cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Teheran
Iranski megalopolis
mini|desno|300px| Teheran u [[21. vijeku]] Do 1975. ili 1980. godine Teheran nije imao predgrađa u prvom smislu riječi već isključivo satelitski grad Karadž i prsten malenih seoskih naselja. Većina doseljenika između 1955. i 1970. godine bila je nagomilana u zgradama izvan centra, posebno na jugu grada. Prema društvenom trendu započetom još u 19. vijeku, siromašniji slojevi društva naseljavali su južne rubove Teherana, imućni građani sjever, a srednja klasa podjednako istok i zapad grada. Na potezu između Teherana i Karadža zahvaljujući autocestama razvijalo se industrijsko područje što je za nekoliko godina rezultiralo gradnjom brojnih satelitskih naselja uz navedene zone. Godine 1970. Teheran se preobražava u kompaktan grad i njegovim jasnim granicama postaju planina Alborz na sjeveru i polupustinjski ogranci Dašt-e Kavira na jugu. Nakon naglog povećanja cijena naftnih derivata odnosno uzleta iranske ekonomije iz sredine 1970-ih, brojni stanovnici iz iranskih pokrajina poput Azarbajdžana i Kurdistana odlaze u Teheran kao jeftina radna snaga, no zbog visokih cijena stambenih objekata naseljavaju se uglavnom po selima na južnoj periferiji grada, odnosno izvan njegovih administrativnih granica. U pokušaju da regulira različitost zakona u građevinskim dozvolama i neplansku gradnju, administrativne granice Teherana iz godine u godine postajale su sve šire. Stručnjaci tvrde da je i sama Iranska revolucija bila rezultat niza akumuliranih incidenata među konzervativnim šijitskim stanovništvom naseljenim u južnom Teheranu. Tokom 1980-ih godina, spomenuta prigradska sela postaju razvijena gradska naselja u kojima živi i po 200.000 stanovnika.
Do 1986. godine, uprava u Velikom Teheranu nedosljedna je jer ne postoje administrativne i financijske strukture što stvara poteškoće u odnosima teheranskog gradonačelnika i okolice, no od navedene godine organizacija šireg gradskog područja se mijenja pa slika postaje neusporedivo boljom. Centralna gradska uprava organizira podjelu grada na naselja s nekoliko desetaka hiljada ljudi, a iranska vlada počinje financirati planiranu stambenu gradnju i po pedesetak kilometara od centra Teherana. U cilju da se ograniči priljev migranata, vlasti također zabranjuju gradnju tvornica u užim granicama grada što je bitno utjecalo na raspodjelu stanovništva odnosno čime Teheran konačno dobiva predgrađa u pravom smislu riječi. Međutim, nova predgrađa infrastruktrom nisu bila dovoljno razvijena, a njihova opsežna rekonstrukcija započela je 2000-ih godina. Na demografsku strukturu grada 1980-ih godina najviše su utjecali priljev stanovništva iz zapadnih područja zahvaćenih Iransko-iračkim ratom (1980. – 1988.) odnosno golem prirodni priraštaj koji se stabilizirao početkom 1990-ih. Međutim, zadnja godina spomenutog rata obilježena je tzv. ratom gradova u kojem su Iranci bombardirali Bagdad, a irački diktator Sadam Husein u periodu od šest tjedana dao je ispaliti 190 balističkih raketa na Teheran. Iako su žrtve i šteta u gradu bile minimalne, raketiranje je izazvalo osjetan strah u gradu pa ga je privremeno napustilo oko 30% stanovništva, uglavnom prema gradovima na sjeveru. Kontinuirani ali ujedno stabilizirani rast grada nastavo se i tokom 1990-ih godina, a sredinom 2000-ih njegovo spajanje sa susjednim velegradom Karadžom i drugim prigradskim naseljima stvorilo je aglomeraciju s više od deset milijuna stanovnika čime se pretvara u prvi megalopolis Irana.
Položaj
mini|300px|desno| [[Umjetni satelit|Satelitska snimka Teherana]] Centar Teherana i veći dio grada smješteni su u ravnicama koje se od planine Alborz stepenasto spuštaju prema jugu pod nagibom od približno 13%, dok su ostali dijelovi grada smješteni pod obroncima planina na sjeveru i jugoistoku. Prosječna nadmorska visina u gradu je oko 1200 m, ali može značajno varirati ovisno o dijelovima grada po različitoj geografskoj širini. Primjerice, stariji dijelovi grada poput Teheranske citadele u centru i starovjekovnog Raja na jugu grada nalaze se na oko 1100 m nadmorske visine, dok se noviji dijelovi na sjeveru poput Trga Tadžiriš i uspinjače u Darbandu nalaze na 1612 odnosno 1805 m. Najveći ekstremi su Aerodrom Imam Homeini na krajnjem jugu koja se nalazi na 1007 m, odnosno skijalište na vrhu Točala sa 3933 m nadmorske visine što čini ukupnu visinsku razliku od gotovo 3000 metara.
Osnivanje grada u početku je bio ograničeno na dvije zone koje imaju ravničarska obilježja: gornja se sastoji od propusnog šljunka, a donja odnosno južna od vodonepropusnih aluvijalnih naslaga. Ove dvije vrsta tla rezultat su prijelaza pustinje Dašt-e Kavir i njenih podzemnih ploča prema planini Alborz što se očituje u njihovom izbijanju na površinu u sjevernim dijelovima grada. Navedeni geološki faktori otežavaju izgradnju drenažnih sistema kao i građevinskih objekata generalno. Tlo gornjih dijelova grada podno Alborza sastoji se od sedimentnih nizova koji datiraju od gornjeg devona do oligocena, a dominira jurski vapnenac preko granitne jezgre što područje čini stabilnim za izgradnju.
Grad u užem smislu nije bogat vodenim resursima i osim manjih potoka koji se slijevaju s Alborza ne postoje veće vodene mase poput rijeka ili jezera, a grad ne obiluje ni podzemnim vodama. Međutim, u neposrednoj blizini grada nalaze se tri značajne rijeke – Karadž-Rud (40 km zapadno), Džadž-Rud (30 km istočno) i Haraz (40 km istočno) na kojima su podignute brane čime su dobivena tri velika vodospremnika (Amir Kabir, Latjan i Lar) koja opskrbljuju grad i širu okolicu. Oko 50 km istočno od grada nalazi se i najviši iranski planinski vrh Damavand (5621 m) na kojem se snijeg zadržava do jula, a ostali vrhovi uključuju Palangardan (4375 m), Čapakrov (4318 m) i Naz (4108 m). Grad i njegova predgrađa 2001. godine zauzimala su površinu od približno 86.500 ha.
