cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurdi
Doseljavanje turkijskih plemena
Seldžuci osvajaju područja Kurdistana 1060-ih godina kada proširuju granice na bagratunsku Armeniju i Gruziju, pritom politički asimilirajući kurdske lokalne dinastije (Šadadide, Ravadide, Marvanide, Hasanuide i Anazide). Godine 1096. pokoravaju i šijitsku arapsku dinastiju Ukajlida u Mosulu, čime se čitav teritorij današnjeg Kurdistana našao u granicama seldžučke države. Politički ustroj Seldžučkog Carstva bio je zasnovan na brojnim dinastijskim kneževinama čiji su se namjesnici nazivali atabegovima (tur. ata - „otac“ + beg - „gospodar“), među kojima od značaja za kurdsku historiju vrijedi izdvojiti Ahmadile, Ildiguzide, Zengide i Hazaraspide. Za Ahmadile se pretpostavlja kako su bili kurdskog podrijetla odnosno da su potomci Ravadida, vladali su u okolici grada Marage u Azarbajdžanu , a sjevernije je upravljala turkijska dinastija Ildiguzida. Zengidi su naslijedili arapske Ukajlide u Mosulu, dok su kurdski Hazaraspidi vladali u planinama Zagrosa koje obuhvaćaju jugozapadni Fars i Luristan (izvan današnjeg Kurdistana). Razdoblje seldžučke vladavine obilježavaju i križarski ratovi protiv srednjovjekovnih europskih sila, a u njima su se posebno istaknuli kurdski Ahmadili. Nakon pada Seldžučkog Carstva 1194. godine na Iranskoj visoravni zamijenjuje ga novo iransko-turkijsko carstvo Horezmijaca, dok zapadno od Zagrosa atabegovi ostvaruju visok stupanj samostalnosti.
Dinastija Ajubida
mini|desno|175px|[[Saladin]] Osnivačem dinastije Ajubida bio je Saladin, sunitski musliman i sufija kurdskog podrijetla, a nazvana je prema njegovom eponimskom ocu Ajubu koji je služio vojsku seldžučkih atabega Zengida. Ajubidska država bila je sultanat nastao 1171. godine na temeljima propale države Fatimida koji su vladali iz Egipta, a zahvaljujući Saladinovom vojnom umijeću njene su granice u kratkom roku dosegle veće dijelove sjeveroistočne Afrike, zapada Arapskog poluotoka i Levanta. Vodio je Saracene (muslimane) u trećem križarskom ratu (1189.-1192.) u kojem je zbog junaštva stekao veliku slavu u islamskom svijetu, a zbog kavalirstva i tolerancije kršćana veliki ugled i na Zapadu. Tijekom njegove vladavine osvojen je Jeruzalem (1187.), a granice Jeruzalemskog kraljevstva svedene su na minimum. Nakon njegove smrti bujidska dinastija održala se još čitavo stoljeće i pol nakon čega je pokoravaju mameluci.
Unatoč kurdskom podrijetlu osnivača bujidske dinastije, njen značaj je u velikoj mjeri zanemariv za historiju kurdskog naroda s obzirom da je golemi sultanat obuhvaćao samo rubne dijelove jugozapadog Kurdistana, stanovništvo je bilo velikom većinom arapsko dok je istovremeno većina Kurda živjela izvan njega, arapski je bio službenim jezikom, prijestolnica je bila smještena u egipatskom gradu Kairu, a sam Saladin više se identificirao kroz islam nego kurdsko podrijetlo. Ipak, Saladin je vremenom postao jednim od glavnih likova kurdske tradicije i danas zauzima značajno mjesto u njihovoj kulturi.
Mongolska dominacija
Mongolska invazija jugozapadne Azije započinje 1218. godine kada se Džingis-kan i njegova vojska silovito obrušuju na Horezmijsko Carstvo. Krvavi okršaj trajao je tri godine i završio potpunom pobjedom Kana, ali i dotad neviđenim razaranjima i masakrima civilnog stanovništva kakvi će karakterizirati i kasnije mongolske pohode diljem Euroazije. Džingis-kan umire šest godina nakon svršetka invazije, a jugozapadni dio Mongolskog Carstva pripada njegovom unuku Hulagu Kanu koji osniva Ilkanat i nastavlja širiti granice prema zapadu. Između 1236. i 1243. godine pokorene su Armenija, Gruzija i ostaci seldžučke države u središnjoj Anatoliji, a 1258. godine pada i abasidski Bagdad odnosno Mezopotamija čime se čitavo područje Kurdistana našlo pod Mongolima. Ilkanat se 1335. godine raspada na više pokrajina od kojih je bio sastavljen, među kojima u kontekstu Kurdistana treba izdvojiti šijitske mongolske dinastije Čupanida koji vladaju iz Tabriza te Džalajirida koji su u Mezopotamiji zamijenili turkijske atabege Zengida. Tijekom mongolskog razdoblja pod Džalajiridima se očuvala kurdska lokalna dinastija Hazaraspida, dok su se neko vrijeme pod Čupanidima održali i Ahmadili.
Politički vakuum nakod raspada Ilkanata iskoristio je mongolski vladar Timur koji 1380-ih godina pokreće još jednu destruktivnu mongolsku invaziju. Do 1387. godine osvojen je gotovo čitav teritorij modernog Irana, a zbog sukoba sa Zlatnom hordom Timur uskoro osvaja i današnje područje Kurdistana te preko Kavkaza nastavlja s pohodima i u Europi. Njegovi nasljednici Timuridi vladali su iranskom visoravni sve do sredine 15. stoljeća kada ih upravo u Kurdistanu potiskuje turkijska plemenska federacija Kara Koyunlu, dok dva desetljeća kasnije i jedne i druge pokorava druga plemenska federacija Ak Koyunlu.
U političkom vakuumu nastalom raspadom Ilkanata u 14. stoljeća pojavljuju se i lokalne kurdske dinastije Ardalan, Badinan i Bedlis čiji su nadređeni bili iz mongolskih dinastija Čupanida i Džalajirida, a primarni izvor o njima jest „Šafarnama“ - djelo kurdskog povjesničara Šaraf-hana Bidlisija iz 16. stoljeća. Dinastija Ardalan za sebe je tvrdila da potječe od samog Saladina, no ime joj je najvjerojatnije turkijskog podrijetla. U početku je upravljala područjem oko današnjeg turskog grada Diyarbakıra a potom oko sjeverozapadnog iranskog grada Sanandadža. Pod njenom upravom osim domaćeg Banu Ardalana bila su i druga kurdska plemena poput Kalhura, Mandamija i Šajka Ismaila. Emirat Badinana držao je pod kontrolom modernu tursku pokrajinu Hakkari u kojoj se postavio nakon pada atabega Zengida. Za razliku od Ardalana koji su govorili soranskim jezikom odnosno narječjem, pripadnici plemena Badinan bili su govornici kurmandžija. Bedlisi su upravljali teritorijem od susjednog emirata Ardalana do jezera Van, a politički su usko bili povezani sa susjednim kurdskim plemenom Rožekija. Sve tri lokalne dinastije nastaviti će upravljati navedenim teritorijima i nakon 1501. i stupanja u Safavidsko Carstvo, dok se s druge strane od 1424. godine više se ne spominju kurdski Hazaraspidi koji su vladali jugozapadnim Iranom još od seldžučkog razdoblja.
