrali "tajnim agentima, žandarmerijom, zemljoposjednicima, saboterima, vlasnicima tvornica, advokatima, činovnicima i svećenicima".
Vlada Trećeg Reicha je objavila otkriće masovne grobnice u Katinjskoj šumi 1943. Kada je poljska vlada u egzilu, koja je tada bila u Londonu, zatražila neovisnu istragu koju bi proveo Međunarodni odbor Crvenog križa, Staljin je odmah prekinuo sve diplomatske odnose s njom. SSSR je dugo tvrdio da su žrtve ubili nacisti 1941, te su nastavili odbijati odgovornost za ovaj ratni zločin sve do 1990., kada je službeno priznao i osudio ubijanje koje je provodio NKVD, kao i zataškavanje prethodnih sovjetskih vlada.
Istrage koju su provele ruski istražitelji u SSSR-u (1990–1991) i Ruska Federacija (1991–2004) su potvrdili sovjetsku krivnju za pokolj, ali su odbili klasifcirati ju kao ratni zločin ili čin genocida. Istraga je zatvorena pod izlikom da su počinitelji odavno mrtvi, a pošto je ruska vlada odbila to klasifcirati kao žrtve staljinističke represije, formalna posthumna rehabilitacija poljskih žrtava je navedena kao "neprimjenjiva". 2010., ruska Državna duma je odobrila deklaraciju koja krivi Staljina i druge sovjetske oficire jer su osobno naredili masakr.
Uvod
right|thumb|225px|Sovjetski ministar vanjskih poslova [[Vjačeslav Molotov potpisuje pakt Ribbentrop-Molotov. Iza njega su Ribbentrop i Staljin.]] 1.9. 1939., Treći Reich je pokrenuo invaziju zapadne Poljske. Velika Britanija i Francuska su zahtijevali da se Njemačke trupe povuku. 3.9., nakon što je Njemačka to odbila, Francuska, Britanija i većina zemalja Britanskog Carstva su objavile rat Njemačkoj, ali su u stvarnosti dali malo vojne pomoći samoj Poljskoj. Zbog toga su neki takvo nedjelovanje nazvali lažnim ratom.
SSSR je i sam izvršio inavziju istočne Poljske 17.9., u skladu sa paktom Ribbentrop-Molotov. Crvena armija je brzo napredovala te je naišla na malo otpora, pošto su poljske snage imale naredbu ne ulaziti u sukob s Sovjetima. Između 250.000 –454.700 poljskih zarobljenika i policajaca su zarobile sovjetske snage. Neki su oslobođeni ili su pobjegli, ali je 125.000 zarobljeno u logorima koje je vodio NKVD. Od tih, 42.400 vojnika, većinom ukrajinske ili bjeloruske narodnosti, koji su služili poljsku vojsku na bivšim poljskim teritorijima koje je anketirao SSSR, su oslobođeni idućeg mjeseca. 43.000 vojnika rođenih u zapadnoj Poljskoj, sada pod njemačkom kontrolom, su predani Njemačkoj; u zamjenu, Sovjeti su dobili 13.575 poljskih zarobljenika od njemačke vojske.
Uz osoblje vojske i vlade, i obični poljski državljani su trpili represije. Pošto je poljski sustav mobilizacije zahtjevao da svaki diplomirani mladić sa sveučilišta postane rezervni oficir vojske, NKVD je uspio okupiti značajan broj poljskog intelektualnog sloja. Institut narodnog sjećanja (IPN) navodi da je oko 320.000 poljskih građana deportirano u SSSR (ovu brojku osporavaju neki povjesničari, koji procjenjuju da je broj veći, između 700.000–1.000.000). IPN procjenjuje da je broj poljskih građana koji su preminuli tijekom sovjetske vladavine u drugom svjetskom ratu oko 150.000 (revizija prethodnih procjena od oko 500.000). Od skupine 12.000 Poljaka poslanih u logor Dalstroj kraj Kolime) 1940.–1941., većinom ratnih zarobljenika, samo je 583 muškaraca preživjelo, te oslobođeno 1942. da bi se pridružili poljskim oružanim snagama pod sovjetskom kontrolom. Tadeusz Piotrowski navodi da je "tijekom rata i nakon njega, 1944., 570.387 poljskih građana podvrgnuto nekoj vrsti sovjetske političke represije".
