cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ride with the Devil (film)
Ride with the Devil je američki western film snimljen 1999. u režiji Anga Leeja. Radnja se temelji na romanu Woe to Live On Daniela Woodrella koji je opisivao američki građanski rat na prostoru Srednjeg Zapada koji su karakterizirali sukobi neregularnih lokalnih milicija, te brutalne pljačke, pustošenja i masakri nedužnih civila. I autorima filma, kao i autoru originalnog romana, kao inspiracija su poslužili jugoslavenski ratovi, s obzirom da su u njima pronašli mnoge sličnosti s tim događajima. Iako je imao uglavnom dobre kritike, doživio je komercijalni neuspjeh.
Alkej
thumb|
Alkej ili Alcej (, ; Mitilena, Lezb, oko 630. pne. – Lezb, oko 580. pne.) bio je starogrčki liričar aristokratskoga podrijetla. Predstavnik je monodijske lirike (pjesme koje su se pjevale uz pratnju lire). Pisao je političke, ali i ljubavne stihove (neke je posvetio Sapfi, u koju je vjerojatno bio i zaljubljen).
Pjesme
U deset knjiga pjesama eolskoga dijalekta nalazimo ljubavne pjesme, političke i ratne pjesme te počasnice ili gozbene pjesme te himne; od svega toga sačuvano je oko 150 fragmenata. Najznačajnije su mu vinske popijevke i počasnice u kojima govori o političkim strastima, o blagodatima vina koje liječi i koje smatra pravim prijateljem. U ljubavnim pjesmama očituje se povezanost s narodnim motivima, a u nekima razotkriva svoju ljubav prema pjesnikinji Sapfi, s kojom je vjerojatno i razmjenjivao pjesme.
Nazivaju ga majstorom stiha i forme, stihovi su mu muzikalni i odlikuju se bogatstvom metrike i strofa, a njegova je strofa nazvana alkejskom strofom. Alkejska je strofa kompliciranija varijacija dominantnog jampskog uzorka. Jedna se stanca sastoji od četiri stiha; prva su dva podijeljena u dva dijela cezurom (stankom) nakon petog sloga. Sastoji se, dakle, od dva jedanaesterca, jednog deveterca i jednog deseterca. Uzorak bi se grafički mogao prikazati ovako pri čemu je _ dugi slog, , kratak, a : cezura.
_ _, _ _ : _ , , _ , _ _ _ , _ _ : _ , , _ , _ _ _ , _ _ _ , _ _ _ , , _ , , _ , _ _
Po uzoru na nj radio je Horacije, a također i neki moderni pisci poput Foscola, Shelleyja i Carduccija, a od hrvatskih pisaca Ivan Mažuranić i Ante Tresić Pavičić.
Altenberg
Altenberg je grad u njemačkoj saveznoj državi Saksonija. Jedno je od 41 opštinskog središta okruga Zeksiše Švajc-Ostercgebirge. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 5.825 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 14628010.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Zeksiše Švajc-Ostercgebirge Altenberg se nalazi u saveznoj državi Saksonija u okrugu Zeksiše Švajc-Ostercgebirge. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 750 metara. Površina opštine iznosi 89,7 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 5.825 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 65 stanovnika/km².
Konosman
Konosman (skraćenica: B/L ili BOL'') ili brodarska teretnica je najznačajniji dokumenat u pomorskom transportu i predstavlja hartiju od vrednosti.
Istorijat
Jedan od najstarijih dokumenata u kome se konosman pominje u njegovom današnjem značenju je zakon Hanzeatske lige iz 1591. godine. Opšte je prihvaćeno, da je konosman nastao u Italiji, kao rezultat obimne trgovine između italijanskih gradova i Vizantije.
Pojam
Konosman (teretnica) je isprava koju brodar izdaje krcatelju na osnovu ugovora o prevozu robe pomorskim putem ili unutrašnjim vodenim putevima i u kojoj potvrđuje da je primio na prevoz robu koja je u njoj označena, radi prevoza na određenoj relaciji i izdavanja u luci opredeljenja njenom zakonitom imaocu.