Osnivanje Safavidskog Carstva
Početak 16. stoljeća smatra se prijelomnim razdobljem u kurdskoj odnosno iranskoj historiji općenito - godine 1501. osnovana je safavidska dinastija koja je prvi put nakon Bujida iz 10. stoljeća ujedinila iranske narode u zajedničku državu pod autohtonim (iranskim) vladarima. Ismail I., osnivač safavidske dinastije, bio je kurdskog podrijetla Vidi: • Izady, Mehrdad (1992.), str. 50. • Halm, Heinz (1996.), str. 75. • Lapidus, Ira Marvin (2002.), str. 233. • Tapper, Richard (1997.), str. 39. • Babayan, Kathryn (2002.), str. 143. • Daftary, Farhad (2000.), str. 147. • Garthwaite, Gene Ralph (2005.), str. 159. • Daniel, Elton L. (2000.), str. 83. • Kamal, Muhammad (2006.), str. 24. • Perry, John R. (15.8.2006.) • Burke; Inalcik; Savory (1999.), str. 259. . Ovaj karizmatični mladić na vlast je došao sa samo 14 godina, a već u prvih osam godina vladavine ujedinio je cijeli Širi Iran pod safavidsku krunu. mini|desno|200px|[[Ismail I. (podrijetlom Kurd), osnivač Safavidskog Carstva odnosno moderne iranske nacije ]] Pohodi Ismaila I. i njegovih kizilbaša započinju 1500. godine kada odlazi u Širvan kako bi osvetio smrt svoga oca Šejha Hajdara, kojeg je 1488. godine ubio lokalni zapovjednik Faruk Jasar. U ljeto sljedeće godine zauzima i grad Tabriz u kojem se proglasio „šahom Irana” i uspostavio šijitski islam kao službenu religiju safavidske države. Ovaj proglas potaknuo je brojne sufijske redove ali i druge iranske muslimane da se preobrate na šijitsko učenje islama, među njima i veliki broj Kurda. Safavidi su u počeku vladali samo istočnim Kurdistanom i Azarbajdžanom, no nakon pobjede u Tabrizu koji je postao safavidskom prijestolnicom počinje daljnje širenje na istok iranske visoravni: 1503. godine pripajaju Hamadan, godinu kasnije Širaz i Kerman, zatim Nadžaf i Karbalu (1507.), Van (1508.), Bagdad (1509.), te Herat i većinu Horasana (1510.). Početkom 1510-ih godina Uzbeci iz središnje Azije predvođeni vladarom Muhamed-hanom Šajbanijem počinju prodirati na safavidski teritorij, no Ismail I. ih potiskuje sjeverno od Amu-Darje odakle sporadično nastavljaju s napadima na Iran. Ovim vojnim pohodom zauzet je čitav Horasan dok su Amu-Darja i Hindukuš definirane kao istočne granice safavidske države.
Osmanlijski uspon
Gotovo u isto vrijeme kada se na istoku uzdiže Safavidsko Carstvo, na zapadu u Anatoliji počinje teritorijalno širenje Osmanskog Carstva, a u žarištu sukoba ova dva moćna imperija našlo se upravo područje Kurdistana. Godine 1512. osmanlijska vojska pod zapovjedništvom Selima I. prodire kroz istočnu Anatoliju, dok dvije godine kasnije odlučuju napasti safavidski Iran u cilju da spriječe širenje šijitskog islama i da osiguraju istočnu granicu za daljnje prodore prema Levantu. Odlučujuča bitka odigrala se 1514. godine kod Čaldirana gdje je dvostruko veća i sofisticiranija Selimova vojska porazila safavidske kizilbaše, dok je sam Ismail I. bio ranjen i umalo zarobljen. Osmanlijski sultan nastavio je prodirati sve do glavnog iranskog grada Tabriza, no strahujući od protunapada safavidskih snaga stacioniranih na istoku koji su se borili protiv Uzbeka kao i nepovoljnih zimskih uvjeta, njegova vojska povukla se zapadno od Zagrosa. Safavidi su ubrzo krenuli u protunapad, povrativši pritom granice do jezera Van. Ovim je ratom Osmansko Carstvo prigrabilo područja zapadnog Kurdistana i Armenije, dok sam sukob označava tek početak 300-godišnjih ratova koji će se voditi uglavnom na područjima naseljenim Kurdima. mini|lijevo|200px|[[Bitka kod Čaldirana (1514.), crtež iz 1525. godine]] Značaj osmanlijskog uspona za Kurde nije predstavljao samo geopolitički problem s obzirom kako su se našli van granica matične države, već i religijski - još krajem 15. stoljeća odnosno prije uspostave safavidske države i Selimovog teritorijalnog širenja, pod osmanskim sultanom Bajazidom II. počeli su progoni alevitskog (šijitskog) ogranka kizilbaša u kojima je stradao i sam Ismailov otac Šejh Hajdar. Početkom Selimove vladavine 1512. godine započinju još veći progoni i pokolji nad kizilbašima, pa se procijenjuje kako je u prve dvije godine njegove vladavine ubijeno, zarobljeno ili prognano oko 40.000 alevita (uglavnom Kurda). Osmanlijska pobjeda kod Čaldirana privremeno je ugušila alevitske ustanke u Anatoliji, dok je istovremeno velik broj broj alevitskih Kurda pobjegao u safavidski Iran koji je bio utočištem za žrtve osmanlijske politike. Osmanlijska diskriminacija kurdskih alevita još je više pojačala nakon Selimovog osvajanja mamelučkog sultanata u Kairu (1517.): imenovao se sunitskim kalifom, a alevite je proglasio „hereticima”.
