cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eislingen/Fils
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Gepingen Ajslingen se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Gepingen. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 336 metara. Površina opštine iznosi 16,4 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 20.317 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 1.238 stanovnika/km².
Ejalet Rum
Vilajet Rum je osmanlijska provincija u sjevernoj Anadoliji. Provincija Rum je osnovana nakon što je ovu oblast osvojio sultan Bajazit I, tokom 1390-ih. Provobitno, glavni grad provincije je bila Amasja, a kasnije Sivas. Rum je inače staro tursko seldžučko ime za Anadoliju, i označavalo je Rimsko carstvo.
Jesetrovke
Psephurus gladius|minijatura|250px|[[Psephurus gladius]] minijatura|250px|[[Polyodon spathula]] minijatura|250px|[[Yanosteus longidorsalis]] Jesetrovke (Acipenseriformes) su red riba iz razreda zrakoperki (Actinopterygii). Obuhvaća porodice Jesetre (Acipenseridae) i Veslokljunke (Polyodontidae).
Coolville, Ohio
Kulvil je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 496, što je 32 (-6,1 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Aspach (bei Backnang)
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Rems-Mur Ašpah se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Rems-Mur. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 295 metara. Površina opštine iznosi 35,5 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 8.290 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 234 stanovnika/km².
Ciplovke
Ciplovke (Mugiliformes) su red riba u razredu zrakoperki (Actinopterygii) kojoj pripada jedino porodica cipala (Mugilidae), tropskih riba koje nastanjuju slatku, slanu i bočatu vodu pred istočnom obalom Afrike (Madagaskar) i Antilske Amerike
Ove ribe narastu maksimalno do 90 centimetara a među njima Liza abu živi samo u slatkoj vodi i estuarijima. usta su im srednje veličine, bezube su, ili mili mogu imati malene zube. Odlikuju se i iznimon dugim crijevima; kralježaka imaju 24 – 26.
Oranje-Nassau
Oranje-Nassau je ime kneževske dinastije koja dobila ime po srednjovjekovnoj Kneževini Orange iz Provanse u južnoj Francuskoj i po njemačkoj grofoviji Nassau. Ta dinastija odigrala je važnu ulogu u historiji Nizozemske, u kojoj su i danas nasljedni monarsi.
Dinastija Oranje / Orange
Kneževi provansalskog grada Orange, uspjeli su se osamostaliti nakon raspada feudalnog Arleškog Kraljevstva. Od su već od 12. vijeka postali vazali Svetog Rimskog Carstva, pa su se rano počeli nazivati prinčevima. Kad je 1530. umro Philibert de Chalon, posljednji vladar Kneževine Orange, njega je naslijedio sin njegove sestre Klaudije - René Nassau, koji je 1538., nakon smrti svog oca Hendrika III, iz njemačke dinastije Nassau-Dillenburg-Breda, naslijedio ne samo sva njegova njemačka imanja, već i raštrkane posjede po Nizozemskoj. Kad je René umro 1544, ostavio je sve svoje naslove svom mlađem nećaku Willemu Oranskom zvanom šutljivi.
Willem Oranski bio je vođa nizozemske pobune protiv Španjolske od 1568. do svoje smrti - 1584, a bio je i vladar (stadtholder) u četiri pobunjene provincije. To je bio početak jedne od tradicija Nizozemske republike da je pozicija - provincijskih vladara postala monopol kneževa iz dinastije Oranje - Nassau, uz podršku dugovječne partije Oranje, sastavljene od plemića, ortodoksnih kalvinističkih prvaka, zanatlija i seljaka, koja se oštro protivila dotadašnjem rivalskom nizozemskom plemstvu. Darovite oranjske vladare (stadtholdere) 16. i 17. vijeka, naslijedili su u 18. vijeku njihovi daleko manje efikasni nasljednici, pa je posljednji oranjski vladar nakon propasti republike pobjegao u Englesku 1795.
Njegov sin titularni princ Oranje, postao je nizozemski princ - 1814, a od 1815. postao je i kralj pod imenom Willem I od Nizozemske. On i njegovi nasljednici, Willem II i Willem III, također su bili i Veliki vojvode Luksemburga, i titularni pričevi Oranje, kao nasljedni vladari nizozemskog trona. Kad je nakon smrti kralja Willem III - 1890. muška loza Oranje izumrla, tadašnja nizozemska kraljica Wilhelmina odredila je 1908. da je mogu naslijediti i prinčevi i princeze iz dinastije Orange-Nassau.
Dinastija Nassau
Nassau je ime historijske regije u Njemačkoj, i plemićke dinastije, koja je kroz brojne vijekove dala brojne vladare. Današnji monarsi Nizozemske i Luksemburga potječu iz te dinastije.
Područje Nassau nalazilo se gdje je danas zapadni dio njemačke savezne države Hessena i okrug grada Westerwald u državi Porajnje-Falačka. rijeka Lahn dijelila je Nassau ugrubo na dva dijela, na jug gdje je masiv Taunus i sjever sa Westerwaldom.
Cipli
Cipli (Mugilidae) su porodica riba iz reda Mugiliformes. Obitava po cijelom svijetu, u obalnim umjerenim i tropskim vodama, a neke se vrste mogu naći i u slatkim vodama. Cipli su važan izvor hrane na Mediteranu još iz vremena Rimskog Carstva. Ova porodica uključuje 75 vrsta u 20 rodova, od čega oko polovice vrsta pripada rodovima Liza and Mugil.
Oranje-Nassau
Dinastija Nassau
U 12. vijeku dotad mali lokalni grofovi Laurenburga uspjeli su se domoći vlasti nad okolicom grada Nassaua. Walram koji je umro 1198. bio je prvi član te dinastije koji je uzeo titulu grof od Nassaua. Njegovi unuci podijeli su njegovu baštinu, Walram II. uzeo je južni dio Nassau, a Otto I. sjeverni dio.
Walramonska grana Nassau
Sin Walrama II. Adolf Nassau, bio je njemački kralj od 1292. - 1298. Adolfovi potomci, su nakon njegove smrti podijelili njihove zemlje, a do kraja 18. vijeka Walramovo nasljedstvo je bilo podijeljeno između dvije porodične grane Nassau - Weilburg i Nassau - Usingen. Napoleonska Francuska zauzela je Walramove zemlje zapadno od Rajne - 1801. Nakon tog su se 1803. obje porodične grane (Nassau - Weilburg i Nassau - Usingen) - ujedinile i dobile znatne teritorijalne ustupke i pravo na proširenja od Francuske. Walraminska grana dinastije - Nassau ušla je u napoleonsku Rajnsku Konfederaciju - 1806., pa je morala ustupiti dio svojih teritorija Velikom vojvodstvu Berg, ali joj je to nadoknađeno teritorijalnim dodatcima, uglavnom na račun otonske grane - Nassau. Upravo tad se Walramomonska grana - Nassau proglasila vojvodama. Kad je 1816. izumrla grana - Usingen, - William Weilburg postao je jedini vojvoda od Nassaua. Ali kako je njegov nasljednik vojvoda Adolf, podržavao gubitničku austrijsku stranu u Austro-pruskom ratu (1866.), izgubio je svoje vojvodstvo od Prusije, a ona je od njegovih zemalja oformila svoju provinciju Hessen-Nassau.