Karakteristike
Iz definicije konosmana proizilaze njegove tri bitne karakteristike:
Izdavanje konosmana
Izdavanje konosmana je obaveza brodara, ali samo pod uslovom da je to zahtevao krcatelj. Praktično to u njegovo ime čini brodarski agent ili zapovednik broda. Redovno se izdaje kod pomorskog vozarskog ugovora (ugovor o prevozu pojedinačnih pošiljki), gde služi kao dokaz o zaključenom ugovoru o prevozu i njegovoj sadržini, dok se kod tzv. pomorskog brodarskog ugovora, ređe izdaje. To je zato što u ovom slučaju ugovorne strane, za razliku od vozarskog ugovora, zaključuju ugovor u pisanom obliku, te nije potrebno izdavanje teretnice kao dokaznog sredstva o postojanju istog. Ipak i kod brodarskog ugovora, konosman može da ima značaj dokaza o prijemu robe na prevoz, a posebno je u ovom slučaju značajna funkcija konosmana kao hartije od vrednosti. Ako krcatelj ne zahteva izdavanje konosmana, brodar mu izdaje potvrdu o tome da je roba ukrcana na brod tzv. časnička potvrda, koja nema svojstva hartije od vrednosti. U unutrašnjoj plovidbi, ako se ne izdaje konosman, pored časničke potvrde, može doći i do izdavanja tovarnog lista, koji takođe nema svojstva hartije od vrednosti.
Vrste konosmana
Kroz vekove razvoja konosmana, postojala su različita pravila i protokoli njegovog korišćenja. Za regulisanje pomorskog prevoza značajna je prva Međunarodna konvencija o izjednačavanju nekih pravila o teretnici iz 1924. god. tzv. Haška pravila, koju je Republika Srbija ratifikovala. U Srbiji je kodifikacija pomorskog prevoza izvršena 1977. godine, donošenjem Zakona o pomorskoj i unutrašnjoj plovidbi, a u njega su uključena mnoga dobra rešenja iz Haške konvencije, ali i Hamburških pravila iz 1978. godine koja nisu ratifikovana.
Postoje mnoge vrste konosmana koji se danas koriste u pomorskom transportu, zavisno od vrste transporta, namene i sl. Najvažnije su sledeće:
Konosman „ukrcano“ i „primljeno za ukrcaj“
Zavisno od vremenskog trenutka izdavanja konosmana, razlikuje se konosman „ukrcano“ i konosman „primljeno za ukrcaj“. Konosman „ukrcano“ je redovan oblik konosmana koji brodar izdaje krcatelju tek nakon ukrcaja robe na brod koji je u tom konosmanu označen.
„Čista“ i „nečista“ teretnica
Ako tertnica ne sadrži opaske o vrsti, broju, količini, težini, stanju itd. tereta naziva se „čista teretnica“. Obrnuto „nečista teretnica“, pored redovnih podataka, sadrži i klauzule sa obrazloženim primedbama o spoljašnjem izgledu robe (vrsta robe, broj komada, količina, težina, stanje itd.). „Nečistom teretnicom“ se smatra i teretnica na kojoj nema izričitih primedbi o robi, ali ima klauzula koje znače izvesno ograđivanje brodara. Na primer: „sadržaj, težina, mere, kvalitet i tehnička specifikacija nepoznati“.
Grupni konosman
Kada se u ulozi krcatelja pojavljuje špediter koji zastupa više komitenata - pošiljalaca robe, moguće je za robu koja se prevozi jednim brodom da se od brodara zahteva izdavanje samo jednog konosmana - tzv. grupni konosman. Na osnovu izdatog grupnog konosmana, špediter izdaje komitentima potvrdu o ukrcaju robe na brod, koja može da zameni konosman kod naplate putem robnog akreditiva, ako je tako određeno u nalogu za otvaranje akreditiva. Ako se roba, koju je predao na prevoz špediter, isporučuje različitim licima, umesto grupnog konosmana može se izdati konosman po delovima robe za svakog primaoca ili se na osnovu izdatog grupnog konosmana može izdati tzv. nalog za iskrcaj robe i to za svakog primaoca posebno.
Direktni konosman
Kada od luke ukrcaja do luke iskrcaja robu prevozi više brodara (tzv. direktni prevozi - sukcesivni prevozi) može brodar koji je primio robu na prevoz da izda jedan konosman - tzv. direktni konosman (direktna teretnica). U novije vreme do izdavanja direktnog konosmana dolazi i kad se radi o mešovitim prevozima. Tada teretnicu izdaje brodar koji je primio robu na prevoz za ceo prevozni put, bez obzira na to što u izvršenju prevoza mogu da učestvuju prevozioci različitih grana transporta.