Razdoblje osmanlijskog širenja prema istoku nastavilo se i poslije Selimove smrti 1520. godine i trajalo je kroz čitavo 16. stoljeće. Nakon što je osigurao europske granice Osmanskog Carstva, Selimov sin Sulejman Veličanstveni već 1532. godine pokreće novi pohod protiv Safavidskog Carstva, a u žarištu sukoba ovaj put su se našli Mezopotamija, Armenija i istočni Kurdistan. Tahmasp I., Ismailov sin i safavidski prijestolonasljednik od 1524. godine, protiv Osmanlija je koristio strategiju „spaljene zemlje” s obzirom da su iranske snage brojčano i tehnološki bile ispod razine protivnika. Sulejman je ubrzo pokorio safavidski grad Bedlis kojim je upravljala lokalna kurdska dinastija dok 1534. prodire i do Bagdada odnosno safavidske prijestolnice Tabriza, no zbog velikih gubitaka osmanlijska vojska još se jednom povlači zapadno od Zagrosa kao i iz dijelova Mezopotamije (osim Bagdada). Ovu epohu sukoba obilježila su i dva saveza Irana i Osmanlija s europskim silama: safavidski vladar Tahmasp I. sklopio je vojni pakt s Karlom V. Habsburškim, dok se Sulejman udružio s francuskim vladarom Franjom I. koji mu je poslao vojne stručnjake za nastavak osvajačkih pohoda. Osmanlijski je sultan još dva puta puta (1548. i 1553.) pokušao slomiti Safavide, no unatoč neuspjehu na iranskoj visoravni sporazumom iz 1555. prisvojio je cijelu Mezopotamiju i dobio izlaz na Perzijski zaljev. Sulejmanov unuk Murat III. je 1578. pokrenuo još jednu invaziju na Safavide, a tadašnji je iranski vladar Abas I. zbog ratova s Uzbecima na istoku bio prisiljen pristati na nepovoljni mirovni sporazum iz 1590. kojim su Osmanlije kratkotrajno prisvojili dijelove zapadnog Kavkaza ali i cijeli Kurdistan. Dok su određene lokalne kurdske dinastije poput Ardalana i Badinana uspijevale održavati politički utjecaj čak i tijekom osmanlijske dominacije, Bedlisi su bili u problematičnoj situaciji jer je njihov vođa Šaraf-han zbog proiranske politike ubijen još tijekom Selimove vladavine, no Murat III. je prilikom pohoda 1578. godine dozvolio povratak na vlast njihovoj lozi. Sljedeći lokalni kurdski vladar tog grada bio je Šaraf al-Din Bitlisi (poznat i kao Šaraf-han Bitlisi), autor „Šarafname”. Epohu osmanlijskih osvajanja u 16. stoljeću obilježio je i početak organiziranog safavidskog premještanja Kurda, Armenaca i drugih naroda u istočne iranske gradove, što je rezultat osmanlijskog ugnjetavanja ali i iranske strategije „spaljene zemlje” kojom su se napadači odvraćali od daljnjih prodora.
Ratovi Irana, Osmanlija i Rusa
Osmanlijska dominacija nad područjem Kurdistana bila je kratkog vijeka. Nakon što je osigurao istočne granice od uzbečkih upada, safavidski vladar Abas I. godine 1598. prvo premješta glavni grad u Isfahan, a zatim 1603. uz britansku pomoć modernizira iransku vojsku i pokreće veliki vojni pohod protiv Osmanskog Carstva. Već sljedeće godine ponovo uspostavlja kontrolu nad Azarbajdžanom i oslobađa Tabriz koji je desetljećima ranije bio u osmanlijskim rukama. Iste godine uz pomoć Armenaca i Gruza uspješno opsjeda osmanlijsko uporište u Erevanu, a potom njegova vojska pobjeđuje Osmanlije i kod jezera Van u Kurdistanu. Iako je većina kurdskog stanovništva bila lojana šahu Abasu, godine 1609. zabilježen je i primjer otpora u utvrdi Dimdim (200 km južno od Urmije) u kojoj se sunitska oružana skupina sklona Osmanlijama odupirala safavidskim vlastima, ali je njihov otpor brzo ugušen. Zbog bojazni od golemog osmanlijskog protunapada o čemu su ga obavijestili iranski obavještajci, Abas I. odlučuje primjeniti tada već tradicionalnu strategiju „spaljene zemlje” koja je uključivala premještanje desetaka tisuća stanovnika iz sjeverozapadnog Irana. Kršćanski Armenci i Gruzi su zbog gospodarskih razloga premješteni su većinom u Isfahan odnosno manjim dijelom u pokrajine Gilan i Mazandaran, dok su Kurdi smješteni u sjeveroistočnu pokrajinu Horasan u cilju da potpomognu iransku vojnu obranu protiv Uzbeka, te u Beludžistan na jugoistoku. Procijenjuje se kako je Horasan tada naseljen s oko 15.000 Kurda koji su u idućim desetljećima sjeveroistočno od Mašhada osnovali nekoliko kneževina: Čenaran, Bam (ili Mianbad), Kabušan (ili kasnije Kučan), Daragaz i Bodžnurd. Tri potonje kneževine očuvale su se sve do 19. stoljeća. Abas I. ostao je upamćen po visokom stupnju tolerancije naroda koje je udomio; Armencima je sagradio veličanstvenu katredralu Vank, a neke je kurdske plemiće odgajao na vlastitom kraljevskom dvoru.
mini|lijevo|300px|Karta koja prikazuje [[Safavidsko Carstvo|safavidske teritorijalne gubitke u korist Osmanlija nakon „Zuhapskog ugovora” (1639.) kojim je zapadni Kurdistan nepovratno oduzet Iranu]]
Iako je šah Abas I. godine 1623. pod safavidsko okrilje vratio Mezopotamiju i cijelo područje Kurdistana (uključujući Kirkuk i Mosul), nakon njegove smrti 1629. godine Safavidsko Carstvo doživljava pad a njegov se sin i prijestolonasljednik Safi teško nosi s daljnjim sukobima protiv Osmanlija, te Uzbeka i Mogula. Neposredno nakon Abasove smrti, osmanlijski sultan Murat IV. sklapa mir s Habsburzima i šalje velikog vezira Gazija Ekrema Khüsreva Pašu u novu ofenzivu protiv Irana. Sljedeće godine njegova vojska zauzima Hamadan i napreduje prema Bagdadu oko kojeg postavljaju neuspješnu opsadu pa safavidska vojska uspijeva održati kontrolu nad Mezopotamijom odnosno južnim Kurdistanom. Godine 1635. sultan Murat IV. osobno preuzima zapovjedništvo nad osmanlijskom vojskom i tijekom ljeta prodire u Erevan i Tabriz, no već sljedećeg proljeća Safijeva ih vojska ponovo potiskuje natrag. Dvije godine kasnije Murat IV. ponovo vodi svoje oružane snage prema Bagdadu koji pada nakon mjesec i pol dana opsade, čime su područja Mezopotamije i Kurdistana ponovo priključena Osmanskom Carstvu. Nakon ove serije ratova između dva moćna imperija odlučuju se na mirovni sporazum kojim će definirati međusobne granice. U svibnju 1639. potpisan je tzv. „Zuhapski ugovor” kojim su Armenija i Azarbajdžan ostali u iranskim rukama, dok je Osmansko Carstvo prisvojilo Mezopotamiju (današnji Irak) i zapadni Kurdistan. Iako su dva carstva ratovala i sljedećih 200 godina nakon potpisivanja tog ugovora prilikom čega je sklopljeno još 18 istovrsnih dokumenata, zapadni dijelovi historijske iranske države (Mezopotamija i istočna Anatolija) još od ahemenidskog razdoblja nepovratno su izgubljeni, a granice definirane „Zuhapskim ugovorom” poslužiti će kao predložak i tijekom antantske podijele osmanlijskih teritorija nakon njihovog poraza u Prvom svjetskom ratu.