Klima
mini|desno|200px| Teheran pod [[snijegom]] Klima u Teheranu je polusuha (stepska) i kontinentalna, te se klasificira oznakom BSk po Köppenovoj klasifikaciji. Na klimu u gradu najviše utječe njegov geografski položaj odnosno zaštićenost planinama Alborza na sjeveru i izloženost pustinji Dašt-e Kavir na jugoistoku. Planine na sjeveru spriječavaju dotok kišnih oblaka s Kaspijskog jezera, dok s pustinjskih područja pristižu vjetrovi koji donose topli zrak i prašinu. Treći važni faktor koji utječe na teheransku klimu su ciklone koje pristižu sa zapada i donose hladan i vlažan zrak.
Generalno, klima u gradu se može opisati blagom u proljeće i na jesen, vrućom i suhom na ljeto, te hladnom tokom zime. S obzirom na nejednoliki razmještaj teheranskih gradskih naselja na području koje se proteže desecima kilometara i na razlike u nadmorskim visinama do 900 m, klima i temperature mogu se bitno razlikovati pa sjeverne planinske četvrti mogu biti znatno hladnije od onih na južnim ravnicama. Ljeta su vruća i s izrazito malo padalina, no relativna vlažnost je generalno niska pa su noći hladne. Većina padalina nastupa tokom kasne jeseni i početka proljeća, no njihova ukupna količina je mala i iznosi svega 232,8 mm godišnje. Najtopliji mjesec u godini jest juli čija je prosječna temperatura 30,2°C (srednji minimum 23,9°C, apsolutni maksimum 43°C), dok je najhladniji mjesec januar s prosječnom temperaturom od 3,7°C (srednji maksimum 7,9°C, apsolutni minimum –15°C). Prosječna srednja dnevna temperatura u Teheranu prema podacima Iranske meteorološke organizacije je 17,3°C.
Okoliš i prirodne opasnosti
Najveći ekološki problem s kojim se Teheran suočava na prijelazu iz 20. u 21. vijek jest zagađenje zraka, što je uvjetovano ekonomskim, demografskim i geografskim faktorima. Grad je okružen brojnim industrijskim zonama na rubnim dijelovima, dok u njegovim užim granicama dnevno prometuje oko 3,5 milijuna automobila. Također, s obzirom da je na sjeveru zaštićen Alborzom koji spriječava dotok vlažnog zraka s Kaspijskog jezera, količina kiše i utjecaj vjetra je minimalan što otežava raščišćavanje smoga. Prema nekim procjenama, grad ima trostruko više stanovnika od potrebne granice za potpuno zadovoljavanje ekoloških standarda. Vladine mjere koje kojima se nastoji ublažiti ovaj ekološki problem uključuju poticaje za prilagođavanje motornih vozila na komprimirani prirodni plin, proizvodnju modernih vozila koji zadovoljavaju ekološke standarde, ograničavanje prometa kontroliranom potrošnjom benzina i uvođenjem posebnih prometnih zona, te redovnim korištenjem aviona kao prskalica vode u zraku.
S obzirom da se nalazi ispod masiva Alborza koje je kao i Zagros rezultat sudaranja arapske i evroazijske litosferne ploče, Teheranu prema seizmološkim studijama prijeti velika opasnost od potresa koji se na tom području pojavljuju u ciklusima od oko 150 godina. S obzirom da je područje uživa relativnu sezmički mir više od 175 godina, stručnjaci smatraju da postoji velika vjerojanost da grad u bližoj budućnosti pogodi potres velikih razmjera. Na širem gradskom području po osi istok-zapad protežu se tri glavne rasjedne zone: sjeverni Mošin rasjed prolazi ispod Alborza koji je slabo naseljen, centralni Teheranski rasjed nalazi se u gornjem gradu koji je kvalitetno izgrađen, te Rajski rasjed na krajnjem jugu. Najugroženija gradska područja ova potonja na jugu gdje postoje veliki nizovi četverokatnica građenih tokom velike urbanizacije iz 1970-ih godina. Prema istraživanju provedenom 2000. godine, potencijalni potres od Mw=7,2 može izazvati između 120.000 i 380.000 smrtnih slučajeva. Iranska vlada ozbiljno je pristupila ovim predviđanjima pa je 2005. objavljen plan o restauraciji 200.000 ruralnih objekata godišnje, a 2010. godine u parlamentu se raspravljalo i o premještanju glavnog grada u Isfahan, Šahrud ili Semnan. Iste godine iranski predsjednik Mahmud Ahmadinežad izjavio je kako Teheran ima pet milijuna stanovnika više od potrebne granice za zadovoljavanje maksimalnih sigurosnih standarda, a vrh iranske vojske objavio je da je započeto premještanje svih grana vojne industrije izvan Teherana.
Demografija
U Teheranu prema službenim izvorima iz 2006. živi nešto više od sedam milijuna ljudi odnosno oko 10% stanovništva Irana. Grad je prvenstveno naseljen iranskim narodima od kojih se većina izjašnjavaju kao Perzijanci, a slijede ih Azari, Kurdi, Baluči, Mazanderani, Gilaki, Tališi i drugi. Neiranske etničke manjine u gradu obuhvaćaju Armence, Ajsore, Turkmene, Jevreje i Arape. Do 19. vijeka većina teheranskog stanovništva bili su etnički Mazanderani, a kohezija vodećeg perzijskog s ostalim iranskim jezicima dovela je do nastanka novog, tzv. teheranskog narječja perzijskog jezika. Prema studiji koju je 2010. godine po gradskim četvrtima odnosno među raznim socio-ekonomskim klasama proveo Teheranski univerzitet, 63% stanovništva grada rođeno je u Teheranu, 98% poznaje perzijski jezik, 67% identificira se Perzijancima, a 13% njih govori nekim evropskim jezikom. Prema podacima Iranskog statističkog zavoda iz 2006. godine, u Teheranskoj pokrajini sklopljeno je najviše brakova u odnosu na ostale iranske pokrajine (114.900 ili 14,8%), ali ujedno i najveći registrirani broj rastava (24.667 ili 26,2%) od čega 96% otpada na urbana područja odnosno teheransku aglomeraciju.
Dobno-spolna piramida teheranskog stanovništva (2006.)