19.9., vođa NKVD-a, Lavrentij Berija, je naredio tajnoj policiji da stvori Administraciju za upravljanje ratnim zarobljenicima. NKVD je preuzeo nadzor na poljskim zarobljenicima od Crvene armije, te ih poslao u razne centre i prijelazne logore i stvorio željezničku rutu za prijevoz ratnih zarobljenika na zapadu SSSR-a. Najveći logori bili su u Kozeljsku (Manastir Optina), Ostaškovu i Starobeljsku. Drugi logori bili su u naseljima Juhnovo, Juže, željeznička stanica Tjotkino 90 km od Putivla), Kozelščina, Oranki, Vologda (željeznički kolodvor Zaonikeevo), i Grjazovec. right|thumb|225px|[[Crvena armija vodi poljske ratne zarobljenike nakon sovjetske invazije Poljske]]
Prema izvještaju 19.11. 1939., NKVD je držao oko 40.000 poljskih ratnih zarobljenika: oko 8.000–8.500 oficira, 6.000–6.500 milicajaca i 25.000 vojnika i dočasnika. U 12. mjesecu, val uhićenja je povećao broj poljskih oficira. Ivan Serov je Beriji 3.12. izjavio da "ukupno, 1.057 bivših oficira poljske vojske je uhapšeno". 25.000 vojnika i dočasnika je poslano na prisilni rad u SSSR-u (izgradnja ceste, teška metalurgija).
Jednom u logorima, između X 1939. i II 1940., Poljaci su morali trpiti dugačka ispitivanja i stalnu političku agitaciju oficira NKVD-a, među kojima je bio i Vasilij Zarubin. Zarobljenici su pretpostavljali da će ubrzo biti pušteni na slobodu, ali su ispitivanja imala namjeru uspostaviti selekcijski proces kako bi se znalo tko će preživjeti a tko umrijeti. Prema izvještaju NKVD-a, ako se zarobljenici nisu mogli natjerati da prihvate prosovjetsko razmišljanje, proglašeni su "čvrstim i beskompromisnim neprijateljima sovjetskog autoriteta".
5.3. 1940., u skladu sa uputom Josifa Staljina Beriji, šest članova sovjetskog Politbiroa - Staljin, Vjačeslav Molotov, Lazar Kaganovič, Kliment Vorošilov, Anastas Mikojan i Mihail Kalinjin - su potpisali naredbu da se smakne 25.700 poljskih "nacionalista i kontrarevolucionara" koji su držani u logorima u zapadnoj Ukrajini i Bjelorusiji. Razlog za pokolj, tvrdi povjesničar Gerhard Weinberg, je taj da je Staljin htio lišiti potencijalnu buduću poljsku vojsku velikog dijela talentiranih činovnika: "Sugerira se da je motiv za ovu groznu odluku [Katinjski masakr] bilo potvrditi Nijemcima da Sovjeti ustraju na antipoljskoj politici. Objašnjenje je potpuno neuvjerljivo s obzirom na veliku brigu sovjetskog režima da drži ovaj masakr tajnim od uprave te njemačke vlade koju je navodno htio zadiviti... Puno vjerojatnije objašnjenje [za pokolj] bio bi gledanje na budućnost u kojoj će opet biti Poljska uz sovjetsku zapadnu granicu. Pošto je namjeravao zadržati istočni dio te države pod svaku cijenu, Staljin je mogao biti siguran da će bilo kakva obnovljena Poljska biti neprijateljska. Pod tim okolnostima, učinio bi ju slabijom ako bi se riješio velikog dijela njene vojne i tehničke elite."