Neposredno nakon utvrđivanja zapadnih granica, Osmanlije započinju niz progona usmjerenih protiv kurdskog stanovništva. Već 1640. godine na planini Sindžar započinje krvavi okršaj protiv jesida : prema putopisu turskog vojnika i književnika Evlije Čelebija osmanlijska je vojska brojala 40.000 vojnika, a nakon višesatne borbe 3060 jesida je ubijeno nakon čega se nastavljaju i napadi na kurdska sela. Između 1000 i 2000 jesida utočište je potražilo u pećinama oko Sindžara, dok su ostali usmrćeni topničkom vatrom i granatama. Iste godine Murat IV. umire, a nasljeđuje ga Ibrahim I. čiju vladavinu karakterizira anarhija i brojne pobune među kojima vrijedi izdvojiti i one kurdskih alevita.
thumb|200px|Kurdske zavisne kneževine [[1835. godine]] Iduća dva i pol stoljeća kurdske historije obilježili su daljnji ratovi iranskih dinastija protiv Osmanlija, u koje su se početkom 18. stoljeća uključili i Rusi. Usprkos osmanlijskom ugnjetavanju nemuslimanskih i šijitskih Kurda tj. njihovih pučana, u političkom smislu neke lokalne kurdske dinastije uspijevale su preživjeti zahvaljujući pokoravanju osmanlijskom sultanu, dok su druge pokušale steći iransku naklonost ili pak viši stupanj samostalnosti. Između njih nije postojalo nikakvo političko jedinstvo pa su primjerice dinastije Badinan, Soran, Botan i Baban konstantno ratovale između sebe, a potonja među njima jedno je vrijeme dala potporu osmanlijskom namjesniku iz Bagdada u pohodu protiv kadžarskog Irana. Visoki stupanj samouprave održavali su Bedlisi (posebno klan Rožiki), dok je dinastija Ardalan bila tradicionalno naklonjena Iranu - njihov emir Ahmad-han osobno je sudjelovao u iranskoj invaziji mogulske Indije (1738.) , a kasnije se Kosrov-han Bozorgi borio na strani Karima-hana Zanda u ratu protiv Osmanlija. Posljednji iransko-osmanlijski rat odigrao se između 1821. i 1823. u kojem je vojska iranskog vladara Abasa Mirze odbila invaziju sultana Mahmuda II. no granice se nisu mijenjale pa je Kurdistan i dalje ostao podijeljen. Tri godine kasnije isti sultan počinje s čistkama janjičara u osmanlijskoj vojsci prilikom kojih stradavaju i brojni kurdski bektaši. Godine 1839. u Osmanskom Carstvu počinje tanzimat (tur. „reorganizacija”) što je uključivalo jaču političku centralizaciju pa propadaju gotovo sve kurdske dinastije.
Značajnija uloga Ruskog Carstva u iranskoj historiji započinje u prvoj polovici 18. stoljeća kada ruske snage prelaze Kavkaz, odnosno u kurdskoj historiji tijekom 19. stoljeća kada zauzimaju dijelove Armenije i Horasana koje su naseljene Kurdima. Još 1723. godine Rusi uspostavljaju kontrolu nad iranskom Armenijom i Azarbajdžanom, no nakon sedam godina vraćaju osvojena područja kako bi pridobili naklonost Abasa III. u daljnjim ratovima protiv Osmanskog Carstva. Usporedno s ratom protiv Osmanlija u istočnoj Europi, Rusi 1828. godine ponovo šire granice južno od Kavkaza i zauzimaju iranski teritorij, a pola stoljeća kasnije u novom ratu zauzimaju i dijelove istočne (osmanlijske) Anatolije naseljene uglavnom Kurdima (npr. Kars). Dvije godine nakon ovog osmanlijsko-ruskog sukoba izbija netrpeljivost između Kurda i Armenaca: Kurd Šejh Obaidula pokušava nagovoriti osmanlijski dvor na osnivanje kurdske marionetske države u istočnoj Armeniji koja je praktički bila ruskim protektoratom, no njihov plan nije urodio plodom. Međutim, kurdski separatistički pokreti (posebno konjanički odredi hamidije; protuteža ruskim kozacima) nastaviti će usku suradnju s osmanlijskim vlastima i 1895. godine će sudjelovati u Abdul Hamidovom masakru nad Armencima u Sasonu.
Prva polovica 20. stoljeća
mini|200px|Predložene granice kurdske države prema mirovnom ugovoru u Sèvresu 1920. godine U kontekstu kurdske historije, početak 20. stoljeća obilježavaju pad Osmanskog Carstva u Prvom svjetskom ratu i brojni sporazumi sila Antante koji će definirati granice modernih država odnosno podijeliti područje osmanlijskog Kurdistana na više dijelova. U jeku Prvog svjetskog rata, godine 1916. Francuzi i Britanci sklapaju sporazum Sykes–Picot kojim su utvrdili podijelu vlastitih interesnih zona nad osmanlijskom Mezopotamijom i Levantom: sjeverni dijelovi dvaju teritorija bili su rezervirani za Francusku, odnosno južni za Britansko Carstvo. U ovim geopolitičkim igrama obje su europske sile primarne saveznike pronašli u arapskom stanovništvu pa su Kurdi i njihov etnički teritorij ostali zapostavljeni prilikom uspostavljanja britanskog mandata Mezopotamije odnosno francuskog mandata Sirije i Libanona. Ovom diobom iz 1920. godine nepovratno su definirane granice između modernih arapskih država Iraka i Sirije, na čijem se sjeveru nalazi većinsko kurdsko etničko područje (tzv. Kurdistan). Političke granice između britansko-francuskih interesnih sfera i moderne Turske na sjeveru zbog nisu se uspješno definirale sporazumom iz Sèvresa (1920.) zbog turskog neslaganja, več su zaključene Ugovorom iz Lausanne (1923.) kojim je okončan Turski rat za nezavisnost. Situacija na sjevernom dijelu Kurdistana (jugoistočna Anatolija i zapadni Kavkaz) bila je još složenija: Osmanlije su u vojnim pohodima protiv carske Rusije do 1917. godine uspijele povratiti istočna područja koje su im Rusi oteli u ratu iz 1878., no već su sljedeće godine zbog poraza na svjetskoj sceni bili prisiljeni ustupiti navedena područja novoosnovanim državama DR Gruziji, DR Armeniji i DR Azerbajdžanu, čime su kurdska etnička područja uz Tursku još bila podijeljena i između dvije potonje zemlje. Ove tri kavkaske zemlje će nakon samo tri godine ponovo prisvojiti Sovjetski Savez, no definirane političke granice „Demokratskih Republika” s konca 1910-ih (odnosno Sovjetskih Socijalističkih Republika) dijeliti će Kurdistan od pada SSSR-a iz 1991. godine do današnjeg dana. Kao i u slučaju prisnih britansko-francuskih odnosa s Arapima, Rusi su na identičan način vlastite primarne saveznike vidjeli u pravoslavnim Armencima dok ih Kurdi nisu previše zanimali zbog njihovog političkog koketiranja s Turcima (npr. u armenskom genocidu), politički izrazito nestabilnoj situaciji na Kavkazu, ali i zbog bojazni da potporom kurdskom stanovništvu ne uđu u sferu britanskih i francuskih interesnih zona tj. njihovih mandata u kojima je živjelo više milijuna Kurda. S obzirom da Iran nije sudjelovao u Prvom svjetskom ratu i kako ga europske sile nikada nisu kolonizirale, granice istočnog kurdskog etničkog područja (u Iranu) ostale su nepromijenjenima.