Datoteka:Tehran population pyramid in 2006 (Croatian).png
Izvor: Statistical Centre of Iran
Broj stanovnika
mini|desno|250px| Rast teheranskog stanovništva ([[1956. – 2006.)]] U ranom srednjem vijeku Teheran je bio malo selo koje je brojalo od nekoliko stotina do nekoliko hiljada ljudi. Najranije procjene broja stanovnika Teherana spominju se u evropskim putopisima: Sir Thomas Herbert u 1627. godini procjenjuje da se stanovništvo kretalo između 15 i 20 hiljada, a 1797. odnosno oko vijek i pol kasnije entomolog Guillaume-Antoine Olivier spominje identične brojke od 15.000 stanovnika i 3000 vojnika. Krajem 19. vijeka u vrijeme kadžarske dinastije Teheran je kao glavni grad brojao oko 160.000 ljudi, a početkom vladavine Reza-šaha kasnim 1920-ih premašuje brojku od 250.000. Sredinom 20. vijeka dosegnut je milijun, a prvi službeni popis stanovništva proveden je 1956. godine i prema njemu grad je brojao 1,512.082 stanovnika. Najveći prirast stanovništva zabilježen je između 1932. i 1956. kada se stanovništvo ušesterostručilo, a sljedećih se desetljeća povećavalo prosječno 5% godišnje. Prirast je 1960-ih i 1970-ih bio u kontinuiranom padu, no početkom 1980-ih na osobni Homeinijev poticaj doživljava opću demografsku eksploziju koja se počinje stabilizirati od 1990. nakon brojnih vladinih mjera i poticaja za planiranje obitelji odnosno kontrolu rađanja. Prirast je 2000. godine pao na 1,1% što je razmjerno zapadnjačkim gradovima i označava kraj iranske demografska tranzicija. Posljednji popis iz 2006. godine govori o 7,088.287 stanovnika, a prema najnovijim neslužbenim procjenama iz 2011. Teheran broji više od osam milijuna ljudi , a njegova aglomeracija oko 12 milijuna.
Migracije
Na demografsku, društvenu i kulturnu sliku Teherana bitno utječu migracije koje su učestale zbog turbulentnih ekonomskih, obrazovnih, te unutrašnjih i vanjskih političkih događaja krajem 20. odnosno početkom 21. vijeka. Prvi valovi useljavanja zapljusnuli su Teheran 1960-ih i 1970-ih prilikom ekonomskog uzleta odnosno snažne urbanizacije. Za vrijeme iranske revolucije (1978. – 1979.) na kratko vrijeme nastupa obrnut trend jer se na hiljade obitelji usko povezanih s političkom strukturom propalog Pahlavijevog režima iseljava u Zapadni svijet, većinom u Sjedinjene Države, Francusku, Kanadu i Švedsku. Godinu dana kasnije izbija Iransko-irački rat (1980. – 1988.) čime započinje drugi val masovnog useljavanja u Teheran, prvenstveno iz zapadnih pokrajina pogođenih ratom poput Huzestana i Kurdistana. Posljednje tri godine rata ponovo nastupa period (uglavnom privremenog) iseljavanja s obzirom da je Teheran bio metom Saddamovih avijacijskih i balističkih napada. Daljnji oružani sukobi u iranskom susjedstvu poput afganistanskih građanskih ratova (1978. – 1996.), Zaljevskog rata (1990. – 1991.) i Saddamovog gušenja šijitskog ustanka (1991.), invazije na Afganistan i Drugog zaljevskog rata (2003. – 2010.) rezultirali su priljevom pet milijuna izbjeglica u Iran od čega je 30% njih naselilo Teheran. Većina izbjeglica sa zapada su irački šijiti i Kurdi, a s istoka afganistanski Tadžici i Hazare kojima je perzijski materinji jezik. Tokom 2000-ih godina, kao rezultat snažnog razvoja iranskog visokog školstva i demografske eksplozije iz 1980-ih, u grad se doseljavaju stotine hiljada mladih Iranaca koji upisuju teheranske univerzitete i nerijetko ostaju živjeti u gradu. U grad je također izražen i fenomen tzv. dnevne migracije jer 1,5 – 2 milijuna ljudi iz okolnih naselja diljem pokrajine dolaze na posao u Teheran. Prema podacima iranskog statističkog zavoda, Teheransku pokrajinu između 1986. i 1996. godine naselilo je 2,052.566 tuzemnih useljenika.
Religije
mini|desno|300px| Iranski [[Jevreji u Teheranu početkom 1900-ih]] Većinska religija u Teheranu je šijitski islam kojem pripada 96% stanovništva, uglavnom iranskog etničkog podrijetla ali i Azara. Sunitski muslimani druga su najzastupljenija vjerska zajednica, a sastoje se većinom od balučkog, arapskog, paštunskog i turkmenskog stanovništva. Kršćanstvo je najzastupljenije nakon dvaju ogranaka islama, a najvećim dijelom sastoji se od armenskog i asirskog stanovništva koji su prisutni u Iranu hiljadama godina. Osim dominantne Armenske apostolske Crkve i Asirske Crkve istoka, u gradu djeluju i Rimokatolička i Kaldejska katolička Crkva, Iranska protestantska Crkva (perz. Džamat-e Rabani; Božji zbor), Armenska evangelistička i bratska Crkva, Ruska i Gruzijska pravoslavna Crkva, te prezbiterijanske zajednice. Na gradskom području djeluje stotinjak crkava od čega su 42 armenske. Armenci kao najveća kršćanska manjina imaju i brojne kulturne centre, škole, biblioteke i sportske komplekse. Treća najzastupljenija religija je zoroastrizam koji je historijski bio vodeća iranska religija od 2. milenija pne. do srednjeg vijeka, a četvrta su Jevreji čija se historija na području Teherana proteže oko 2700 godina. U Teheranu se nalazi nekoliko zoroastrijskih hramova odnosno oltara vatre i ukupno 28 sinagoga. Prema službenim statistikama iz 2006. godine, vjerske manjine u Teheranskoj pokrajini broje 56.076 kršćana, 9867 zoroastrijanaca i 5040 Jevreja.
Administrativna podjela
[[Datoteka:Tehran municipality (Croatian).png|mini|desno|400px| Legenda:
]]
U širem smislu, grad Teheran smješten je u istoimenoj Teheranskoj pokrajini (perz. ostān) koja predstavlja jedinicu prvog stupnja administrativne podjele Irana, a pokrajine se dalje dijele na okruge (perz. šaherestān) kojih u teheranskoj pokrajini postoji 14 među kojima je i Teheranski okrug. U užem smislu, grad Teheran podjeljen je na 22 kotara koji se dalje dijele na ukupno 112 gradskih četvrti. Ova uža podjela nije strogo ograničena granicama teheranskog okruga, pa se tako četiri (od 22) kotara čitavom površinom ili djelomično nalaze u susjednim okruzima Islamšaheru i Raju na jugu, te Šemiranatu na sjeveru. Šire gradsko područje odnosno urbana aglomeracija poznata pod imenom Veliki Teheran nije ograničena ni na Teheransku pokrajinu već obuhvaća i velegrad Karadž iz susjedne Alborške pokrajine. Također, treba naglasiti i da gradsko područje Teherana definirano njegovim kotarima ne zauzima cjelokupne teritorije istoimenog okruga i pokrajine: u sastavu navedenog okruga na sjeverozapadu nalaze se i dijelovi nenaseljene planine Alborza odnosno stepe na istoku, a uža površina grada zauzima približno 5% teritorija pokrajine čija površina iznosi 18.814 km2.