Ottonova grana Nassau
I potomci Otta I. su se također razgranali i ispodijelili u brojne grane, ali se jedan porodični ogranak uspio domoći do velikih posjeda u Nizozemskoj, oni su postali poznati kao grana - Nassau-Dillenburg-Breda. Nakon smrti posljednjeg vladara ove grane 1544., nećak Willem Nassau (budući Willem Oranski), naslijedio je nizozemsku kneževinu Oranje, pa su se članovi te linije od tad zvali prinčevi Oranje-Nassau. Willem Oranski bio je i osnivač dinastije nasljednih vladara (stadholdera) koji su bili istaknuti u Nizozemskoj u 16., 17. i 18. vijeku. Kad je -1702. Willemova izravna muška loza izumrla, nakon smrti kralja Williama III Engleskog, svi Ottonski posjedi u Nizozemskoj i Njemačkoj prešli su u ruke grofa Johana Willema Frisa iz otonske grane - Nassau-Dietz. Ta grana uspjela je ponovno ujediniti njemačke posjede razjedinjene tokom 18. vijeka.
Casali, Pescara
Casali je naselje u Italiji u provinciji Pescara, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 48 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 217 m.
Rififi
Predstavlja adaptaciju popularnog romana Augustea Le Bretona. Protagonist, koga tumači Jean Servais je ostarjeli kriminalac koji nakon izlaska iz zatvora okuplja tim s kojim izvodi kompliciranu i "nemoguću" pljačku draguljarnice. Radnja prikazuje kako nakon uspješnog posla njegov tim postaje metom suparničke gangsterske bande koja će, u nastojanju da im preotme plijen, oteti dijete jednog od njihovih članova.
Dassinu je Rififi bio drugi po redu film snimljen u Evropi, gdje je došao nakon što ga je Edward Dmytrik pred američkim kongresnim odborom bio prokazao kao komunista i tako stavio na Hollywoodsku crnu listu. Francuski producenti su ga, pak, angažirali duboko impresionirani njegovim kriminalističkim filmom Naked City. Dassin je posao prihvatio isključivo radi novca; s originalnim romanom je bio zgrožen, najviše zbog onoga što je smatrao rasističkim tonovima (u njemu su negativci bili Arapi), ali i nekrofilije. Zbog toga se u vlastitoj scenarističkoj obradi orijentirao uglavnom na sam čin pljačke, a što je rezultiralo impresivnom scenom koja traje gotovo pola sata, i u kojoj nema muzike kao ni jedne jedine riječi dijaloga.
Rififi je prikazan na Kanskom festivalu, te je uglavnom oduševio kritiku. Dio javnosti je, međutim, bio ogorčen zbog realističkog prikaza pljačke, pa su se javile tvrdnje kako bi se njime samo poticala kriminalna djelatnost. Zbog toga je Rififi bio zabranjen u nizu država.
Usprkos tome, Rififi je tokom sljedećih godina i decenija poslužio kao uzor za brojne slične filmove koji prikazuju pripreme, izvođenje i posljedice pljački. U Francuskoj je na temelju Le Bretonovih knjiga, pak, snimljeno još nekoliko filmova sa riječi Rififi u naslovu, a među njima se ističu Du rififi chez les femmes (1959), Du rififi à Tokyo (1961) i Du rififi à Paname (1965).
Dobitnici Porina 1994.
Porin je najuglednija diskografska nagrada u Republici Hrvatskoj. Ustanovljen je 1993. godine od Hrvatske diskografske udruge, Hrvatske glazbene unije, Hrvatskog društva skladatelja i Hrvatske radio televizije, a redovito se godišnje dodjeljuje od 1994. godine
Popis dobitnika
Dobitnici diskografske nagrade Porin u 1994. godini. Porin je dodijeljen u 33 kategorije, a nagradu za životno djelo dobili su Zagrebački solisti i Anton Marti.
Vanjske veze
Dobitnici 1994. - Službene stranice Hrvatske diskografske nagrade
Ivan Medle
Ivan Medle (Zagreb, 10. veljače 1932. - Beč, 4. veljače 2003.), hrvatski nogometni reprezentativac.
Igrao je za NK Metalac Zagreb, NK Lokomotiva Zagreb i NK Rijeka.
Jednom je nastupio i za hrvatsku nogometnu reprezentaciju, u Zagrebu, kada je protiv Indonezije (5-2, 12. rujna 1956.) ušao u drugom poluvremenu umjesto Dražana Jerkovića.
687
Godina 687. (DCLXXXVII) bila je redovna godina koja počinje u utorak u julijanskom kalendaru. Oznaka 687. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavnom metodom označavanja godina.
Emerchicourt
Emeršikur je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Sever-Pa d Kale, u departmanu Sever koja pripada prefekturi Valansjen.
Tomislav Labudović
Tomislav Labudović ( Zagreb; 25. listopada 1985. ) je hrvatski nogometaš, trenutačno igra za NK Pomorac Kostrena.
Nogometna karijera
Sa nogometnom karijerom Tomislav Labudović započeo je u NK Zagrebu. Tijekom 2001. godine standardni je igrač reprezentacije Hrvatske U-17. Odigrao je tri utakmice kvalifikacija za Euro U-17 s rezultatima:
24.09.2001. Hrvatska -Albanija 5:2;
26.09.2001 Mađarska-Hrvatska 1:1;
28.09.2001 Hrvatska-Azarbajdžan 2:0;
Sezone 2004/2005 zabija 5 golova u 5 utakmica zaredom i zauzima status jednog od najboljih igrača 1. HNL, te postaje standardan igrač u "ekipi kola" 1.HNL.
Tijekom 2005/2006 god. nastupa za reprezentaciju Hrvatske U-21 u kvalifikacijama za Euro U-21. Predviđena mu je svijetla budućnost u nogometnoj karijeri, da zaigra za A reprezentaciju Hrvatske, ali i A reprezentaciju Bosne na osnovi porijekla njegova oca.
West Miami, Florida
Vest Majami je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 5.965 stanovnika.
Tomislav Labudović
Nogometna karijera
31.8.2009 zadnjeg dana prijelaznog roka Labudović dobiva slobodne papire u NK Zagrebu, te odlazi u Nk Croatia Sesvete, gdje je odigrao 8 utakmica, te odlazi krajem iste godine zbog finacijskog sloma kluba.
West Miami, Florida
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 5.965 stanovnika, što je 102 (1,7%) stanovnika više nego 2000. godine.