Smaknuća
Među žrtvama u Katinjskoj šumi su bili admiral, dva generala, 24 pukovnika, 79 potpukovnika, 258 majora, 654 kapetana, 3.420 dočinovnika, sedam kapelana, tri zemljoposjednika, princ, 43 službenika, 85 vojnika, 131 izbjeglica, 20 profesora sa sveučilišta, 300 liječnika; nekoliko stotina odvjetnika, inžinjera i profesora; više od 100 pisaca i novinara, kao i oko 200 pilota. Sveukupno, NKVD je smaknuo gotovo polovicu poljskih korpusa oficira. Smaknuto je 14 generala: Leon Billewicz (umirovljen), Bronisław Bohatyrewicz (umirovljen), Xawery Czernicki (admiral), Stanisław Haller (umirovljen), Aleksander Kowalewski (umirovljen), Henryk Minkiewicz (umirovljen), Kazimierz Orlik-Łukoski, Konstanty Plisowski (umirovljen), Rudolf Prich, Franciszek Sikorski (umirovljen), Leonard Skierski (umirovljen), Piotr Skuratowicz, Mieczysław Smorawiński i Alojzy Wir-Konas. Nisu sve žrtve masakra bili Poljaci, jer je Druga Poljska Republika bila multietnička država, pa je među oficirima bilo i Bjelorusa, Ukrajinaca i Židova. Prema procjenama, oko 8% žrtava masakra su bili poljski Židovi. 395 zarobljenika je pošteđeno, a među njima su bili i Stanisław Swianiewicz i Józef Czapski. Odvedeni su u logor Juknov a potom u Grjazovec.
thumb|left|225px|Masovna grobnica u Katinjskoj šumi, 1943. I do 99% zatočenika je lišeno života. Ljudi iz logora Kozelsjk su smaknuti u Katinjskoj šumi; ljudi iz logora Starobeljska su ubijeni u zatvorima NKVD-a u Harkivu a leševi zakopani kraj sela Piatihatki; a policijski oficiri iz logora Ostaškov su ubijeni u zatvorima NKVD-a u Tveru i zakopani u Mednoji. Detaljnija informacija o egzekucijama u zatvoru NKVD-a je tijekom saslušanja dao Dmitrii Tokarev, bivši voditelj uprave okruga NKVD. Prema Tokarevu, strijeljanje je započelo navečer i završilo u zoru. Prvi transport, 4.4. 1940., nosio je 390 ljudi, te su krvnici imali poteškoća ubiti tako puno ljudi u jednoj noći. Sljedeći transporti nisu doveli više od 250 muškaraca. Egzekucije su obavljene sa njemačkim 9×19mm Walther Modell 2 pištoljima koje je nabavila Moskva. ali su korišteni i sovjetski revolveri 7.62×38mmR Nagant M1895. right|thumb|225px|Žrtvama su svezane ruke prije smaknuća Izvršitelji egzekucija su koristili njemačka a ne sovjetska oružja jer su potonji previše odskakivali nakon prvih tucet strijeljanja. Vasilij Blohin, glavni krvnik za NKVD — i možda najgori serijski ubojica u modernoj ljudskoj povijesti — je navodno osobno upucao i ubio 7.000 osuđenika, od kojih su neki imali tek 18 godina, od logora Ostaškov do zatvora Kalinjin u rasponu od 28 dana u IV. mjesecu 1940.
Ubojstva su bila metodična. Nakon provjere i odobrenja osobnih informacija osuđenika, svezane su mu ruke te je odveden u ćeliju na čijim su zidovima bile postavljene vreće od pijeska te teška vrata. Žrtvi je naređeno da klekne u sredini ćelije, nakon čega bi ga krvnik upucao u glavu ili vrat. Leš bi odnijeli na suprotna vrata i stavili na pet ili šest kamiona koji su čekali, nakon čega bi sljedeći osuđenik pozvan da proživi istu sudbinu. Uz prigušivačku oblogu u ćeliji za smaknuće, pucnjevi pištolja su prekrivani i uključivanjem glasnih uređaja (primjerice ventilatora) tijekom noći. Neka otkrića nakon 1991. navode da su tako života lišeni i zatočenici u sjedištu NKVD-a u Smoljensku, iako se na temelju nagomilanih leševa može zaključiti da su neki i stajali na rubu masovne grobnice u šumi. Ova procedura je ponovljena svaku noć, izuzev tijekom praznika 1.5.