Lokalna vlast
Na čelu Grada Teherana nalazi se demokratski izabrano vijeće sastavljeno od 15 članova koji su zaduženi za izbor gradonačelnika, upravljanje i proračun grada. Od 2005. do 2017. godine dužnost gradonačelnika obavljao je Muhamed Bager Galibaf, Kurd iz Horasana koji je na tom položaju zamijenio Mahmuda Ahmadinežada. Gradonačelnik uz pomoć odbora sastavljenog od osam vijećnika imenuje upravna tijela prema sljedećoj organizacijskoj shemi:
500px
Nacionalna vlada
Teheran kao glavni grad Irana sjedištem je svih glavnih državnih institucija koje uključuju parlament (perz. Madžlis), Vijeće čuvara, Vrhovni sud, te urede predsjednika i vrhovnog vođe. Službeno sjedište Vijeća stručnjaka je u gradu Komu, no sastanci su također učestali i u Mašhadu i Teheranu.
Vojni objekti
mini|desno|300px| Vojna baza [[Oružane snage Irana|iranskih oružanih snaga u Teheranu]] Teheran je sjedište iranskog Ministarstva obrane i vrhovnih stožera svih grana oružanih snaga uključujući regularnu vojsku (Arteš), elitnu vojsku (Pasdaran) i paravojsku (Basidž), a u gradu se nalazi i glavna vojna akademija. Od rodova regularne kopnene vojske u gradu je smještena 18. oklopna divizija, 30. pješačka divizija, 23. divizija specijalnih snaga (osnovana 1993./1994. godine, sa 5000 pripadnika ), 55. padobranska divizija, 351. protuzračna brigada, te 75. brigada za logistiku.
Iranska ratna avijacija u Teheranu ima tri avijacijske baze: Došan-Tape, Mehrabad i Kale-Morgi. Najvažnija među njima je 11. taktička avijacijska baza Došan-Tape (35.70298°N, 51.47513°W) na istoku grada u blizini koje se nalaze stožeri regularnog i elitne ratne avijacije, te logističko zapovjedništvo. U njenom sastavu nalaze se manje i avijacijske baze Ašura i Bageri kojima se služi isključivo elitni rod avijacije. Aerodrom Mehrabad (35.68917°N, 51.31361°W) na jugozapadu grada prvenstveno je civilne prirode, no u njenom sastavu nalazi se i 1. taktička avijacijska baza koja udomljava lovce MiG-29 i transportne avione. Kale-Morgi (35.64472°N, 51.38056°W) služi kao pomoćna zrakplovna baza Došan-Tapu, a u njoj su smješteni prvenstveno vojni i policijski helikopteri.
Od elitnih postrojbi Pasdarana u gradu su smještene 1. pješačka i 1. oklopna divizija, centar za obuku Nohet, te glavni centar za obuku njihovih specijalnih snaga Kuds koji se nalazi na Univerzitetu Imama Alija u sjevernom Teheranu. Sva vojna postrojenja zaštićena su protuzračnim sistemima među kojima su najbrojniji Hawk i S-200. Među najznačajnija vojno-industrijska postrojenja u Teheranu spadaju tvornice industrijskih grupacija Hemat, Sanam i Abadaj koje proizvode iranske balističke projektile. Zbog seizmoloških predviđanja o velikoj vjerojatnosti razornog potresa u skoroj budućnosti, Oružane snage Irana u 2010. godini počele su s premještanjem svih grana vojne industrije izvan grada.
Bratimljeni gradovi
Teheran ima uspostavljenu prijateljsku suradnju sa sljedećim svjetskim gradovima :
Ekonomija
mini|desno|200px| Iranska centralna banka ([[Iranska centralna banka|Markazi) u Teheranu]] mini|lijevo|250px| [[Teheranska burza se prema zapadnim procjenama smatra jednom od najuspješnijih u svijetu posljednjih godina ]] Prije nego što je Teheran postao glavnim gradom krajem 18. vijeka njegova ekonomija uglavnom je bila orijentirana na ratarstvo, dok su nekadašnji glavni gradovi poput Isfahana, Širaza, Mašhada i Tabriza uživali povlašten ekonomski status zbog ubiranja poreza diljem Irana. Otkriće velikih nalazišta nafte početkom 20. vijeka drastično je promijenilo ekonomske temelje u državi, a sam Teheran postao je žarištem opće industrijalizacije koja je uvjetovala pretvaranjem voćnjaka i parkova u velike industrijske i stambene zone. Ipak, centralni bazar kao glavna gradska tržnica nastavio je dominirati trgovinom robe široke potrošnje još dugi niz desetljeća.
Džabal al Akhdar (okrug)
Geografske karakteristike
Džabal al Akhdar se prostire na sjeveroistoku zemlje duž Sredozemnog mora i po polupustinjskoj unutrašnjosti na površini od 11,429 km² u kojoj živi 209,978 stanovnika.
Ballendorf
Balendorf je opština u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 55 opštinskih središta okruga Alb-Donau-Krajs. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 662 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8425013.
Teheran
Ekonomija
Teheran je danas daleko najznačajniji ekonomski centar Irana koje dominira u većini sfera (industrija, financije, uslužne djelatnosti, zdravstvo, informatička tehnologija, energetika, itd.) izuzevši poljoprivredu koja je ograničena na ruralne krajeve, te turizam. Prema procjenama iz 2008. godine, u Teheranu se nalazilo 30% radnika iz iranskog javnog sektora i 45% velikih industrijskih tvrtki. Teheranski ljudski razvojni indeks iznosio je 0.842 u 1999. što je ravno prosjeku Zapadne Evrope odnosno 36% više od tadašnjeg iranskog prosjeka (0.619, danas 0.702), a stopa siromaštva iznosila je 11,3%. Veće sirotinjske četvrti nikada nisu postojale u Teheranu, o čemu svjedoče i moderni podaci da je 1,7% kuća izgrađeno od nekvalitetnih materijala i da je 97,9% domova spojeno na električnu odnosno 95% na vodovodnu mrežu.
Grad je sjedište iranskog bankarskog sistema koji se sastoji od centralne banke (Markazi) koja izdaje valutu i nadzire sve državne i privatne banke. Više poslovnih banaka također sa sjedištem u Teheranu ima podružnice u cijeloj zemlji, a postoje i dvije razvojne banke odnosno stambene banka koja je specijalizirana u stambenim hipotekama. Vlada je počela s privatizacijom bankarskog sistema u 2001. godini kada su izdane dozvole za otvaranje dviju banaka u privatnom vlasništvu. Vodeća osiguravajuća društva u Teheranu i Iranu generalno su Iransko osiguravajuće društvo, Azija osiguranje, Alborz osiguranje i Dana osiguranje. Od 2010. godine Teheranska burza trguje dionicama više od 330 registriranih tvrtki čija je ukupna vrijednost u 2011. godini bila oko 100 milijardi USD. Iran prema mišljenju stručnjaka pruža mnoge mogućnosti ulaganja, posebno na Teheranskoj burzi.