Tomislav Labudović
Nogometna karijera
2010. god. priključuje se NK Interu iz Zaprešića, gdje je na visokoj razini odigrao 8 utakmica pod vodstvom trenera Ilije Lončarevića, te zauzima standardnu poziciju u "ekipi kola" i "igrač kola".
Na poziv trenera Mile Petkovića dolazi na ljeto 2010. god. u NK Slaven Belupo, kao zamjena igraču Elvisu Kokaloviću, čiji transfer propada, te se nije ostvario niti na zimskom prijelaznom roku, nakon čega Tomislav Labudović raskida ugovor s klubom.
2011. god odlazi na Istok potražiti novu sreću u indonezijsku Super Ligu u klub NK Persiba Balikpapan. Tijekom sezone 2011/2012 odigrao je 30 utakmica i zabio 1 gol.
Godine 2013. potpisuje za NK Pomorac Kostrenu.
Der Puppenmacher von Kiang-Ning
Der Puppenmacher von Kiang-Ning je njemački crno-bijeli nijemi film snimljen 1923. u režiji Roberta Wienea. Po žanru predstavlja mješavinu fantastike i komedije, a radnja je smještena u Kinu. Protagonist je proizvođač lutaka opsjednut time da stvori lutku što sličniju živom ljudskom biću, a koji s užasom na jednoj izložbi otkrije konkurentsku, još uvjerljiviju lutku, ne shvaćajući da je u pitanju stvarna žena koja se pretvara da je lutka. Film je nakon premijere doživio uglavnom negativne kritike, najviše zbog toga toga što se nije moglo prihvatiti da bijeli glumci tumače kineske likove.
Ponte a Cavallo I, Frosinone
Ponte a Cavallo I je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Ivan Lorković
thumb|200px|Ivan Lorković.
Ponte a Cavallo I, Frosinone
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 37 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 77 m.
Ivan Lorković
Ivan Lorković, hrvatski političar (Zagreb, 17. lipnja 1876. – Zagreb, 24. veljače 1926.).
Životopis
Ivan Lorković rodio se u Zagrebu 1876. godine. Kao student prava u Zagrebu pristupio je liberalnoj omladini (Naprednjaci). Utemeljitelj je Hrvatske napredne stranke i višestruki urednik njezina glasila Pokreta. Napredna stranka pristupa 1905. u Hrvatsko-srpsku koaliciju. Od 1906. godine bio je zastupnik u Hrvatskom saboru. Nakon Supilova povlačenja iz Hrvatsko-srpske koalicije preuzeo je vodstvo njezina hrvatskog dijela (srpski je vodio Svetozar Pribičević), a 1910. godine sjedinio je svoju stranku s Hrvatskom strankom prava u Hrvatsku samostalnu stranku. Ne slažući se s unitarističkom koncepcijom Svetozara Pribićevića, 1918. godine istupio je iz Hrvatsko-srpske koalicije. U Kraljevstvu SHS s Matkom Laginjom i Matom Drinkovićem utemeljio je Hrvatsku zajednicu unutar koje zalažese za federalistički koncept. Nakon što je donešen Vidovdanski ustav, 1921. godine udružio je svoju stranku s Hrvatskom republikanskom seljačkom strankom i Hrvatskom strankom prava u Hrvatski blok i prihvatio Radićev republikanski program, no potkraj 1924. godine razišao se s Radićem. 1926. godine s Antom Trumbićem utemeljio je Hrvatsku federalističku seljačku stranku.
Umro je u Zagrebu, 24. veljače, 1926. godine.
Ini (faraon)
Menkheperre Ini ili Iny Si-Ese Meryamun je bio staroegipatski velmoža koji je nakon smrti Rudamuna vladao Tebom, pa ga neki egiptolozi zbog toga smatraju posljednjim vladarom Dvadeset treće dinastije. Vladavina, ograničena na Tebu i okolicu, trajala mu je 4-5 godine. Postojanje mu je prvi put otkrila Helen Jacquet-Gordon godine 1979.
Prema nekim špekulacijama, Ini je bio vazal faraona Piyea iz nove, nubijske Dvadeset pete dinastije. Natpisi koji spominju Inija su nešto kasnije izbrisani, pa neki od egiptologa vjeruju da se Ini pobunio protiv faraona Shabake i bio kažnjen s damnatio memoriae.
Eutanazija
Eutanazija (od grčke riječi ευθανασία što znači "dobra smrt": ευ-, eu- (dobro ili ugodno) + θάνατος, thanatos (smrt)) je naziv za praksu izazivanja nečije smrti na po tu osobu što ugodniji ili bezbolniji način, odnosno da bi joj se prekinuli nepodnošljivi bolovi ili patnje.
Vrste eutanazije
Postoje dvije osnovne klasifikacije eutanazije. Prva se temelji na tome da li eutanazirana osoba za nju daje pristanak:
Druga važna podjela eutanazije je s obzirom na metode:
Pored eutanazije nad ljudima se također vrši i eutanazija životinja.
Pravni tretman
U svijetu postoji širok raspon odnosa pojedinih zakonodavstava prema eutanaziji. U pravilu je dozvoljena isključivo dobrovoljna, i to pasivna eutanazija. Aktivna eutanazija se obično tretira kao ubistvo, i to privilegirano, koje, s obzir na motiv počinjenja, obično sa sobom povlači blaže kazne. Krivična zakonodavstva, pak, eutanaziju, odnosno takve vrste ubistava, razlikuju od pomaganja u samoubistvu, odnosno eutanazijom smatraju samo slučajeve gdje eutanazirani nije sam poduzeo nikakve radnje.
Neke države su, međutim, ublažile te kriterije pa je tako 1990-ih eutanazija u aktivnim oblicima legalizirana u Nizozemskoj, Belgiji, australijskoj Sjevernoj Teritoriji i američkoj državi Oregon.
Olivetol
Olivetol je organsko jedinjenje, koje sadrži 11 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 180,244 Da.
Lucije Kornelije Cina Mlađi
Lucije Kornelije Cina (lat. Lucius Cornelius Cinna, umro posle 43. st. e.), nazvan Mlađi da bi ga se razlikovalo od njegova oca istoga imena, bio je rimski političar.
Cina je bio učesnik Lepidovog ustanka (77. godine st. e.). Nakon toga priključio se Kvintu Sertoriju u Hispaniji, a zatim mu je bilo dozvoljeno da se vrati u Rim zajedno sa svim ostalim Lepidovim pristalicama (Lepidani), o čemu je verovatno 70. godine bio donet poseban zakon (lex Plautia). Cinin je povratak dodatno pomogao njegov zet Julije Cezar. Ipak, po Sulinim zakonima još uvek mu je bilo zabranjeno da obavlja javne dužnosti, pa je na položaj pretora došao tek 44. godine st. e., nakon što je 49. godine Cezar vratio puna građanska prava sinovima proskribovanih Rimljana.