Odnos brodar-krcatelj
U pravnim odnosima između brodara i krcatelja, kao ugovornih strana iz ugovora o prevozu robe, konosman je nepotpuno dokazno sredstvo. Naime, u ovim odnosima podaci uneti u konosman imaju samo pretpostavljenu dokaznu snagu u pogledu vrste, stanja i količine primljenog tereta, te obe strane mogu podatke iz konosmana pobijati svim dozvoljenim dokaznim sredstvima. U ovom pravnom odnosu, naime konosman ima sva obeležja kauzalne hartije od vrednosti, te brodar odgovara na osnovu onog što je stvarno primio na prevoz (odgovornost ex recepto), a ne na osnovu onog što je uneto u konosman.
Džuboks (časopis)
Džuboks je bio muzički časopis koji su izdavale gornjomilanovačke Dečje novine, od 1974-1985. godine. Bio je to prvi (a verovatno i najznačajniji) časopis SFRJ koji se bavio savremenom muzikom. Prvi broj je izašao 1. jula 1974, kao posebno izdanje časopisa Lada.
Za Džuboks su pisali svi značajni rok-kritičari toga doba, ali je kuriozitet što su se kao saradnici pojavljivali i brojni rok-muzičari: Koja (Disciplina kičme), Zoran Marinković i Goran Marić (Bjesovi) i drugi. Takođe, za Džuboks su pisali i drugi poznati novinari i kritičari: Gordan Škondrić, Dinko Tucaković, Petar Jakonić, Petar Janjatović, Aleksandar Žikić, Momčilo Rajin, Slobodan Cicmil itd.
Janko Popović Volarić
Janko Popović Volarić (Zagreb, 1980.) je hrvatski filmski, kazališni i televizijski glumac.
Jovan Krkobabić
Jovan Krkobabić (Koljane, Kraljevina Jugoslavija, 27. februar 1930 ― Beograd, Republika Srbija, 22. april 2014) bio je srpski političar, doktor nauka, predsednik Partije ujedinjenih penzionera Srbije.
Njegova partija je u koaliciji sa SPS-om i Jedinstvenom Srbijom na parlamentarnim izborima u maju 2008. godine ušla u Narodnu skupštinu Republike Srbije sa 20 osvojenih mandata. PUPS-u je pripalo 5 mandata.
Krkobabić je, kao najstariji poslanik, predsedavao konstitutivnom sednicom Narodne skupštine Republike Srbije 11. juna 2008. Dana 7. jula 2008. godine izabran je za potpredsednika Vlade Republike Srbije. Na toj je dužnosti ostao i u mandatu sledeće vlade, sve do svoje smrti 22. aprila 2014.
Janko Popović Volarić
Privatni život
Janko ima sina Davida. . Od 2009. do 2012.bio je se oženjen sa glumicom i scenaristicom Jelenom Veljačom.
Rak (zviježđe)
Rak je jedno od 88 savremenih i 48 originalnih Ptolomejevih sazvežđa. Pripada zodijaku. Po mitologiji, dok se Herakle borio protiv protiv lernejske hidre, iz vode je izašao rak koji je počeo da ga zrize po nogama dok ga Herakle nije zgazio. Hera, Heraklova protivnica, je postavila raka na nebo kao sazvežđe.
Zvezde
Zvezde u Raku su relativno slabog sjaja. Najsjajnija je beta Raka (Al tarf), magnitude 3,50. Radi se o binarnom sistemu čija je primarna komponenta narandžasti džin K klase udaljen od Sunca oko 290 svetlosnih godina, dok se pratilac 14. magnitude nalazi na 29 lučnih sekundi. Druga po sjaju je delta Raka, magnitude 3,94.
Alfa Raka (Akubens, „klešta“) je binarni sistem magnitude 4,26 koji se nalazi na oko 173 svetlosne godine od Sunca. Primarna komponenta je beli patuljak A klase sa glavnog niza a prati ga zvezda magnitude 11.
Objekti dubokog neba
mini|levo|150p|[[Otvoreno zvezdano jato M44 („Prezepe“)]] U središtu Raka se nalazi otvoreno zvezdano jato M44, poznato još i kao „Prezepe“ ili „Košnica klaster“. M44 je jedno od najbližih otvorenih jata Sunčevom sistemu. Ptolomej ga je opisivao kao „magličastu masu u grudima Raka“ a Galilej je svojim teleskopom 1609. godine identifikovao četrdesetak zvezda u ovom jatu. Danas je poznato preko 1010 zvezda koje su najverovatnije članovi jata M44, a od toga su oko 68% crveni patuljci.