Ballendorf
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Alb-Donau-Krajs Balendorf se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Alb-Donau-Krajs. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 545 metara. Površina opštine iznosi 14,2 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 662 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 47 stanovnika/km².
Džabal al Akhdar (okrug)
Geografske karakteristike
Okrug Džabal al Akhdar sa sjevera graniči sa Sredozemnim morem sa istoka sa Okrugom Mardž, sa zapada sa Okrugom Derna i sa juga sa Okrugom Vahat.
Administrativni centar Okruga Džabal al Akhdar je grad Beida.
Teheran
Troškovi života
Prema istraživanjima zapadnih ekonomskih organizacija provedenih 2000-ih u 124 svjetska grada, Teheran je najjeftiniji glavni grad svijeta odnosno drugi najjeftiniji grad nakon pakistanskog Karachija. Cijene u Teheranu su trostruko manje nego u Londonu ili New Yorku, odnosno četverostruko manje u odnosu na najskuplji grad Oslo. Niski troškova života uvjetovani su niskim porezima u odnosu na Zapadni svijet, niskim cijenama energenata, te relativno visokim plaćama u regionalnim okvirima. Granica siromaštva u Teheranu je 2008. godine iznosila 9612 USD, dok je prosječna granica siromaštva u cijeloj zemlji bila 4932 USD godišnje.
Mediji
Vodeća novinska agencija je IRNA (engl. Islamic Republic News Agency), a ostale nacionalne novine sa sjedištem u Teheranu uključuju Kajhan, Etelat, Resalat i Hamšaheri čija je prosječna dnevna naklada oko 400.000 primjeraka. Osim spomenutih novina na perzijskom jeziku, u gradu se objavljuju i novine na engleskom kao što su Iran Daily i Tehran Times.
Privatna motorna vozila
mini|desno|250px| [[Automobili na teheranskim ulicama]] Korištenje privatnih motornih vozila najčešći je oblik prijevoza u Teheranu, a rezultat je razvijene mreže kvalitetnih cesta, niskih cijena goriva i visokog stupnja proizvodnje domaće automobilske industrije. Do početka 21. vijeka na teheranskim i iranskim ulicama generalno najčešći automobilski model bio je Pajkan, proizvod lokalne industrije dizajniran prema francuskom Peugeotu 504. Tokom 2000-ih dominantnu ulogu na teheranskim prometnicama preuzeo je Samand, novi iranski nacionalni automobil koji se godišnje proizvodi u stotinama hiljada primjeraka. Uz Samand su najčešći ostali domaći modeli poput Saipe, te strani modeli proizvođača poput Peugeota, Renaulta, Mercedesa, Suzukija i Kia Motorsa (uvezeni i lokalna licencirana proizvodnja). Unatoč modernom automobilskom voznom parku, glavni ekološki i sigurosni problem u Teheranu predstavljaju zastarjeli motocikli i mopedi koji izazivaju 25 – 30% onečišćenja zraka, 50% buke i 40 – 45% prometnih nesreća. Kao i svi veliki svjetski gradovi, Teheran ima probleme s prometnim gužvama budući da je njegova mreža prvotno projektirana za 700.000 vozila, dok procjene govore da na njegovim ulicama danas prometuje oko 3,5 milijuna automobila. U cilju izbjegavanja gužvi u centru grada kao i smanjenja onešišćenja u zraku, vlada je podijelila Teheran na tri zone : zonu za isključivi javni prijevoz, zonu s ograničenim pristupom (prema par-nepar sistemu registarskih oznaka), te potpuno otvorenu zonu. Na temelju ostvarenja u prometnoj protočnosti, smanjenju onečišćenja i povećanju sigurnosti pješaka i biciklista, Teheran je 2011. godine u Washingtonu osvojio međunarodnu nagradu za održivi prometni razvo (engl. Sustainable Transport Award) koju dodjeljuje američki Institut za promet i razvojne programe (ITDP) sa sjedištem u New Yorku.
Javni gradski promet
Javni gradski promet u Teheranu vrlo je razvijen i kvalitetan, a sastoji se od podzemne željeznice, autobusa na običnim i brzim linijama, više hiljada taksija, te uspinjača i žičara u sjevernim dijelovima grada. Historija moderne javne gradske mreže započinje u kadžarskom periodu krajem 19. vijeka kada grad dobiva prve vlakove i tramvaje. Godine 1883. između Teherana i prigradskog Raja uz pomoć francuskih i belgijskih inženjera u promet je pušten prvi parni vlak poznat kao Dudi, a linija se održala sve do 1951. godine. Prvi teheranski konjski tramvaj u službu je ušao 1880. odnosno 11 godina prije nego u Zagrebu. Sredinu 20. vijeka obilježila je stagnacija željeznica u javnoj gradskoj mreži zbog razvoja autobusne mreže, što je uvjetovano usponom državne naftne industrije odnosno jeftinim cijenama goriva. Velike prometne gužve koje su usporavale cestovni promet rezultirale su otvaranjem brzih autobusnih linija (engl. Bus rapid transit) koje od 2007. godine ukupnom dužinom od 100 km povezuju sve važnije teheranske prometnice, a dnevno ih koristi 1,8 milijun putnika. Osim običnih autobusa i BRT-a, u Teheranu od 1992. na pet linija prometuje i 65 Škodinih trolejbusa. U gradu djeluje jedna državna i više privatnih taksi službi s voznim parkom od više hiljada automobila – državni su po pravilu žutih, a privatni zelenih, bijelih i drugih boja. Uspinjače i žičare nalaze se na sjeveru podno obronaka Točala i povezuju grad sa skijalištima i hotelima na Alborzu. Među njima je najvažnija i najpoznatija Točalska žičara: operativna je od 1978. godine i preko šest glavnih odnosno osam sporednih stanica spaja teheransku četvrt Velendžak (1900 m n. v.) sa skijalištem Točal (3740 m n. v.). Prema nadmorskoj visini i dužini od 7500 m ubraja se među najviše odnosno najduže na svijetu. Spolna segregacija u javnom gradskom prometu Teherana nije izražena i u svim njegovim granama miješanog je karaktera, ali uz takve postoje i odvojeni tipovi isključivo samo za žene (npr. ženski vagon u podzemnoj željeznici, ženski taksiji s vozačicama, odvojeni dijelovi zglobnih autobusa, itd.). Godine 2011. u jednom od teheranskih naselja u promet je pušten i prvi sistem javnog korištenja bicikla.