Samo tri dana nakon početka turskog rata za nezavisnost 19. svibnja 1919. godine, kadirijski sufija i utjecajni kurdski vođa Mahmud Barzandži iz Sulejmanije podiže ustanak protiv britanske vlasti u Mezopotamiji koji se ubrzo rasplamsava i do Mosula i Arbila. Britanci iskorištavaju svoju premoć u vojnoj tehnologiji i potiskuju pobunjenike koordiniranim korištenjem topništva, te kopnenih i zračnih snaga. Već u lipnju iste godine Barzandži je poražen i uhićen, a 1921. godine prognan je u britansku Indiju. Ipak, u nemogućnosti da se nose sa brojnim segmentiranim kurdskim plemenima kao i zbog straha od turskih teritorijalnih pretenzija na Kirkuk i Mosul, Britanci u rujnu 1922. godine vraćaju Barzandžija na vlast s ciljem da im pomogne u ratu protiv Turaka. Došavši na vlast, Barzandži nakon samo dva mjeseca prekida suradnju s Britancima, proglašava se „kraljem Kurdistana” (iako je kontrolirao samo manja područja oko Sulejmanije) i traži vojno-političku potporu Turske kako bi osigurao režim pod turskim protektoratom. Ovaj plan završio je debaklom jer su Britanci sljedeće godine zaustavili turske prodore i uspostavili potpunu kontrolu nad mandatom Mezopotamije (današnji Irak). Barzandži potom bježi iz Sulejmanije u okolne planine i gubi svaki politički utjecaj nad Kurdima, a britansko-turske granice se definiraju ugovorom iz Lausanne.
Kurdska situacija u Iranu zbog snažnog osjećaja pripadnosti iranskoj naciji bila je mirna sve do konca Drugog svjetskog rata odnosno krize iz 1946. godine kada se na sjeverozapadnu zemlje javlja prosovjetski separatizam socijalističkog karaktera. Ugovorom o savezu SSSR-a, Velike Britanije i Irana, saveznici su za vrijeme rata koristili iranski teritorij kao koridor za prijenos zapadne vojne pomoći SSSR-u , no nakon njegova isteka sovjetska vojska prvotno se odbija povući iz sjevernog Irana , a zatim potiče lokalne azerske i kurdske socijaliste na separatizam što je u studenom 1945. godine rezultiralo osnivanjem azerske Narodne Republike Azerbajdžan (uz postojeću Azerbajdžansku SSR na sjeveru) odnosno u siječnju 1946. kurdske Republike Mahabad. Ovom geopolitičkom igrom razdiranja multietničkog Irana Staljin je pokušavao proširiti sovjetski utjecaj prema „toplim morima” (Perzijski zaljev) kao i britanskim interesima na područjima bogatim naftom (Irak) što će naposljetku rezultirati snažnom američkom i britanskom potporom Iranu. Osim političke nenaklonjenosti zapadnih supersila i naravno samog Irana, prosovjetska marioneta „Republika Mahabad” bila je geografski podijeljena i među samim Kurdima, te politički i između sebe. Naime, obuhvaćala je manji dio iranskih područja naseljenih Kurdima (grad Mahabad s okolicom) dok u njegovom većinskom ostatku nisu zabilježeni separatistički pokreti, a politička struktura se oslanjala na prosovjetske socijaliste koji nisu imali potporu kod lokalnih plemenskih starješina. Sredinom 1946. sovjetska se vojska povlači iz Irana i dvije marionetske države gube izravnu vojnu zaštitu zbog čega se odmetnuta azerska vlast okreće Iranu, isto kao i veliki broj Azera koji su živjeli u Mahabadu i okolici (današnja iranska pokrajina Zapadni Azarbajdžan). Istovremeno, kurdske plemenske starješine s navedenog područja zajednički prisežu vjernost iranskoj vlasti u Teheranu i započinju borbu protiv prosovjetskih kurdskih separatista. Krajem godine iranska vojska uspostavlja potpunu kontrolu na sjeverozapadu zemlje; dok azerske pobunjeničke vođe bježe u SSSR, kurdski separatistički vođa Gazi Mohammad je uhićen i obješen. Iako tzv, „Republika Mahabad” predstavlja gotovo irelevantnu epohu kurdske historije, u općem kontekstu njen značaj bio je svjetskih razmjera budući da su pokušaji sovjetskih političkih prodora u Iran rezultirali Trumanovom doktrinom koja se danas često smatra početkom Hladnog rata.
Turska
mini|desno|300px|Većinski kurdski grad [[Diyarbakır u jugoistočnoj Turskoj]] Od gušenja alevitskih pobuna iz 1930-ih, kurdska politička situacija u Turskoj bila je relativno mirna sljedećih pola stoljeća. Turska nije sudjelovala u Drugom svjetskom ratu i uspješno je očuvala svoju vanjskopolitičku neutralnost sve do početka 1950-ih godina kada se okreću Zapadnom svijetu i ulaze u NATO kao važan geostrateški partner. Sjedinjene Države i drugi zapadni saveznici Turske nisu previše marili zbog ugroženih prava etničkih manjina u toj zemlji, što je krajem 1970-ih godina rezultiralo osnivanjem ekstremističkih marksističkih i nacionalističkih organizacija među kojima se posebno ističe Radnička stranka Kurdistana (PKK).
Godine 1984. vođa PKK-a Abdullah Öcalan započinje opći oružani sukob protiv Turske koji je službeno trajao do 1999. godine kada su agenti CIA-e uhitili Öcalana u Keniji, no povremenih sukoba bilo je i kasnije. Ovaj sukob imao je katastrofalne posljedice za Kurde: smrtno je stradalo oko 30.000 ljudi, veliki dijelovi jugoistoka Turske su opustošeni, tisuće ruralnih mjesta je uništeno ili napušteno, kurdsko stanovništvo raseljeno je u sigurnija urbana područja poput Diyarbakıra, Vana ili Şırnaka, a povećava se i kurdska dijaspora u europskim zemljama. Turske su vlasti Abdullaha Öcalana prvotno osudile na smrt a potom na doživotni zatvor, dok je sam Öcalan priznao terorističku narav njegovog PKK-a. Među državama i organizacijama koje tu grupu klasificiraju terorističkom su Turska, Iran , Irak , Sirija , SAD , Velika Britanija , NATO , EU i UN. Prema američkim izvorima, 37,4% etničkih Kurda u Turskoj smatra da PKK predstavlja sve Kurde dok se većina od 50,1% s time se ne slaže.
Turska je danas država s najbrojnijim kurdskim stanovništvom koji su ujedno i najveća etnička manjina u zemlji, a njihov broj ovisno o izvorima i definicijama može varirati za više milijuna. Tursko vijeće za nacionalnu sigurnost tvrdi kako u Turskoj živi 12,6 milijuna Kurda, a CIA njihov broj procjenjuje na oko 14 milijuna odnosno 18% od 78 milijuna ukupnog stanovništva Turske. S druge strane, prema kurdskim nacionalističkim izvorima koji sve alevitske vjernike i etničke pripadnike Zaza uvrštavaju pod Kurde, njihov je broj dvostruko veći i iznosi 25 milijuna. Sve navedene procjene odnose se na stanovnike Turske koji se identificiraju kao Kurdi, dok je broj govornika kurdskog jezika zbog višedesetljetne jezične asimilacije približno upola manji. Više od polovice Kurda u Turskoj su sunitski muslimani kao i velika većina etničkih Turaka, no za razliku od njih Kurdi ne pripadaju hanefijskoj već šafijskoj školi (mezhebu). Između 20-25% Kurda su aleviti (šijitski oblik islama), a ostatak čine sufije, jesidi, kršćani i drugi. Većina kurdskog stanovništva tradicionalno živi u jugoistočnim djelovima Turske što se prvenstveno odnosi na nejasno definirano geografsko područje Kurdistana, a stotine tisuća živi ih i u svojevrsnim etničkim enklavama središnjoj Anatoliji. Zbog sukoba turske vojske i PKK-a, veliki broj Kurda migrirao je i u industrijski najrazvijenije pokrajine na sjeveru Turske. Služenje kurdskim jezikom u javnosti bilo je zabranjeno sve do 1991. godine, no danas je turski i dalje jedinim službenim jezikom u zemlji.