Kao pretor pokazivao je simpatije prema republikanskom uređenju, a nakon što je iskazao svoje odobravanje Cezarovog ubistva bio je napadnut dok je išao ka senatu, ali ga je spasao kasniji trijumvir Marko Emilije Lepid. Kasnije iste godine odbio je da preuzme na upravu provinciju koju mu je ponudio Marko Antonije. Otprilike u to vreme oženio se Pompejevom kćerkom. Proskribovan je 43. godine st. e. i verovatno je ubrzo potom i ubijen.
Vladimir Kirin
Vladimir Kirin  (Zagreb, 31. svibnja 1894. – Zagreb, 5. listopada 1963.)
Obitelj i školovanje
Rodio se kao drugo od šestero djece u obitelji Franje Kirin i Marije Kelemenec. Otac Franjo bijaše operetni pjevač i glumac Hrvatskoga zemaljskoga kazališta kojega je sam Freudenreich iz Samobora doveo u Zagreb i stipendirao tijekom školovanja. Majka Marija Kelemenec bila je lijepa glasa i odličnoga glazbenoga obrazovanja. Vladimir se rano susreo s umjetničkim miljeom ondašnjeg Zagreba. U kući Kirinovih su dolazili Nikola Mašić, Menci Klement Crnčić. Nikola Mašić je kumovao na kršenju budućem slikaru Vladimira. U Zagrebu je pohađao pučku školu i četiri razreda niže Realne gimnazije. Godine 1909. polazi srednju graditeljsku školu u Zagrebu. Na Građevinskoj stručnoj školi u Zagrebu su mu bili profesori: perspektive Ivan Tišov, prostoručnog risanja Oton Iveković i Ferdo Kovačević. S Kirinom na toj školi su tehničko znanje stjecali i budući slikari Marino Tartagia i Ernest Tomašević, kipar Frano Kršinić i arhitekt Alfred Albini. Prvi svjetski rat i mobilizacija prekidaju školovanje i odlazi u rat. Nakon završene časničke škole služio je u Šestome domobranskom artiljerijskom puku i tijekom dvije godine rata napredovao do natporučnika. Teško ranjen dobio je dužu poštedu i prekomandu u Pardubice. Uspijeva maturirati na Graditeljskoj školi 1919 i u jesen odlazi u London da studira grafiku. U Jesen 1924. odlazi u Beč i upisuje Akademiju likovnih umjetnosti – grafički odjel. Nekoliko se mjeseci usavršava kod Ferdinanda Schmutzera U Kirinovom domu na Prilazu 2, - koji je bio ispunjen kućnim ljubimcima, mačkama, papigama – u braku s Maksimilijanom Borošić živi sretno, te u siječnju 1932. dobiva kćerku Maju. Agodine 1936. kćer Nevu.
Umjetnički rad
Još u školi je Vladimir iskazivao izvanredan crtački dar. Njegove risanke su bile ispunjene crtežima – precrtavajući Mašićeve i Crnčićeve crteže. Za boravka u Pardubicama je uradio niz crteža, a u zagrebu kompletira mapu Iz češkog baroka.
Za vrijeme boravka u Londonu 1919. izabrao je glasoviti Waterloo Bridge koji radi suhom iglom i prvu litografiju London – na Temzi Kratko radi kod arhitekta Tannera-Voysa, zatim dobiva stalni angažman u časopisu The Studio, a dobiva i preporuku za Langham Studio. Radi kao ilustrator priča, crtač arhitektonskih spomenika, cjelina i gradskih veduta, kao karikaturist. Usporedo s radom posjećuje londonske muzeje i grafičke zbirke gdje proučava djela starih talijanskih i francuskih majstora. Zanimaju ga i moderniji grafičari kao Francuz Charles Meryon bakrorezac, a oduševljava ga Franck Brangwyn bakropisac velikog formata i Amerikanac Joseph Pennell koji je dva desetljeća boravio u Londonu.
Za vrijeme božićnih blagdana 1919. i uskrsnih 1920. boravi u Zagrebu. Crta i akvarelira motive iz starog Zagreba. Ilustrira knjigu povjesničara i arhivista Josipa Matasović Iz galantnog stoljeća
1921. dobiva narudžbu za ilustriranje knjige priča Oscara Wildea i Fantastične pripovijesti Edgara Allana Poea. U proljeće 1921. napušta London i kreće na putovanje po europskim kulturnim i umjetničkim središtima. Obilazi Amsterdam, Pariz, Veneciju i Firencu. Po povratku u Zagreb objavljuje prvu grafičku mapu Litografije s motivima Londona, pariza, Amsterdama, Venecije i Firence.
Surađuje s engleskim časopisima The Architectural Review, The Studio, grafičkim revijama The Apple i Colour i njemačkim časopisom za umjetnost Die Kunst. Grafički oblikuje suvremenik i knjige izdanja Društva sv. Jeronima. Dobiva atelje u Zagrebu, Trg kralja Tomislava 21 u potkrovlju zgrade Društva sv. Jeronima.
1923. godine Kirin pokreće časopis ''Grafička revija koji je neprekidno izlazio u Zagrebu, Ljubljani i Sarajevu sve do 1940. godine.
O tisućoj obljetnici Hrvatskog kraljevstva od slobodnog i kraljevskog grada Zagreba dobiva narudžbu grefičke mape Zagreb. Grafički oblikuje Zbornik kralja tomislava, a uredništvo Matice hrvatske poziva ga da oblikuje poseban Zbornik Matice hrvatske posvećen 1000- godišnjici Hrvatskog kraljevstva.
U Zagrebu bilježi promjene, a često na osnovu starih fotografija crtački i slikarski rekonstruira arhitektonske dijelove kojih više nije bilo. Nakana mu je bila perom i kistom snimiti povijesni biskupski Kaptol i svjetovni Grič i tako pred navalom nove i bezobzirne regulacije za naraštaje sačuva sliku zagreba kako je nekada izgledao. 1927. ilustrira Čitanku o zdravlju na stihove Ivane Brlić Mažuranić koja je izašla u nakladi Higijenskg zavoda. Bila je to prva slikovnica objavljena u Zagrebu s ilustracijama jednog hrvatskog autora. Grafičku uređuje knjigu austrijskog teoretičara Josefa Strzygowskog Starohrvatska umjetnost.
Godine 1928. imenovan je umjetničkim urednikom Hrvatske revije i Kola, dvaju mjesečnika Matice Hrvatske. Također je izabran, nakon natječaja, za ravnatelja Zaklade tiskare Narodnih novina gdje ostaje sve do 1940. godine. Odmah po stupanju na dužnost kupuje novi stroj za izradu litografija fotomehaničkim putem Hausleiterovim postupkom, te se pobrinuo za modernizaciju knjigotiskarstva. Sam je izradio nacrt novog tipa slova, te je proširio nakladnički program i unapredio hrvatski tiskarski zavod. U ljeto 1929. boravi u Istri i crta, na Hvaru gradi kuću na osnovu vlastitih nacrta.