Glavne gradske prometnice
mini|desno|250px| [[Most Abrišam]] Gradske prometnice u Teheranu prema strogoj stručnoj razredbi mogu se okvirno podijeliti na gradske autoceste i ostale ceste. Godine 2007. ukupna dužina gradskih autocesta bila je oko 280 km uz dodatnih 180 km petlji, dok je u izgradnji bilo još 130 km autocesta odnosno 120 km petlji. Mreža gradskih autocesta oblikovana je prema obrascu Los Angelesa, a sastoji se od poluprstena (Azadegan – Basidž) koji dužinom od 32 km omeđuje grad na jugu odnosno nepravilnog ortogonalnog rastera prometnica koje se protežu u smjerovima sjever-jug i istok-zapad. Najduže prometnice iz navedene kategorije su Navab Safavi (18 km; N-S) odnosno Azadi – Engelab – Damavand (41 km; E-W). Infrastruktura gradskih autocesta uključuje i nekoliko velikih dvosmjernih mostova i tunela s tri prometne trake. Najduži operativni kabelski mostovi takve vrste su Čamran – Vali-je Asr (250 m), Abrišam (132 m) i Džavadije (126 m) , a tuneli Resalat (1980 m), Tohid (2100 m) , Amir Kabir (2430 m) i Nijaješ (3600 m). Teheranske gradske autoceste nadovezuju se na međugradske: Babaji na autocestu Teheran – Pardis (istok), a veliki poluprsten Azadegan na Teheran – Šomal (sjever), Teheran – Karadž (zapad), Teheran – Save (jugoazapad) i Teheran – Perzijski zaljev (jug).
Teheranske gradske autoceste:
Izuzevši gradske autoceste, važnu prometnu okosnicu čine i druge glavne prometnice poput povezanih avenija Azadi, Engelab i Damavand koje se protežu u smjeru zapad–istok, te Vali-je Asr koja spaja sjever i jug Teherana. Avenija Vali-je Asr kao prometna arterija imala je veliku važnost za razvoj i širenje grada, a danas se uz nju protežu brojne prestižne četvrti odnosno financijske institucije, veleposlanstva, skupi restorani, trgovine i druge ustanove. Prvotno je nosila ime dinastije Pahlavi, zatim je nakon revolucije 1980. godine preimenovana prema bivšem premijeru Mosadeku, a današnje ime Vali-je Asr (perz. ولی عصر; dosl. Učitelj vremena) implicira na dvanaestog šijitskog imama. Avenija dužinom od 17,3 km predstavlja jednu od najdužih ulica u svijetu, a razlika u nadmorskoj visini na njenim krajnim točkama iznosi oko 500 metara. Zbog sigurnosti u prometu, nad teheranskim prometnicama postoje stotine pješačkih mostova s pokretnim stepenicama.
Osim izuzetne kvalitete teheranske prometne infrastrukture, ona je karakteristična i po umjetničkom i pejzažnom oblikovanju kao što su nadvožnjaci ukrašeni mozaicima i freskama odnosno zelene površine s potocima koji se slijevaju uz prometnice poput Čamrana, Vali-je Asra, Modaresa i Haganija. Neke od međunarodno poznatih osoba prema kojima su imenovane glavne teheranske prometnice uključuju francuskog filozofa Henryja Corbina, engleskog historičara Edwarda Brownea, indijskog političara Mahatmu Gandhija, osnivača Pakistana Muhameda Alija Dženaha, kongoanskog državnika Patrica Lumumbu, irskog aktivista Bobbyja Sandsa, južnoameričkog vojskovođu Simóna Bolívara, itd.
Regionalne prometnice
mini|desno|250px| [[Autocesta 2 (Iran)|Autocesta 2 (Teheran – Karadž)]] Teheran je na pokrajinskoj, nacionalnoj i internacionalnoj razini povezan s pet autocesta od kojih je jedna u izgradnji :
Osim pet autocesta, iz Teherana se grana i mreža od sedam brzih cesta:
La Aldea, Villa Corzo
La Aldea je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Villa Corzo.
Teheran
Željeznica
Evropska veza omogućena je linijom preko Istanbula, a preko Turske odnosno jezera Van povezan je i sa sirijskim glavnim gradom Damaskom. Izravnih veza s ostalim gradovima susjednih zemalja nema s obzirom da Iran koristi standardiziranu širinu kolosijeka od 1435 mm, dok se u bivšim sovjetskim republikama (Armenija, Azerbajdžan, Turkmenistan) i Pakistanu koriste širi kolosijeci. Osim toga, prema Iraku se grade kolosijeci koji će spajati Teheran i Basru preko Horamšahera odnosno Bagdad preko Kermanšaha, a u Afganistanu u kojem željeznička mreža ni ne postoji iranska vlada će financirati projekt koji će Teheran preko Mašhada spojiti s Hafom i Heratom.
Tuzemni vlakovi po dnevnom rasporedu voze do Isfahana, Tabriza, Kermana, Jazda, Sarija, Gorgana, Ahvaza i Bandar Abasa, dok prema Mašhadu uz više dnevnih voze i noćne linije. U junu 2009. godine zadnji iranski velegrad koji se priključio na državnu željezničku mrežu bio je Širaz. Tuzemna željeznička mreža koja se grana iz Teherana može se okvirno podijeliti prema stranama svijeta :
La Aldea, Villa Corzo
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 17 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 594 m.
Teheran
Kolodvori
Glavni željeznički kolodvor izgrađen je kasnih 1920-ih prema projektu poljsko-ukrajinskog arhitekta Vladislava Gorodetskog, a nalazi se južno od Trga Rah Ahan odnosno uz Ulicu Šuš (Suza). U Teheranu se nalaze i četiri glavna autobusna kolodvora koji nude međugradske veze sa svim iranskim gradovima odnosno regionalnim zemljama. Smješteni su na rubnim dijelovima Teherana kako bi se izbjegle prometne gužve prilikom vožnje kroz sam grad, a njihove linije iz istih su razloga uglavnom organizirane prema geografskom položaju. Glavni autobusni kolodvori su :
Aerodromi
mini|desno|250px| [[Aerodrom Mehrabad]] mini|desno|250px| [[Aerodrom Imam Homeini]] U Teheranu odnosno njegovoj okolici postoje tri internacionalna aerodroma - stari Mehrabad (<tt>OIII/THR</tt>), novi Imam Homeini (<tt>OIIE/IKA</tt>) i teretni Pajam (<tt>OIIP/QKC</tt>).