Iran
mini|desno|300px|Grad [[Sanandadž u iranskoj Kurdistanskoj pokrajii]] mini|desno|300px|Krajolik većinski kurdske [[Kermanšaška pokrajina|Kermanšaške pokrajine]]
Položaj Kurda u Iranu se po mnogo čemu razlikuje od ostalih današnjih država s kurdskim stanovništvom. Prije svega, Kurdi kao iranski narod zajedno s Perzijancima, Azerima, Mazanderanima, Gilakima, Tališima, Beludžima i ostalim srodnim narodima s Iranske visoravni dijele zajedničko etnojezično podrijetlo i kulturu, dok su također neprekinuto živjeli u zajedničkoj historijskoj državi od njenog stvaranja do današnjeg dana. U vrijeme osmanlijskih prodora odnosno pomicanja granica prema istoku, stotine tisuća Kurda pronašlo je utočište u Iranu pa se danas njihovim potomcima smatra stanovništvo Horasana. Kurdska književnost u svim svojim oblicima (kurmandžijska, soranska, guranska) kao jedan od glavnih čimbenika njihovog identiteta također je stvarana u iranskim granicama i na nju su snažno utjecale ostale iranske književnosti (najviše perzijska). Osim historijsko-kulturnih čimbenika, Iran se od ostalih zemalja zapadne Azije naseljenih Kurdima razlikuje i po tome što njegove granice nisu krojile europske kolonijalističke sile poput Velike Britanije, Francuske ili Rusije, stoga Iran nije zahvatio val nacionalističkih pokreta kao u Turskoj, Iraku ili Siriji već su ostali kao jedinstven primjer etnički heterogene ali politički homogene zemlje u široj regiji.
Zbog rastućeg turskog i arapskog nacionalizma kao i sovjetskog utjecaja u regiji, Iran je u 20. stoljeću svoju političku ideologiju gradio na paniranskim svjetonazorima i tradicionalno je pomagao Kurdima izvan iranskih granica koji su se našli pod političkom odnosno kulturološkom diskriminacijom i asimilacijom. Jedan od vodećih iranskih političara i intelektualaca iz vremena premijera Muhameda Mosadeka bio je Karim Sandžabi, Kurd iz Kermanšaha koji je predsjedao vodećom strankom Nacionalnog fronta. Kurdski položaj nije se mijenjao ni nakon 1953. godine kada je na vlast stupio M. Reza Pahlavi (inače mazanderanijske narodnosti), s obzirom da je paniranizam u njegovo vrijeme još više došao do izražaja i sam je šah Kurde nazivao „čistokrvnim Irancima” ili “jednim od najplemenitijih iranskih naroda”. Važan preokret u kurdskom društvu nastupa 1960-ih i 1970-ih kada Pahlavi provodi program industrijalizacije zemlje čime drastično opada njihov ruralni i nomadski način života. Iz perspektive industrijske geografije, ovaj program zahvatio je većinom sjeverne i središnje dijelove Irana u kojima postoji velik broj kurdskog stanovništva, no proces je išao prilično sporo pa je tako 1977. godine omjer industrijskih odnosno poljoprivrednih radnika u Istočnom Azarbajdžanu bio 1:2,6, a u Kurdistanu svega 1:20. Također, postotak urbanog stanovništva u središnjem Iranu bio je 80%, a na područjima naseljenim Kurdima samo 25%. Razlike između ovih omjera značajno su umanjene daljnjim usponom iranskog gospodarstva tijekom 1980-ih i 1990-ih godina.
Nasljeđe sovjetske marionetske vlasti iz Mahabada (1946.) kao i višegodišnji SSSR-ovi pokušaji destabilizacije Irana izazivanjem etničkih podijela i širenja komunizma odrazilo se osnivanjem nekoliko kurdskih marksističkih političkih stranaka poput PDKI-a, Komalaha i Tudeha. Među njima se najviše isticala „Demokratska stranka iranskog Kurdistana” (PDKI) koja je 1970-ih ilegalno djelovala protiv Pahlavijeve vlasti i tražila autonomiju za Kurde, a nakon njegovog pada i izbijanja iransko-iračkog rata priključila se tzv. „Nacionalnom vijeću otpora” predvođenog MEK-om, organizacijom koja je sudjelovala u Saddamovim pokoljima iračkih Kurda i koju Iran odnosno Sjedinjene Države smatraju terorističkom. Iako su kurdske marksističke stranke uglavnom marginalizirane nakon pada SSSR-a, godine 2004. pojačala se aktivnost PJAK-a (produžene ruke turskog PKK-a) koji se također u regiji i zapadnom svijetu uglavnom klasificira terorističkom skupinom.
Precizan broj Kurda u Iranu teško je utvrditi kao i kod ostalih država, no u ovom slučaju razlozi nisu asimilacijske prirode već se Kurdi i ostali narodi te zemlje više identificiraju kroz nacionalnu nego etničku pripadnost. Najčešće procjene postotka Kurda u odnosu na ukupno iransko stanovništvo kreću se od 7-10% što podrazumijeva između 5,4 i 7,7 milijuna ljudi. Značajnije kurdske zajednice naseljavaju 15 od 31 iranske pokrajine: većina živi na sjeverozapadu (Kurdistanska, Kermanšaška pokrajina, Istočni i Zapadni Azarbajdžan), odnosno oko 10% na sjeveroistoku zemlje (Horasan). Iranski gradovi s najvećim brojem kurdskog stanovništva su Sanandadž, Kermanšah, Bodžnord, Teheran, Širaz i Mašhad. Kurdi u Iranu govore kurdskim koji ima status službenog jezika u više pokrajina, odnosno perzijskim koji je službeni jezik u zemlji. Kurdska narječja okvirno se dijele na kurmandži (sjeverozapad) i sorani (jugozapad) iako ovisno o stručnim klasifikacijama postoji i niz drugih narječja odnosno jezika (gurani, lakijski, šabaki). Sunitski muslimani sa sjeverozapada zemlje čine većinu kurdskog stanovništva, oko milijun i pol šijitskih živi uglavnom u Kermanšaškoj pokrajini, a religijske manjine čine kršćani, jesidi i jarsani. Neki od najpoznatijih Kurda današnjice u Iranu su potpredsjednik Muhamed Reza Rahimi i teheranski gradonačelnik Muhamed Bager Galibaf koji je na tom položaju 2005. godine zamijenio tadašnjeg iranskog predsjednika Mahmuda Ahmadinežada.