U Londonu je u proljeće priređena velika izložba jugoslavenskog kiparstva i slikarstva na kojoj je i Kirin izlagao. na toj izložbi je bio izložen trogirski motiv. U Beogradu učestvuje na izložbi s četiri litografije iz mapa Split, Trogir i Zagreb
U povodu 500. obljetnice početka izgradnje šibenske katedrale, 1931., u Hrvatskoj reviji je objavljen članak Ljube Karamana s pet reprodukcija Kirinovih crteža.
Ljeti 1933. na poziv Milutina Cihlara Nehajeva odlazi u Senj gdje crta i slika Uskočku ulicu, Nehaj kulu i druge znamenitosti Senja. Potom obilazi manje gradove Hrvatskog primorja: Vrbnik, Zrinski grad u Kraljevici, rapske zvonike, Zrinskog ulicu u Bakru te je litografirana i objavljena tek 1943. godine u nakladi Hrvatskog izdavačkog bibliografskog zavoda. Mapa sadržava 24 lista s motivima koji prikazuju, osim već spomenutih i Bribir, Bašku, Grižane, Krk, Omišalj i Novi,a predgovor je napisao Đuro Szabo.
1934. učestvuje na Prvoj izložbi zagrebačkih umjetnika. Izlaže crteže s motivima iz Hrvatskog primorja
1936. godine je poslao nekoliko svojih rješenja na pariški salon lijepe knjige u Petit Palaisu, a najveći uspjeh je postigao s Pričama iz davnina. Nakon pariškog salona uslijedila je izložba u Rimu – Vatikan koja je prezentirala onodobne radove iz „tiska“. Na izložbi Pola vijeka hrvatske umjetnosti zastupljen je sa jednim svojim radom – uljanom slikom Dolac.
U siječnju 1941. dobiva zadatak, a na poziv Mate Ujevića, opremanje Hrvatske enciklopedije. Načinio je nacrt za naslovnicu i za hrbat.
Uspostavom NDH mijenja se Kirinov položaj u tiskari. Kirin biva poslan kao cenzor pošte u Suboticu. No zbog svoje stručnosti i iskustva u tiskarskim poslovima, izvanrednih organizacijskih sposobnosti i ugleda koji je imao u zagrebačkom kulturnom krugu nova ga vlast imenuje nadstojnikom umjetničkog odsjeka vlade NDH. Dodijeljen mu je zahtjevan posao u pripremi nastupa hrvatskih umjetnika na Venecijanskom bienalu u ljeto 1942. godine. Uz pomoć Ive Šrepela i Ljube Babića odabire umjetnička djela za tu izložbu. Uz bistu Ante Pavelića koju je uradio Antun Augustinčić, izbornički trojac odabire i djela Joze Kljakovića i Ivana Meštrovića.
U siječnju 1943. postaje posebni vladin povjerenik za pripremu velikih izložbi hrvatske moderne umjetnosti u „kulturnim središtima Reicha“. Prvu izložbu je organizirao u berlinskoj Pruskoj akademiji umjetnosti već krajem siječnja, drugu u bečkom Umjetničkom paviljonu u travnju, a posljednja treća u Slovačkom muzeju u Bratislavi. Bečka Albertina je otkupila osam Kirinovih litografija za 100 Reichsmaraka za svaku.
U Jesen 1943. postaje redovitim profesorom Akademije likovnih umjetnosti u Zagrebu iz predmeta Primijenjeno crtanje i perspektiva. Istodobno izlaže na Trećoj izložbi hrvatskih umjetnika u Umjetničkom paviljonu. Izložio je dva ulja s pariškim motivima i Portret Vladimira Becića. Na Četvrtoj izložbi hrvatskih umjetnika Nezavisne Države Hrvatske izlaže Mrtvu prirodu.
Poslije rata Kirin dobiva otkaz na Akademiji likovnih umjetnosti u Zagrebu, što je bila posljedica Tiljkovog suda časti.
U svom ateljeu radi na ilustraciji Cervantesova Don Quijotea i to u ulju, a knjiga izlazi u nakladi zagrebačke Prosvjete s 16 reprodikcija u boji s predgovorom Mate Ujevića. Tijekom 1950. godine, a u prigodi pedesete obljetnice utemeljenja Hrvatske franjevačke provincije sv. Ćirila i Metoda, slika za samostan na Kaptolu ''Prikazanje Bogorodice sv. Franji'', a za samostan na Trsatu pet velikih uljanih slika na temu Gospe Trsatske i čudotvornog prijenosa svete kućice iz Nazareta. Slike su na Trsat postavljene 1953. godine u crkvi posvećenoj Gospi od Milosti. U ljeto 1953. vraća se crtanju i dalmatinskim motivima, te 1954. objavljuje litografsku mapu Zadar s predgovorom Vjekoslava Maštrovića Sredinom pedesetih godina dvadesetog stoljeća intezivno surađuje s izdavačkom kućom Naklada Naša djeca i tiskarskim zavodom „Ognjen Prica“. Publicirao je pet albuma reprodukcija Narodne nošnje i plesovi Jugoslavije i dva albuma razglednica.
U Nakladi „Color“ izlazi nekoliko edukativnih slikovnica o voću, povrću, cvijeću i životinjama s tekstovima Zlate Kolarić-Kišur. Zatim radi crteže za knjigu Slavka Kolara „Petrica Kerempuh“. Najzahtjevniji višegodišnji rad je bio ilustriranje prizora za Andresenove priče I. i II. 1959. Za pjesmaricu Milana Sachsa Miško među životinjama naslikao je 21. ilustraciju. U Samoborskom muzeju 1956. godine je održana samostalna izložba Vladimira Kirina. Izložio je slike sa samoborskim motivima.
Ajutaja
Ajutaja (tajlandski: พระนครศรีอยุธยา), punog imena Fra Nahkon Si Ajutaja, je glavni grad istoimene provincije u centralnom području Tajlanda. Nalazi se na otoku na spoju tri rijeke: Čao Praja, Pasak i Lopburi, 70 kilometara sjevernije od Bangkoka.
Ime grada potječe od naziva indijskog grada Ayodhya, rodnog mjesta Rame po epu Ramajana (tajl. Ramakien). Ostali dijelovi službenog imena su titularni epiteti: fra znači "plemeniti" ili "kraljevski", nakhon znači "važni" ili "glavni", a sri na indijskom znači "sveti". thumb|300px|lijevo|Ajutaja 1660. god.