Otkriće
Pitanje o sudbini poljskih zarobljenika je ponovno izašlo na površinu nakon što su Sile Osovine izvršile invaziju SSSR-a tijekom ljeta 1941. Poljska vlada u egzilu i sovjetska vlada potpisali su sporazum Sikorski-Mayski koji je objavio spremnost obje strane da se bore zajedno protiv nacističke Njemačke i uspostave poljske vojske na sovjetskom teritoriju. Poljski general Władysław Anders je počeo organizirati armiju, te je zatražio informacije o nestalim poljskim zarobljenicima iz 1939. Tijekom osobnog posjeta, Staljin je uvjeravao njega i Władysława Sikorskog, poljskog premijera, da su svi Poljaci oslobođeni, te da se ne mogu sve naći jer su Sovjeti "izgubili njihov trag" u Mandžuriji.
1942., kada je teritorij Smolenska pao pod njemačku okupaciju, poljski radnici na željeznici su od mještana čuli priče o masovnoj grobnici poljskih vojnika u Kozelsku kraj Katinja, pronašli jedan grob te ga prijavili poljskoj podzemnoj vladi. Otkriće nije smatrano značajnim, pošto nitko nije mogao vjerovati da taj grob sadrži tako puno leševa. Početkom 1943., Rudolf von Gersdorff, njemački oficir, je dobio izvještaje o masovnim grobnicama poljskih vojnih oficira kraj Katinja. Proslijedio je izvještaje nadređenima. Joseph Goebbels je smatrao da je otkriće izvrsna prilika da se stvore tenzije između Poljske, zapadnih saveznika i SSSR-a. Nacistička propaganda je govorila o užasima boljševizma i anglo-američkoj pokornosti istima. Nakon opsežnih priprema, 13.4. radio u Berlinu je objavio svijetu da su njemački vojnici u Katinjskoj šumi otkrili jamu "dugačku 28 metar i široku 16 metara, u kojoj su tijela 3.000 poljskih oficira u 12 slojeva". Razotkrivena je sovjetska odgovornost.
Severn, Maryland
Sevren je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Merilend.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 44.231, što je 9.155 (26,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Katinjski masakr
Otkriće
thumb|right|Ekshumacije u Katinju, 1943. 1943., poljska vlada u egzilu, koju je vodio Sikorski, je inzistirala da se o toj temi govori prilikom pregovora sa Sovjetima te da još jednu neovisnu istragu provede Crveni križ. Staljin je negativno reagirao, optužio poljsku vladu da vrši kolaboraciju sa nacistima, prekinuo sve diplomatske veze s njom, i započeo kampanju da zapadni saveznici priznaju prosovjetsku poljsku vladu koju bi vodio Wanda Wasilewska. Sikorski je poginuo u zrakoplovnoj nesreći tijekom ljeta 1943., što je bilo prigodno za zapadne saveznike.
Sovjetske akcije
Početkom 9. mjeseca 1943., Goebbels je informirao njemačku vojsku da se povuče sa Katinja i zapisao predviđanje u dnevniku: "Nažalost, morali smo odustati od Katinja. Boljševici će neosporno ubrzo 'otkriti' da smo mi ubili 12.000 poljskih oficira. Ova epizoda će nam uzrokovati podosta nevolja u budućnosti. Sovjeti će sigurno izmisliti posao otkrića što više masovnih grobova kako bi nas okrivili za njih".
Nakon što su ponovno zauzeli Katinj nakon bitke za Smolensk, 1.10. 1943. NKVD je započeo operaciju zataškavanja. Groblje koje je sagradio poljski Crveni križ je uništeno a svi dokazi su uklonjeni. Svjedoci su "intervjuirani" te su im zaprijetili uhićenjem zbog "kolaboracije sa fašistima" ako se njihova svjedočenja ne poklapaju sa službenom vladinom tezom. Pošto nijedan od dokumenata žrtava nije bio stariji od aprila 1940., sovjetska tajna policija je postavila lažne dokaze kako bi vrijeme masakra prebacila na ljeto 1941., kada su nacisti kontrolirali područje. Preliminarni izvještaj NKVD-a iz 10.–11.1. 1944., je zaključio da su poljske oficire ubili nacisti.