Irak
mini|desno|300px|Kurdska djeca u [[Sulejmanija (grad)|Sulejmaniji]] 300px|thumb|Kurdska autonomna regija u Iraku 1975. godine. Raspadom Britanskog mandata Mezopotamije 1932. godine Kurdi su se prvo našli u hašemitskom Iračkom kraljevstvu, a potom od 1958. godine u Republici Irak. Kurdsko nezadovoljstvo iračkim nacionalizmom premijera Abdula Karima Kasima (inače arabiziranog Kurda ) kulminiralo je početkom 1960-ih kada Mustafa Barzani podiže ustanak protiv iračkih vlasti. U ožujku 1970. godine Irak je objavio plan o uspostavi kurdske autonomije u roku od četiri godine, ali to nije učinjeno zbog naglog preokreta u politici al-Bakra koji se okreće panarapskim svjetonazorima: započinje razdoblje programa arabizacije u naftom bogatim regijama oko Kirkuka i Hanakina, a 1974. godine kao i organiziran progon Kurda. Iran je zbog solidarnosti pomagao Kurde u borbi protiv panarapske politike što je rezultiralo velikim trzavicama s arapskim svijetom. Godine 1975. irački predstavnik Saddam Hussein i iranski šah Mohammad Reza Pahlavi potpisuju Alžirski sporazum kojim se obavezuju na rješavanje pitanja o razgraničenju odnosno o iranskom okončavanju oružane podrške Kurdima u Iraku, nakon čega se iračka vlast obračunava s pobunjenicima i njihovim vođama poput Barzanija koji bježi u Iran.
Kudska situacija u Iraku značajno se pogoršala u vrijeme Saddamovih agresija protiv Irana (1980.) i Kuvajta (1990.): tijekom iračko-iranskog rata Saddamova vlada protiv manjina provodi represivne mjere što je 1983. godine rezultiralo građanskim ratom između sunitskih Arapa i Kurda. Glavni kurdski predstavnici u tom sukobu bili su Masud Barzani koji je u Arbilu predvodio Kurdistansku demokratsku stranku (KDP) odnosno Džalal Talabani i njegov Kurdistanski patriotski savez (PUK) iz Sulejmanije, a obje političke struje pomagao je Iran. Završno razdoblje iračko-iranskog odnosno arapsko-kurdskog sukoba iz 1988. godine obilježavaju masovna stradavanja i genocidalni zločini protiv Kurda kao što su al-Anfal kampanja i masakr u Halabdži. Slične pogrome Kurdi će doživjeti i nakon gušenja pobune iz 1991. godine tj. neposredno nakon svršetka Zaljevskog rata u kojem je Saddamov Irak poražen ali je uspio uspostaviti kontrolu nad iračkim Kurdistanom. Iste godine više od milijun i pol izbjeglica napušta sjeverni Irak i bježi u Iran, Tursku i europske zemlje, a kako bi zaštitio preostale Kurde UN donosi rezoluciju kojom se iračkom ratnom zrakoplovstvu zabranjuju preleti sjeverno od 36. paralele. Krajem 1991. godine kurdska gerila uspjeva prognati iračku vojsku iz Arbila i Sulejmanije gdje uspostavljaju kontrolu, na što iračka vlast odgovara obustavom humanitarne pomoći i potpunim embargom iračkog Kurdistana. Kurdi kao odgovor u svibnju 1992. godine osnivaju Kurdsku regionalnu vladu i održavaju parlamentarne izbore.
Sredinu 1990-ih godina obilježava građanski rat između KDP-a i PUK-a, dviju glavnih kurdskih političkih stranaka u Iraku. Dvije godine nakon parlamentarnih izbora iz 1992. u kojima su KDP i PUK ostvarili podjednaku podršku od 45% glasova, zbog kontrole nad crnim tržištem (produkt Saddamovog embarga) izbijaju oružani okršaji između dviju frakcija što već prve godine rezultira tisućama žrtava. Godinu dana kasnije sukobljene snage posredništvom CIA-e prekidaju sukobe zbog zavjere o likvidaciji Saddama Husseina, no plan se naposljetku izjalovio pa se oružani sukob nastavio. Godine 1996. dvije strane sklapaju savezništva: Talabanijev PUK traži pomoć od Irana, a Barzanijev KDP se okreće samom Saddamu koji vidi priliku da povrati kontrolu nad sjeverom zemlje. Situacija je postala još složenijom kada Sjedinjene Države pod izlikom kako žele spriječiti „novi genocid nad Kurdima” započinju s ograničenim bombardiranjem Iraka, a zbog međunarodnog djelovanja kurdskog PKK u sukobe se uključuje i Turska koja operacijama Čekić i Čelik na sjeveru Iraka nanosi velike gubitke toj marksističkoj organizaciji. Mirovni sporazum između KDP-a i PUK-a sklopljen je 1998. godine uz američko posredništvo, a njime su se dvije stranke obavezale kako neće dozvoliti pristup iračkoj vojsci ili PKK-u na području Kurdistana, te kako će dijeliti međunarodnu pomoć odnosno političku moć. Suradnja između dvije političke struje posebno je došla do izražaja 2003. godine kada su potpomogli američku invaziju na Irak i svrgavanje Saddama Husseina.
Kurdi u Iraku danas čine 15-20% ukupnog stanovništva, što podrazumijeva između 4,7 i 6,5 milijuna ljudi. Većina ih živi u sjeveroistočnim dijelovima zemlje odnosno u politički definiranom području Iračkog Kurdistana kojim prema novom ustavu iz 2005. godine upravlja Kurdska regionalna vlada, a obuhvaća tri od ukupno 18 iračkih pokrajina: Arbilsku, Duhočku i Sulejmanijsku pokrajinu. U toj autonomiji živi oko četiri milijuna ljudi, no među njima osim Kurda ima i desetke tisuća Arapa, Asiraca, Kaldejaca, Armenaca, Šabaka, Mandejaca i drugih etničkih skupina. Najviše Kurda živi u milijunskim gradovima Arbilu i Sulejmaniji dok postoji i značajni broj ruralnog stanovništva, a među ostalim iračkim gradovima izvan autonomije vrijedi izdvojiti Bagdad s oko 300.000 Kuda i Mosul sa 50.000, te općenito južni Irak gdje ih živi oko 100.000. Dominantna religija kod iračkih Kurda jest sunitski islam (šafijski ogranak), dok uz manje izolirane zajednice kurdskih kršćana i Židova vrijedi izdvojiti i desetke tisuća jesida. Kurdski jezik je uz arapski službenim jezikom u Iraku od 1970. godine, a od narječja su najviše zastupljeni kurmandži i sorani. Kurdi su danas zastupljeni na visokim političkim položajima u Iraku: od 2005. godine predsjednik autonomije Iračkog Kurdistana je Masud Barzani iz KDP-a, a Džalal Talabani iz PUK-a je predsjednik Republike Irak.