Historija
U 14. stoljeću Ajutaja se nalazila blizu obale tajlandskog zaljeva, a riječni nanosi su zatrpavali morsku obalu koja je danas podosta udaljena. Tu je kralj Ramathibodi I. 1350. godine osnovao Ajutaju, koja je postala prijestolnicom istoimenog tajlandskog kraljevstva. U njoj je kraljevalo 33 kralja, uključujući neobičnog sijamskog kralja Rama IV. koji je vladao od 1851.-68. godine.
Ajutaja je oko 1700. godine bila metropola Jugoistočne Azije s oko milijun stanovnika. Burmanska vojska je uništila ovaj grad 1767. godine i njegovi ostaci s velikim prangovima (tornjevi relikvija) i raskošnim samostanima, su upisani na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 1991. god. .
Grad je počela istraživati Tajlandska likovna akademija 1956. godine, a "Povijesni park Ajutaje" je osnovan 1976. godine.
Znamenitosti
thumb|250px|lijevo|Karta stare Ajutaje
Grad je podijeljen zavojem rijeke Čao Praja na čijem se otoku nalazi Stari grad, kanalom odvojen od Pa Saka na istoku i Klong Muanga na sjeveru. Od starih građevina najvažnije su:
Marcus Hook, Pennsylvania
Markus Huk je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.397, što je 83 (3,6 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Ivana Lang
Ivana Lang (Zagreb, 15. 11. 1912., Zagreb, 2. 1. 1982.), jugoslavenska kompozitorica, klavirska pedagoginja i pijanistica.
Studij klavira završila je 1937. godine na Muzičkoj akademiji u Zagrebu (Antonija Geiger - Eichorn) a kompoziciju je učila privatno kod Franje Dugana i Mile Cipra te kod Josepha Marxa u Salzburgu. Od 1943. godine profesor je glasovira u Glazbenoj školi Vatroslava Lisinskog u Zagrebu. Skladala je orkestralna djela (Koncert za klavir i orkestar), komorna (Bagatela za gudački orkestar i harfu), vokalna (popijevke) i djela za harfu, jednu operu (Kastavski kapetan) te dva baleta (Lažni vitez i Ples sablasti). Napisala je sto deset opusa od čega je najveći dio posvećen glasoviru.
Ivana Lang spada među rijetke žene - skladateljice u suvremenoj hrvatskoj glazbi.
Djetinjstvo
Otprilike na samom početku 20. stoljeća u gradu Zagrebu koji je tada bio u sastavu Austro - Ugarske monarhije, dana 15. studenog 1912. godine rođena je Ivana Lang u uglednoj zagrebačkoj židovskoj obitelji. Otac, poznati zagrebački liječnik prim. dr. Arthur Lang, bio je niz godina kazališni liječnik u Hrvatskom narodnom kazalištu. Tako je već rano bila uspostavljena veza s kazalištem. Njezin otac osim što je radio kao kazališni liječnik bio je ravnatelj bolnice jer se njegova specijalizacija temeljila na liječenju specijalnih živčanih bolesti i elektroterapiji. Majka Margaretha (rođena Leitgebel) bila je akademska slikarica specijalizirana na području keramike. Bitno je utjecala na samu Ivanu Lang jer je po samoj prirodi bila vrlo muzikalna i time bitno pružala veliku potporu svojoj kćerki. Već u ranom djetinjstvu pokazivala je sklonost ka glazbi. Voljela se družiti s glasovirom i pomoću tipki smišljati svoje prve melodije. O tome je sama skladateljica kasnije rekla: "Prvi kontakt s tipkama na klaviru privukao me k muzici. Još prije nego su me roditelji upisali u glazbenu školu, osjetila sam za klavir veliku ljubav, koju još i danas kao pedagog i kompozitor gajim".
Kao osmogodišnjakinja postala je učenica glazbene škole. Njezina prva profesorica klavira bila je čembalistica i pijanistica Margita Matz, supruga Rudolfa Matza. I profesorica Matz brzo je uočila Ivanin stvarateljski dar. Skladateljica je još kao učenica klaviriskim etidama i drugim vježbama na satu voljela dodavati ponešto svojih nota, najčešće smišljajući to svoje "bolje" rješenje na licu mjesta.
Studij
Godine 1937. na Muzičkoj akademiji stječe diplomu iz glasovira u klasi znamenite pijanistice Antonije Geiger Eichorn. Uz studij glasovira pohađala je i satove kompozicije kod profesora Mile Cipre gdje je imala priliku upoznati nacionalni glazbeni izraz koji je Cipra sustavno koristio u svojim instrumentalnim djelima.
Nakon završetka Muzičke akademije 1937. napušta svoj rodni grad Zagreb na kratko vrijeme kako bi otišla proširit i usavršit svoj studij kompozicije kod Josepha Marxa na Mozarteumu u Salzburgu. Međutim, jednako je tako za vrijeme svog usavršavanja kod Josepha Marxa imala priliku upoznati europsku glazbenu tradiciju kao i suvremena stremljenja što će sve zajedno utjecati na njezin skladateljski rad.
Stvaralaštvo
Zanimljivo je da muzikologinja Bosiljka Perić Kempf intimistički glazbeni svijet Ivane Lang veže uz također intimistički svijet glasovirskih i vokalnih minijatura Dore Pejačević. I dok je stvaralaštvu Dore Pejačević posvećena objavljena monografija, skladateljski opus Ivane Lang još zahtijeva od hrvatske muzikologije istraživanje i objavljivanje monografije.
Vedar duh Ivane Lang i umjetnička ličnost uvjetovali su da se njena djelatnost odvija na nekoliko područja kao: reproduktivna umjetnica, pedagoginja i skladateljica.
* Reproduktivna umjetnica Reproduktivnom djelatnošću Ivana Lang se bavila u ranijim danima. Nastupala je izvodeći skladbe domaćih suvremenih skladatelja, ali i vlastite. Vrlo često je nastupala i kao pratiteljica pjevača.
* Pedagoginja Svoju pedagošku djelatnost s kojom se bavila tijekom cijelog života Ivana Lang započinje u glazbenom studiju Rudolfa Matza ( 1931. - 1941.). Državno namještenje na Učiteljskoj školi u Zagrebu dobiva 1941., a nakon toga neprekidno sve do odlaska u mirovinu 1978. djeluje na Nižoj i Višoj glazbenoj školi "Vatroslav Lisinski" u Zagrebu. Za svoj nesebičan i predan rad Ivana Lang dobiva nagradu škole 1964. u povodu tridesetogodišnjice pedagoškog i skladateljskog rada. Glazbena škola "Vatroslav Lisinski" priredila joj je proslavu u Hrvatskome povijesnome muzeju gdje su se izvodile isključivo njene skladbe. Odlaskom u mirovinu 1978. Ivana Lang i dalje nastavlja svoj pedagoški i stvaralački rad. Nastavila je s davanjem privatnih satova iz glasovira, te je budnim okom pratila napredovanje svojih bivših učenika u svakom daljnjem nastupu i koncertu.