Na dvama teheranskim putničkim aerodromima smještena su sjedišta većine iranskih avioprijevoznika kao što su Iran Air, Mahan Air, Caspian Airlines, Iran Asseman Airlines, Aria Air, Saha Airlines i Taban Airlines, a u njima djeuju i deseci stranih aviofirmi prvenstveno iz Evrope i Azije. Od konca 2007. godine svi internacionalni letovi preusmjereni su iz Mehrabada na Aerodrom Imam Homeini, izuzevši letove prema sirijskom Damasku i saudijskim gradovima Jeddahu (Džedi) i Medini za vrijeme islamskih hodočašća hadždža i umre.
središte|mini|600px| Gradovi s izravnim putničkim letovima za [[Aerodrom Imam Homeini]]
Znanost i obrazovanje
mini|desno|250x| Istočni [[portal Kuće znanosti (perz. دارالفنون; Dar al-Fonun), prve moderne znanstvene institucije u Teheranu, s natpisom iz Firdusijeve Šahname: ]] Teheran je najveći i najvažniji znanstveni i obrazovni centar Irana, države u kojoj se obrazovanje tradicionalno smatra velikom kulturnom vrijednošću i koja od kraja 2000-ih bilježi najveći znanstveno-tehnološki rast u svijetu. Godine 2005. u Teheranu je djelovalo ukupno 5175 osnovnih i srednjih škola, od čega je 3041 državnih (sa 31.968 razreda i 1,106.352 učenika) odnosno 2129 privatnih (sa 31.966 razreda i 172.385 učenika). Većina tih učenika je u osnovnim školama, iako je njihov postotak u srednjim školama zadnjih godina bio znatno izraženiji nego u ostalim zemljama zbog golemog prirodnog priraštaja krajem 1980-ih odnosno njegove nagle stabilizacije početkom 1990-ih godina.
Godine 1976. tokom vladavine M. Reze Pahlavija stopa pismenosti u Teheranu iznosila je 81,7% za muškarce odnosno 68,2 za žene (ukupno 75,3%), a deset godina kasnije u vrijeme novog političkog sistema povećana je na 86.9% za muškarce odnosno 76,6% za žene (ukupno 81,9%). Pozitivan trend povećanja pismenosti nastavio se tokom idućih godina pa je 1996. u čitavoj zemlji izmjerena pismenost kod 95% mladih muškaraca odnosno 90% mladih žena, dok je u samom Teheranu na višoj razini nego u ostatku zemlje. Godine 1996. razlika u postotku pismenosti između sjevernih i južnih četvrti grada iznosila je 17% (80% u Hani Abadu; 97% u Davudiji), no navedena razlika kod stanovništva od 6 – 24 godine bila je svega 5% što ukazuje da socijalno-kulturni omjeri nisu bitnije izraženi. Međutim, kod stanovništva iznad 65 godina najveća razlika iznosi čak 77% što upućuje na velike razlike između sjevera i juga Teherana proteklih desetljeća.
U Teheranu je aktivno 50-ak većih univerziteta i fakulteta, dok uključujući visoke škole, akademije i razne institute prelazi broj od 300 visokoobrazovnih ustanova. U sklopu tih znanstvenih institucija djeluju i neki od pogona iranskog nuklearnog programa među kojima su tvornica u Kalaji za proizvodnju centrifuga za obogaćivanje uranija i istraživački nuklearni reaktor izgrađen još 1967. godine.
Univerziteti
Historija modernog iranskog visokog školstva počinje sredinom 19. vijeka kada Amir Kabir, premijer u službi kadžarskog vladara Nasrudin-šaha, u Teheranu otvara Kuću znanosti (perz. دارالفنون; Dar al-Fonun) u kojoj su postojali odsjeci inženjerstva, medicine, ratnog umijeća, te prirodnih i humanističkih znanosti. Ova institucija djelovala je desetljećima i uključivala je brojne francuske, američke i njemačke ugledne profesore, a nakon 1934. godine njeni se odsjeci zajedno s medresama počinju implementirati u novoosnovani Teheranski univerzitet. Povećanjem broja studenata i razvojem obrazovne organizacije ovo se univerzitet vremenom dijeli na više fakulteta među kojima su najvažniji agronomski, umjetnički, pravni, humanistički i medicinski odsjek, a neki od njih počinju djelovati i samostalno. Prva žena na univerzitet je primljena 1937. godine, svega tri godine nakon osnutka. Teheranski univerzitet najstariji je i najprestižniji u Iranu, a sjedište njegovog kompleksa nalazi se u strogom centru grada i pokriva čitavu gradsku četvrt. Među glavnim arhitektima tog zdanja bio je i Mohsen Faruki, otac iranske modernističke arhitekture. Ovaj univerzitet danas nudi 111 prvostupničkih, 177 magistarskih i 156 doktoratskih programa koje trenutačno pohađa oko 40.000 studenata od čega je većina na postdiplomskim studijima. U centru univerzitetskog kompleksa nalazi se otvorena džamija koju u posebnim prilikama često posjećuje i iranski vrhovni vođa Ali Hamenei. Teheranski univerzitet osim obrazovnog ima i golemi politički značaj budući da je bio izvorom svih velikih iranskih prosvjeda (1978., 1999., 2003., 2009.) uključujući i Iransku revoluciju iz 1979. godine.
Teheranski univerzitet:
Muzeji i galerije
U Teheranu postoji veliki broj umjetničkih galerija i više od 60 muzeja. Iranski nacionalni muzej sa 300.000 predmeta izloženih na 20.000 m2 površine najveći je u gradu i Iranu generalno, a prema količini, očuvanosti i raznolikosti izložaka među najznačajnijima je takve vrste u svijetu. Originalna zgrada ovog muzeja izgrađena je 1937. godine, a njen prepoznatljivi portal (ajvan) oblikovan je prema sasanidskoj palači u Ktezifontu. U ovoj zgradi smještena je velika kolekcija predmeta iz prahistorije i starog vijeka, a kasnije su izgrađene i druge zgrade u kojima su izložene islamske kolekcije odnosno veliki bibliotekarski nacionalni muzej Malek sa 19.000 rukopisa starih i do 1400 godina. Iranski nacionalni muzej u Hrvatskoj je poznat po suradnji sa zagrebačkim Muzejom Mimara u kojem je 2004. godine otvorena tromjesečna izložba „7000 godina perzijske umjetnosti”. U neposrednoj blizini Nacionalnog muzeja nalaze se i Muzej pošte i telekomunikacija, Muzej kovanica, te Muzej Ostada Soktija sa 6000 slika i 1000 skulptura od gipsa. Osim Nacionalnog muzeja, drugi veliki teheranski muzej koji izlaže umjetničke predmete iz tako opsežnog kronološkog perioda jest Reza Abasi, imenovan po slavnom umjetniku iz safavidskog perioda. Izloženi artefakti datiraju se od 2. milenija pne. do svršetka kadžarskog perioda (1925.), a u sastavu se nalaze i restauratorski laboratoriji odnosno velika biblioteka. U ovom muzeju nalazi se i velika zbirka iranskih minijatura s motivima Firdusijeve Šahname.