Sirija
Nakon što se francuski mandat u Levantu 1946. godine raspao na Libanon i Siriju (ne računajući sjeverne dijelove koje je prigrabila Turska), većina starosjedilačkih Kurda završila je pod granicama novostvorene Sirijske Arapske Republike. S obzirom da je novostvorena arapska država svoj nacionalni identitet gradila na panarapskoj ideologiji egipatskog predsjednika Gamala Abdela Nasera, Kurdi su se našli u podređenom položaju u odnosu na arapsku većinu ali oružani sukobi ili progoni nisu zabilježeni. Situacija Kurda počela se popravljati tijekom 1960-ih, 1970-ih i 1980-ih godina što je uvjetovano nizom vjersko-političkih promjena u Siriji, ali i diljem regije. Godine 1961. raspuštena je Ujedinjena Arapska Republika koja se sastojala od Sirije i Egipta pa panarapsko raspoloženje počinje blijediti na sirijskoj političkoj sceni, a 1970. godine na vlast dolazi Hafez al-Assad koji je pripadao manjinskoj vjerskoj skupini alavita (šijitski ogranak sličan alevitima) zbog čega se odnos prema Kurdima značajno popravio. Nakon što je 1979. godine Saddam Hussein pučem prisvojio vlast u Iraku odnosno Iranske revolucije, Sirija okreće leđa Iraku i priklanja se tradicionalnom kurdskom savezniku Iranu na čije je čelo stupio šijitski ajatolah Ruholah Homeini. Tijekom 1980-ih i 1990-ih godina zbog sukoba PKK-a u Turskoj i Saddamovih progona, stotine tisuća Kurda pronašlo je utočište u Siriji gdje njihov status nije riješen do današnjeg dana.
Kao i u slučaju Turske i Iraka, Kurdi su najveća etnička manjina u Siriji i čine približno 8% ukupnog stanovništva odnosno oko dva milijuna ljudi. Najviše ih živi u sjeveroistočnim djelovima zemlje koji odgovaraju geografskom području Kurdistana tj. u sirijskoj pokrajini al-Hasaka. Značajniji gradovi te pokrajine u kojima Kurdi čine velik dio stanovništva su Kamišli i al-Hasaka, a osim sjevernih dijelova zemlje poput obronaka Taurskog gorja vrijedi izdvojiti i najveće sirijske gradove Damask i Alep koji broje desetke tisuća kurdskog stanovništva. Većina sirijskih Kurda su sunitski muslimani (šafijski i hanefijski ogranci), dok manjinu čine šijitski alaviti i aleviti, zatim kršćani, te oko 12.000 jesida. Jedini službeni jezik u zemlji je arapski kojim govori većina miroljubivo asimiliranih Kurda na jugozapadu zemlje, a najzastupljenije kurdsko narječje na sjeveroistočku jest kurmandži. Prema službenim američkim izvorima, većina Kurda u Siriji bilo da je riječ o starosjediocima ili pridošlicama više se identificira kroz plemenski identitet nego kurdski ili sirijski nacionalizam. Relativno miran suživot s većinskim arapskim stanovništvom kao i kulturološka difuzija između dva naroda pridonijeli su većem povjerenju Kurda u sirijske vlasti.
Dijaspora
„Dijaspora” je u kurdskom slučaju vrlo relativan pojam ako se uzmu u obzir njihov nomadski način života, stoljeća progona ili izbjeglištva, no danas se pod dijasporom uglavnom smatraju Kurdi na svim područjima izvan geografskih pokrajina Kurdistana i Horasana, ili pak Kurdi u zapadnom svijetu. Prvi valovi kurdskih migracija prema Europi su se pojavili još 1960-ih godina, dok se najveći val iseljeništva bilježi 1980-ih i 1990-ih čemu su kumovali tursko-kurdski sukob, iračko-iranski rat i Saddamovi progoni. Tri europske zemlje s najvećim brojem kurdskih imigranata su Njemačka (650.000), Velika Britanija (250.000) i Francuska (120.000) , dok među ostalima koje broje više desetaka tisuća su Nizozemska (75.000) , Švicarska (65.000) , Austrija (55.000) , Belgija (55.000) , Švedska (27.500) i Grčka (25.000). Izvan Starog svijeta najveće kurdske imigrantske zajednice postoje u Australiji (10.000), Sjedinjenim Državama (9423) i Kanadi (9205). Prema podacima hrvatskog Državnog zavoda za statistiku iz 2004. godine, u Republici Hrvatskoj nema osoba kurdske narodnosti ali je važnom karikom za tranzit ilegalnih imigranata među kojima je i mnogo Kurda.
Diskriminacija Kurda
U svojoj višestoljetnoj historiji Kurdi su često bili izloženi diskriminaciji koja je prvotno bila religijskog odnosno kulturološkog, a potom od početka 20. stoljeća i etnojezičnog karaktera. Najraniji oblici diskriminacije zabilježeni su još tijekom razdoblja abasidskog kalifata u prvoj polovici 2. tisućljeća kada su arapski sunitski kalifi ugnjetavali kurdske alevite, dok se slična vrst religijskih progona nastavila i u doba vladavine Osmanlija (također sunita) koji su vršili represiju nad kurdskim jesidima provodeći politiku sunitizacije. Nakon raspada Osmanskog Carstva diskriminacija Kurda dobiva novu dimenziju koja se projicira kroz turske odnosno arapske nacionalističke i panetničke ideologije.
Kao posljedica otpora prema pobjedničkim zapadnim silama iz Prvog svjetskog rata, turski nacionalistički pokret rađa se 1920-ih godina u vrijeme vladavine Kemala Atatürka koji vlastitu ideologiju kemalizma gradi na konceptu sekularne nacionalne države s isključivim turskim predznakom. Etnocentrične ideje panturkizma odnosno turanizma stavile su iranske narode poput Kurda i Zaza u podređeni položaj prema većinskim turkijskim narodima što se posebno očituje u turkizaciji kurdskog jezika i službenog identificiranja Kurda kao „planinskih Turaka”. Nadalje, turski sekularizam koji je u zapadnom svijetu učestalo viđen kao čin modernizacije i napretka zapravo je pogodio vjerske manjine poput alevita koji su se kulturološki identificirali kroz njihovu religiju, zbog čega je 1930-ih godina došlo do niza ustanaka Zaza i kurdskih plemena odnosno njihovih masakra i progona. Nad Kurdima kao i ostalim manjinama u Turskoj provođen je i etnocid: kurdski jezik bio je zabranjen sve do 1991. godine, kao i Novruz odnosno iranska Nova godina koja je značajnim simbolom kurdskog identiteta i otpora. Ljudska prava u Turskoj počela su se drastično popravljati nakon 1946. godine kada je uvedeno višestranačje i započet proces demokratizacije političkog sustava, što su povremeno sputavali vojni udari iz 1960., 1971. i 1980. godine kojima je bio cilj povratiti kemalistička načela koja uključuju prisilnu asimilaciju Kurda.
Teške trenutke u svojoj historiji Kurdi s područja Kavkaza doživjeli su 1930-ih godina kada su uz brojne druge narode postali žrtvama Staljinovih čistki i prisilnog premještanja sovjetskog stanovništva prilikom kojih je na tisuće Kurda preseljeno sjeverno od Kavkaza ili pak u središnju Aziju. Nakon raspada SSSR-a oblici diskriminacije prema Kurdima zabilježeni su i u Armeniji zbog antimuslimanskog raspoloženja tijekom rata protiv Azerbajdžana u Gorskom Karabahu (1988.-1994.) kada su proganjani muslimanski Kurdi i Azeri.