Szczecin
Ščećin je administrativni centar i najveći grad Zapadnopomeranskog vojvodstva. Prema popisu stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 410.131 stanovnika. . Ščećin je jedan od najvećih gradova u Poljskoj (treće mesto po površini i sedmo po broju stanovnika). Jedna je od metropola u Poljskoj. Od Baltičkog mora je udaljen 60 -{km}-. Ščećin predstavlja ekonomski centar regiona, kao i turistički centar (muzeji, zamak kneževa, rezervat ptica u dolini Odre. U okviru grada se nalazi Jezero Dąbie.
Istorija
Između VII veka i VI veka p. n. e. na ovom terenu je postojalo praslovensko naselje sa lužičkom kulturom. Po dokumentima, ovaj teren neprekidno je naseljen skoro 1850 godina. U antičko vreme u okolini Ščećina postojalo je naselje Susudata. Ono je naslikano na antičkoj mapi iz 142-147 naše ere.. O tome da se ovo naselje nalazilo u okolini Ščećina, pokazuje kompendium Lexicon Universale. U IX veku od strane slovenskih kneževa sagrađeno je utvrđenje sa zamkom i sa odbrambenim bedemima u čijem podnožju se razvilo trgovačko-ribarsko naselje. Godine 967. Mješko I priključio je Ščećin Poljskoj. Za vreme vladavine Boleslava Hrabrog grad je potpadao pod sve veći uticaj danske. Posle bitke 1121. kralj Boleslav Krivousti je ponovo priključio grad Poljskoj. Godine 1243. knez Barnjim I je Ščećinu dao status grada. U XIII veku Ščećin postaje član Hanze. Godine 1570. u Ščećinu je potpisan ugovor kojim je završen Prvi severni rat. Godine 1630. grad su zauzeli Šveđani. Godine 1713. grad je zauzela Pruska. U Ščećinu se 1729. godine rodila ruska carica Katarina Velika. Od polovine XVIII veka počinje da se popravlja kulturno-ekonomsko stanje. Od 1806. do 1812. Ščećin je bio pod francuskom okupacijom. Ščećin je železničkom prugom povezan sa Berlinom 1843. godine. Kada je izbio Drugi svetski rat u gradu je živelo oko 270.000 stanovnika. Grad je dosta stradao za vreme rata, 65% građevina je uništeno a industrija je uništena 95%. Godine 1945. grad je brojao samo 78.000 stanovnika, a od toga 62.500 Nemaca (godine 1947. u gradu je živelo samo 4.000 Nemaca).
Saobraćaj
Gradski prevoz u Šćećinu zasnovan je na autobusima i tramvajima. Gusta mreža autobusko-tramvajskih linija obuhvata ceo grad, a u njoj su najzastupljeniji savremeni tramvaji tipa 105N2k/S/2000 firme ALSTOM. Od autobusa su najzastupljeniji oni marke MAN i Solaris Urbino.
Bezbednost
U Ščećinu policijske patrole neprekidno nadziru ulice, hodnick i gradske trgove. Leti se u centru mogu sresti patrole na konjima ili sa psima. Ščećin je jedno od najbezbednijih mesta u Poljskoj.
Administrativna podela
Ščećin je podeljen na 4 dela. U ta četiri dela grupisana su naselja i kvartovi po prostornom položaju.
Stanovništvo
Prema preeliminarnim podacima sa popisa, u gradu je 2011. živelo 410.131 stanovnika.
Slikarski stalak (zviježđe)
Slikarski stalak (lat. Pictor) jedno je od 88 modernih zviježđa. Manja konstelacija južne polutke pozicionirana kraj zvijezde Canopus.
Palo Alto, Pennsylvania
Palo Alto je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.032, što je 20 (-1,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Liutprand
325px|thumb|[[Tremisa s Liutprandovim likom]] Liutprand je bio langobardski kralj od 712. do 744., a pamti ga se poglavito po dugoj vladavini punoj uglavnom uspješnih sukoba s većinom tadašnje Italije, iskoristivši slabost Bizanta na čiji račun je povećao posjede u Emiliji i Romagni.
Prema Pavlu Đakonu, njegov život počeo je surovo. Njegov otac bio je prognan u Bavarsku, njegovog starijeg brata Sigiperta oslijepio je Aripert II., tadašnji langobardski kralj, a njegovu majku i sestru dao je osakatiti. Liutprand je bio pošteđen jer je zbog svoje mladosti djelovao bezopasno. Nakon puštanja na slobodu, dopušteno mu je da se pridruži svom ocu.