Palače
Palače u Teheranu prema periodu dijele se uglavnom na kadžarske i pahlavijske, a prema lokaciji na tri glavna kompleksa u Golestanu, Niavaranu i Sadabadu, te više njih razasutih po ostalim dijelovima grada. Najstariji kompleks čine Golestanske palače čija se historija prožima sa starom gradskom jezgrom odnosno Teheranskom utvrdom. Poznato je da su na tom mjestu postojale srednjovjekovne timuridske odnosno safavidske i zandijske palače iz ranog novog vijeka, no one danas nisu sačuvane budući da su vladari kasnijih dinastija imali običaj graditi nova carska zdanja na uštrb onih starijih. Prvi iranski vladar koji je počeo širiti Teheran izvan njegovih zidina bio je Muhamed-šah (1834. – 1848.) iz dinastije Kadžara, a prilikom tog širenja na sjeveru je izgrađena palača Firdusijev vrt (perz. Bag-e Firdus). Izgradnju palača na sjeveru nastavio je i njegov sin Nasrudin-šah (1848. – 1896.) koji je nekoliko kilometara istočno od postojeće podigao Niavaransku palaču. Ove dvije nove lokacije utkati će put izgradnji velikih kompleksa palača tokom vladavine pahlavijske dinastije: Reza-šah (1925. – 1941.) napušta Golestansku palaču i neposredno uz Firdusijev vrt gradi Sadabadsku palaču, a njegov nasljednik M. Reza Pahlavi (1953. – 1979.) nadograđuje i očev Sadabad i kadžarski Niavaran. Za vrijeme njihove vladavine stari kompleks u Golestanu bio je isključivo ceremonijalnog i reprezentativnog karaktera.
Kompleks Golestanske palače:
Kompleks Sadabadske palače smješten je u sjevernom gradskom naselju Šemiran, a sastoji se od ukupno 18 građevina iz vremena kadžarske i pahlavijske dinastije. Najstarija među njima je originalno kadžarska Zelena palača iz 1928. godine, izgrađena od isfahanskog zelenog mramora i ukrašena dragocjenim perzijskim sagovima. Drugo veliko Reza-šahovo zdanje je Bijela palača (ili Nacionalna palača) koja je imala funkciju ljetne rezidencije, a u njenom sastavu nalazio se i Nacionalni muzej u kojem su izložena umjetnička djela iz Afrike, Indije, Dalekog istoka, zatim eskimski i mayski indijanski, te modernistički evropski i domaći radovi s motivima iranske mitologije. Ostali značajni arhitektonski spomenici ovog kompleksa su mala privatna palača Reza-šaha ukrašena najfinijim katemom (iranska metoda inkrustacije) iz Širaza, te moderni primjer tradicionalne apadane koja je izgrađena 1970-ih za majku M. Reze Pahlavija. Nakon pada pahlavijeve monarhije 1979. godine, većina sabadanskih palača i popratnih građevina pretvorene su u muzeje koji uključuju Muzej likovne umjetnosti, muzeje Behzad, Akbar i Mir Emad, te antropološki, vodovodni i vojni muzej. Jedna od građevina Sadabadskog kompleksa također služi i kao povremeni ured iranskog predsjednika.
Ponikve (Čajniče)
Ponikve je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Čajniče koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 167 stanovnika.
Teheran
Palače
Treći veliki kompleks palača nalazi se u Niavaranu, sjeveroistočnoj teheranskoj četvrti u gradskom naselju Šemiran. Najvažnije građevine kompleksa su Muzej niavaranske palače, Ahmed-šahov paviljon, Palača Sahebkaranije, te Muzej i privatna biblioteka Džahan-Nama. Glavna Niavaranska palača izgrađena je 1967. godine za obitelj M. Reze Pahlavija, a karakteristična je po kvadratičnom modernističkom eksterijeru odnosno korištenju starovjekovnih i islamskih iranskih elemenata u interijeru. Ahmed-šahov paviljon izgrađen je kao rezidencija za posljednjeg kadžarskog vladara, a poznat je po višebojnim fasadnim opekama i stubištima koji se pružaju uz bogato popločani bazen. Palača Sahebkaranije najstarija je građevina kompleksa, a u njenom se zapadnom krilu nalazi Muzej i privatna biblioteka Džahan-Nama. Ostali dijelovi Niavarana uključuju pedesetak izoliranih paviljona među kojima su danas najpoznatiji Plava dvorana, kino i galerija Džahan Nama.
Osim triju velikih kompleksa, diljem Teherana nalazi se još pet izoliranih palača: Firdusijev vrt (perz. Bag-e Firdus) u blizini Sadabada koji danas služi kao Iranski filmski muzej, malena palača pokraj iranskog parlamenta u Baharestanu, zoroastrijska Firuzova palača, te Biserna palača u Karadžu (dio teheranske aglomeracije) koju je projektirao slavni američki arhitekt Frank Lloyd Wright. U Teheranu se nalazila i historijska Atabakova palača s parkom nazvana prema kadžarskom premijeru Aliju Asgar-hanu Atabaku, no veliki dio tog kompleksa srušen je prilikom pahlavijeve modernizacije grada.
Kazališta i kina
Kraljevsko kazalište (perz. Takia-je Dovlat ) prvo je veliko iransko narodno kazalište, izgrađeno tokom 1870-ih godina u vrijeme vladavine Nasrudin-šaha. Prema zapisima brojnih evropskih posjetitelja, ova je kružna građevina po svojoj veličini i dotjeranosti nadmašivala i velike operne kuće u metropolama Zapadnog svijeta. Bila je natkrivena kupolom izgrađenom od drvenih greda, čeličnih spojki i višebojnog stakla, čiji je promjer bio 60 m odnosno visina 30 m. Pod kupolom se nalazio veliki broj lustera s približno 5000 svijeća, balkonske lože bile su raspoređene na tri kata, a oko mramorne pozornice moglo se okupiti i do 4000 ljudi. Važnost izgradnje ovog velebnog zdanja leži u činjenici da se tradicija odigravanja predstava u Iranu sudeći prema Herodotovim djelima datira još u stari vijek, a u islamskom periodu dobila je na značenju pojavom tazije (perz. Kazalište sućuti) odnosno šijitske predstave tragedijskog karaktera u kojoj se izražava suosjećanje s Huseinom ibn Alijem koji je poginuo u bitci kod Karbale. Kraljevsko kazalište u Teheranu imenovano je upravo prema takvim vrstama predstave, no danas ne postoji budući da je zgrada porušena prilikom Reza-šahovog preuređenja grada. Pahlavijski vladar planirao je podići novu opernu kuću, no prilikom izgradnje zbog financijskih poteškoća odustalo se od projekta pa je konstrukcija srušena. Današnje Gradsko kazalište (Theatre-je Šaher) izgrađeno je početkom 1970-ih godina u tradicionalnom kružnom obliku i najveće je u Teheranu, a druga dva velika kazališta su Dvorana jedinstva (Talar-e Vahdat) otvorena 1992. godine i Kulturni centar Bahman (ili Rudakijeva dvorana) u kojoj od 1937. nastupa Teheranski simfonijski orkestar. Prema podacima iz 1998. godine, u Gradskom kazalištu predstavljeno je 17 igranih predstava, a godinu dana kasnije 35. U gradu postoji i niz drugih manjih kazališta odnosno kulturnih dvorana čija je funkcija u prvom redu usmjerena na glazbu.