*Skladateljica Ivana Lang je prvi put osjetila potrebu za skladanjem na satovima kompozicije dok je pohađala Visoku glazbenu školu. Potjecala je iz muzikalne obitelji u kojoj se u najranijim danima njezinog djetinjstva muziciralo. Otac i majka su svirali tamburicu, a majka je također i pjevala. Ljubav za glazbu se prenosila dalje na njezinog pet godina starijeg brata Erwaina, na nju samu, na Rudolfa sina njezinog brata i na samu kćerku skladateljice, Kristinu. Stvaralačke sklonosti Ivane Lang su potencirali i vodili prof. kompozicije Slavko Zlatić koji joj je otkrio ljepotu istarske ljestvice koju će primjenjivati u svojim skladbama, te prof. Ivo Lhotka koji ju je nagovorio na učenje orkestracije. Čitajući pjesme Ivanu Lang su neke potakle i na skladanje. S 26 godina Ivana Lang započinje uglazbljivati pjesme naših poznatih pjesnika poput Dragutina Domjanića i Antuna Gustava Matoša koje će kasnije označiti s opus 1 i opus 2. Popis skladbi uključuje i druge hrvatske pjesnike: Vladimir Vidrić, Frano Alfirević, Nikola Pavić, Filip Valjalo, Neda Brlić (kćerka Ivane Brlić-Mažuranić) i Vesna Parun.
Opusom 109, popijevom Če ni krova ni i opusom 110, Grički dijalog iz 1981. simbolično zatvara krug svoga stvaralaštva, pišući posljednju solo pjesmu na stihove onih istih pjesnika s kojim je i započela svoj dugi skladateljski put — Dragutina Domjanića i Antuna Gustava Matoša.
Analiza i vrednovanje opusa
» Detaljna i sveobuhvatna analiza, posebice vokalnog opusa Ivane Lang, nužna je pretpostavka za konačno vrednovanje njezine skladateljske ostavštine i njezina mjesta u kontekstu novije hrvatske glazbe. Pojedinačni primjeri pokazuju da je riječ o senzibilnoj skladateljici, nepogrešiva instinkta pri izboru tekstova za vokalne minijature, koje su najviši domet njezina stvaralaštva. Ivana Lang ostavila je iza sebe ne samo stotinjak glazbenih opusa nego i bogatu korespondenciju s mnogim ličnostima tadašnje naše kulturne sredine. Godinama se dopisivala s Mladenom Pozajićem, Brankom Musulin, sarajevskom pijanisticom Sofijom Deželić, slikaricom Pavicom Kaftanić, s Ljubom Kuntarićem te pjesnikinjom Nedom Brlić - Mažuranić. Prijateljske i kolegijalne veze održavala je sa skladateljima Milom Ciprom, Borisom Papandopulom, Milivojem Koerblerom, s Margaritom Matz i njezinim suprugom Rudolfom Matz, s kiparima Janešom i Vanjom Radaušem te slovenskim skladateljem Marijanom Lipovšekom, u čijoj su redakciji u Ljubljani tiskane njezine glasovirske skladbe.
Svoja razmišljanja o glazbi te svjedočanstva o glazbenom životu Zagreba Ivana Lang ostavila je nekoliko dragocjenih bilježnica dnevnika koje je uredno vodila između 1953. i 1980. godine. Cjelokupna ostavština Ivane Lang, njezine partiture u rukopisu, njezina korespondencija i dnevnik te ostala dokumentacija u posjedu su njezine kćeri Kristine Beck - Kukavčić.
U nekrologu u povodu smrti Ivane Lang 1982. Siniša Hrestak je napisao: »Kao što je Ivana Lang za života bila nepravedno zapostavljena (tijekom svog dugogodišnjeg pedagoškog i skladateljskog rada nije dobila nijednu značajniju nagradu), tako je i pokopana tiho i neprimjetno (bez prisustva službenih predstavnika).« Tim se recima nema danas na žalost što dodati, osim da Ivana Lang dijeli nadalje sudbinu mnogih svojih kolega, koji su iz raznoraznih razloga izbačeni iz hrvatske glazbene povijesti. Prava slika novije hrvatske glazbe bila bi mnogo jasnija kada bi se u njezinoj mozaičnoj strukturi našli i kamenčići skladateljskih ostvarenja upravo tih autora. Među njima jedno od prvih mjesta zauzima fini intimistički opus skladateljice Ivane Lang.« (Bosiljka Perić-Kempf).
Događaji
Hrvatsko društvo skladatelja je u dvorani Hrvatskog društva skladatelja u 2007. godini održao glazbenu tribinu povodom 95 - te obljetnice rođenja i 25 - te obljetnice smrti Ivane Lang.
Desges
Dež je naselje i opština u centralnoj Francuskoj u regionu Overnja, u departmanu Gornja Loara koja pripada prefekturi Brijud.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 79 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 4 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 16,83 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 700 metara (maksimalnoj 1.177 m, a minimalnoj 662 m).
Balingen
Balingen je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 25 opštinskih središta okruga Colernalb. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 34.049 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8417002.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Colernalb Balingen se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Colernalb. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 517 metara. Površina opštine iznosi 90,3 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 34.049 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 377 stanovnika/km².
Siracusaville, Louisiana
Sirakuzavil je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Luizijana.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 422.
Administrativna podjela Osmanskog Carstva
thumb|450px|right|[[Osmanlijsko carstvo, 1481-1683]] Zajedno sa njegovim provincijama, Osmanlijsko carstvo se sastojalo od tri suzerenske države (Krimsko kanstvo, Vlaška i Moldavija) i Transilvanije, kneževine pod suzerenstvom Porte.
Provincije
Osmanlijsko carstvo je bilo podijeljeno na provincije zvane vilajeti, beglerbegluci (beglerbegovine), ejaleti ili pašaluci. U različita vremena, broj provincija se mijenjao, od tridesetšest do nešto iznad dvadeset, da bi mnoge od njih bile izgubljene tokom Prvog svjetskog rata. Na vrhuncu moći, carstvo je imalo 29 provincija. Provincije Rumelija i Anadolia su bile pod direktnom upravom sultana. Preostalih 27 su kontrolisali beglerbezi ili valije (guverneri).
Poslije 1861, takođe je stvoren autonomni Vilajet Liban, koji je proizvod evropskog pritiska da se maronitskim hrišćanima da domovina.
Case Bianche I, Padova
Case Bianche I je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
Administrativna podjela Osmanskog Carstva
Potprovincije
Osmanlijske provincije su se dalje dijelile na manje upravne jedinice poznate kao sandžaci, kojima je upravljao sandžakbeg. Ovi su se zatim dijelili na timare i zeamete ili zijame. No, neki sandžaci, poput jerusalimskog, nisu bili dio provincije.