Vladavina
Liutprand, koji je bio sin Anspranda, vojvode Astija i nakratko kralja Langobarda počela je dan prije smrti njegovog oca, kada su magnati pozvani na njegovu samrtnu postelju pristali proglasiti Liutpranda suvladarom. Liutprandovo kraljevanje potrajalo je 31 godinu. Unutar Langobardskog Kraljevstva bio je priznati zakonodavac besprijekorne privrženosti katoličanstvu.
Odnosi s Agilolfinzima
Na samom početku vladavine, Liutprandov glavni saveznik među vladarima susjednih zemalja bio je Theodo I., član bavarske plemićke obitelji Agilolfinga, franački vojvoda Bavarske. Njegova pomoć u Ansprandovo ime pomogla je Liutprandu osvojiti prijestolje. Theodo ga je prihvatio kada je Aripert II. njega i njegovog oca privremeno izgnao, a gostoljubivost je kasnije učvršćena bračnim vezivanjem - Liutprand je za suprugu uzeo Guntrudu Agilolfing. Srž Theodove politike bio je otpor prema merovinškim majordomima i njihovom približavanju područjima sjeverno od Alpa, što Liutpranda nije toliko zanimalo kao kontrola nad prometnim prolazim u današnjem talijanskom sjevernoalpskom području. U proljeće 712., Theodov sin Theodebert je s Ansprandom pomogao Liutprandu u napadu na suparničke langobardske utvrde, i utapanjem glavnog rivala Ariperta, Ansprandova skupina ponovo je osvojila moć u Paviji
Theodo umire 717. ili 718. Pod vladavinom njegovog nasljednika, veze Langobarda s Agilolfinzima su oslabile. Sve dok ga nije odvratila
Theodo died in 717 or 718; under his successor the Lombard ties with the Agilolfing weakened. Sve do uplitanja u bizantsku politiku 726., Liutprandovi glavni vojni napori bili su usmjereni u osvajanje bavarskih dvoraca na rijeci Adige.
Ratovi s Bizantom
thumb|right|Italija nakon Liutprandovih osvajanja. Zeleno: langobardski teritorij, narančasto: Bizant. U rano doba svoje vladavine, Liutprand nije napadao ni Ravenski egzarhat, ni papinske posjede. Ali 726. godine car Leon III. proglašava prvi od niza edikata koji zabranjuju vjerske slike ili ikone (ikonoklazam). Papa Grgur II. naređuje narodu otpor, te bizantskog vojvodu Napulja Exhiliratusa ubija svjetina u pokušaju uništavanja carske naredbe uništavanja svih ikona. Liutprand izabire ovaj trenutak podjele kako bi napao bizantske posjede u Emiliji. 727. godine prelazi rijeku Po i zauzima Bolognu, Osimo, Rimini i Anconu, kao i druge gradove u Emiliji i Pentapolis. Zauzeo je i ravensku luku Classis, ali nije mogao od egzarha Pavla osvojiti Ravennu. No egzarh Pavao uskoro pogiba u pobuni, te se Ravenna 737. predaje Liutprandu gotovo bez borbe.
Prve maurske provale na Korziku počinju između 713. i 719. Postupajući kao zaštitnik Katoličke crkve i njenih vjernika, Liutprand je Korziku podvrgnuo langobardskoj vlasti (oko 725.), iako je ona nominalno još bila bizantska. Korzika je ostala dijelom langobardskog kraljevstva čak i nakon franačkog osvajanja, do kada su tu langobardski zemljoposjednici i crkva uspostavili značajnu prisutnost.
Predaja Sutrija
Iako je tek na njegovim nasljednicima ostalo dokrajčiti Ravenski Egzarhat, Liutprand je svojim pohodima označio kraj bizantske prisutnosti na Apeninskom poluotoku. Krenuvši prema Rimu cestom Via Cassia u drevnom gradu Sutri susreo se 728. godine s papom Grgurom II. Tamo su postigli dogovor prema se Sutri i nekoliko gradova u Laciju predaju Svetoj Stolici (Liber Pontificalis) "kao dar blagoslovljenim apostolima Petru i Pavlu". To je bilo prvo širenje papinskog teritorija izvan prostora rimskog vojvodstva, što označava početak Papinske Države.
Cussy (Kalvados)
Kisi je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Kalvados koja pripada prefekturi Baje.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 150 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 64 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 2,34 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 55 metara (maksimalnoj 68 m, a minimalnoj 29 m).
Angeloni, Foggia
Angeloni je naselje u Italiji u provinciji Foggia, u regiji Apulija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 61 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 14 m.