Sandžaci su takođe mogli biti podijeljeni u kapetanije ili kaptanluke (na turskom, kaptanlık).
Case Bianche I, Padova
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 20 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 40 m.
Cediranib
Cediranib je organsko jedinjenje, koje sadrži 25 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 450,505 Da.
Karlo Martel
thumb|300px|Bitka protiv muslimana 732.
Sukotaj
Moderni grad Novi Sukotaj se nalazi 12 km od ruševina Starog grada i glavni je grad istoimene tajlandske provincije. Nalazi se 427 km sjeverno od Bangkoka, pokriva područje od 6,596 km² i ima oko 37.000 stanovnika.
Karlo Martel
Karlo Martel (franc. Charles Martel, njem. Karl Martell) (između 685. i 689. – 22. listopada 741.), franački majordom i vojskovođa, poznat po pobjedi u bitci kod Toursa.
Sukotaj
mini|300px|lijevo|Karta Starog Sukotaja mini|300px|lijevo|Vat Mahathat u Arheološkom parku Sukotaj
Karlo Martel
Bio je izvanbračni sin Pipina Herštalskog i njegove ljubavnice Alpaide. Služio je kao majordom na franačkom dvoru, a kao vojskovođa se proslavio pobjedom nad muslimanskom vojskom u bitci kod Toursa 732. godine, nakon koje je stekao nadimak Martel (srpskohrv.: čekić, malj). Potječe iz dinastije Pipinida koja će kasnije po njemu biti nazvana Karolinzi.
Sukotaj
Povijest
Sukotaj je bio glavni grad prvog tajlandskog kraljevstva u dolini rijeke Čao Fraja, iz kojega se vladalo područjem cijelim poluotokom zapadno od Bengalskog zaljeva. , nakon što se, God. 1378., To kraljevstvo je postalo vazal Kraljevstva Ajutaja.
Karlo Martel
Bitka kod Toursa
Tijekom prve arapska invazije Francuske vojvoda Odo od Akvitanije će u bitci kod Toulousa 721.. godine odnijeti odlučujuću pobjedu koja mu ubrzo donosi ljubomoru najviših državnih dužnosnika. Jedan od važnijih razloga za novu invaziju 732. godine postaju vijesti o ratu Karla i prilično nezavisnog Oda koje su stigle na Pirinejski poluotok.
Značajan povijesni izvor o bitci kod Toursa je Kronika iz 754.. U bitci koju će sam, napušteni vojvoda od Akvitanije voditi protiv Arapa 732. godine na rijeci Garonne njegova vojska će biti potpuno uništena nakon čega on mora ponizno tražiti zaštitu kod Karla. Tek nakon tih događaja slijedi velika bitka kod Toursa koja se odigrava u listopadu 732. negdje između gradova Tours i Poitiers. Ponekad se koristi i naziv bitka kod Poitiersa, no prvi naziv je češći budući da se kod Poitiersa vodila još jedna bitka - između Francuza i Engleza u stogodišnjem ratu. Karlo je raspolagao vojskom od 15-75 tisuća pješaka dok je muslimanska vojska, koju je vodio emir Abd er Rahman, brojila 60-400 tisuća konjanika. Muslimanska teško-oklopljena konjica smatrana je do tada gotovo nepobjedivom, a bila je i brojčano nadmoćna nad franačkom vojskom. Karlo je vodio obrambenu borbu, stvorivši sa svojim ljudima kvadratnu formaciju koja se uspjela oduprijeti konjaničkim naletima. U borbi je ubijen muslimanski vođa, što je izazvalo neslaganje među preživjelim generalima, te uzrokovalo poraz i povlačenje muslimana. Ishod borbe zaustavio je muslimanska osvajanja u zapadnoj Europi, a u sljedeće dvije generacije muslimani su protjerani preko Pirineja.
Sukotaj
Povijest
Sukotaj je danas ogromna ruševina, drvena kraljevska palača je nestala, no grad još uvijek ima mnogo ostataka hramova, građenih od opeke i kamena laterita. Većina objekata koji su otkriveni i djelomično utvrđeni, nalaze se unutar zida pojačanog jarkom. No, tu su i mnoge druge građevine razasute po okolnim rižinim poljima koje čekaju da budu iskopane. Velik dio pronađenih predmeta u Sukotaju je danas u Nacionalnom muzeju u Bangkoku.
Odlike
mini|Jakataka gravura u Vat Si Čumu mini|Buda u hramu Vat Taphan Hin Gradske zidine su u obliku pravokutnika površine 70 km², oko 2 km istok-zapad od 1,6 km sjever-jug, unutar kojih su pronađeni ostaci 193 ruševina. Na sredini svakog zida nalaze se vrata koja vode do ostataka kraljevske palače i dvadeset šest hramova od kojih je najveći Vat Mahathat. Park od 1962. godine održava Odsjek za likovne umjetnosti Tajlanda uz pomoć UNESCO-a od 1991. godine, koji ga je proglasio za svjetsku kulturnu baštinu. Park posjete tisuće posjetitelja svake godine, koji se dive drevnim figurama Bude, zgradama palača i srušenim hramovima.
Karlo Martel
Vojna reforma
Nakon briljantne pobjede kod Toursa, Karlu je znatno porastao ugled i postao je apsolutni gospodar kraljevstva. Posljednji merovinški kraljevi, ponekad nazivani kraljevi lijenčine, u to doba nisu imali nikakvu stvarnu vlast jer je potpuno prešla u ruke majordoma. Budući da je Karlo bio prvenstveno vojskovođa, svoj utjecaj je iskoristio kako bi proveo opsežnu vojnu reformu.
Besigheim
Bezighajm je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 39 opštinskih središta okruga Ludvigsburg. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 11.656 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8118007.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Ludvigsburg Bezighajm se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Ludvigsburg. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 202 metra. Površina opštine iznosi 16,8 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 11.656 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 693 stanovnika/km².
Karlo Martel
Vojna reforma
Dotadašnja europska vojska sastojala se isključivo od pješaštva novačenog među slobodnim ljudima u vrijeme rata. Nakon bitke kod Toursa, Karlo je uvidio prednosti muslimanske konjice, te je odlučio dopuniti dotadašnju neučinkovitu miliciju konjaničkim četama. Budući da je nabavka konjaničke opreme i održavanje ratnog konja bila prilično skupa investicija, mogla se nametnuti samo zemljoposjednicima. Uskoro je svaki čovjek koji je posjedovao zemlju bio obvezan prihvatiti novu zadaću. Vazalska obveza tako je dobila i novu dimenziju – vojničku službu. Karlo je prilikom reforme novim ratnicima podijelio i dobar dio crkvenih imanja. Reforma je imala znatne posljedice na europsko društvo, jer je tadašnja aristokracija dobila i vojnu moć, koja će bitno odrediti njezin kasniji smjer razvoja – preobrazbu u ratničku klasu.