Gruzija
Gruzija (gruzijski საქართველო [sɑkʰɑrtʰvɛlɔ]), država na sjeveroistoku Crnog mora, na jugu Kavkaza. Na sjeveru graniči s Rusijom, na jugu s Azerbajdžanom, Armenijom i Turskom. Sjevernu granicu s Rusijom čini planinski lanac Veliki Kavkaz s najvišim vrhom Gruzije, 5068 m visokom Šharom. Kako je smještena na samoj granici jugoistočne Europe i jugozapadne Azije, smatra ju se i europskom i azijskom zemljom. Sami Gruzini svoju zemlju nazivaju Balkonom Europe.
Gruzini koji čine većinu stanovništva tradicionalno pripadaju autokefalnoj Gruzinskoj pravoslavnoj Crkvi. Gruzinski jezik je član južnokavkaske jezične skupine, nepovezane s indoeuropskom ili altajskom skupinom kojima pripadaju jezici susjednih država. Nakon osamostaljenja 1991. Gruzijom je vladao Eduard Ševarnadze, no 2003. Revolucija ruža ga je svrgnula, a za predsjednika je imenovan Mihail Saakašvili.
Gospodarstvo Gruzije temelji se uglavnom na poljoprivredi (agrumi, čaj, vinogradarstvo) i crnomorskom turizmu.
Gruzija je članica brojnih međunarodnih organizacija poput Ujedinjenih naroda, Vijeća Europe, Svjetske trgovinske organizacije i ODER-a (GUAM) i potpisnica NATO-va programa Partnerstvo za mir.
Historija
Još od vremena Antike na području Gruzije postojala su moćna i nezavisna kraljevstva. Kraljevine Kolhida i Iberija su još u 4. stoljeću primile kršćanstvo, pa se Gruzija može uvrstiti među najstarije kršćanske zemlje na svijetu. Svoj najveći uspon gruzijska država doživjela je tijekom 11. i 12. stoljeća, pogotovo u vrijeme vladavine kralja Davida IV. i kraljice Tamare. Početkom 19. stoljeća gruzijske države dolaze pod vlast Rusije, a 1921. godine Gruzija postaje dijelom SSSR-a kao Gruzijska SSR. Raspadom Sovjetskog Saveza 1991. godine, Gruzija postaje samostalna država, a razdoblje tranzicije ka kapitalističkom i demokratskom društvu tijekom 1990.-ih godina bio je praćen velikim ekonomskim problemima i oružanim sukobima u Južnoj Osetiji i Abhaziji. Razdoblje kriza i sukoba privremeno je okončano Revolucijom ruža u studenom 2003. godine, u kojoj je smijenjen tadašnji predsjednik Eduard Ševarnadze. Početkom kolovoza 2008. godine, u Južnoj Osetiji je došlo do sukoba države s lokalnim vlastima u koje se umiješala i Rusija, a koji su okončani odcjepljenjem Južne Osetije i Abhazije od Gruzije.
Predhistorijska Gruzija
Teritorij današnje Gruzije naseljen je Homo erectusima još od paleolitika. Pisana povijest datira prva proto-gruzijska plemena još u 12. stoljeće prije nove ere. Arheološki nalazi i reference u antičkim izvorima otkrivaju elemente ranih političkih i državnih formacija koje karakterizira napredna metalurgija i i zlatarske tehnike koje datiraju iz 7. stoljeća prije Krista i ranije. U stvari, rana metalurgija počela je u Gruziji tijekom 6. tisućljeća prije Krista, povezana je sa Shulaveri-Shomu kulturom.
Antičko doba
U grčkoj mitologiji, Kolhida je bilo mjesto gdje su Jazon i Argonauti tražili zlatno runo, prema epskoj priči "Argonautika" Apolonija Rođanina. Spominjanje zlatnog runa u mitu možda proizlazi iz prakse korištenja runa pri prosijavanju zlatne prašine iz rijeke. Kolhida je bila poprište Lazičkog rata (Kolhidskog rata), gdje su se sukobili Bizant i Sasanidsko Perzijsko Carstvo.
U vremenu od 653. do 333.pne. uspjele su se obraniti od pokušaja osvajanja Medijskog carstva, Perzijskog carstva, a pred kraj 3.st.pr. Kr. i od napada Aleksandra Velikoga. Iberija i Kolhida su se oduprijele i napadima ostalih helenističkih vladara, iako je utjecaj grčke kulture i jezika izražen u naseljima kraljevstva Kolhide, dok u gradovima kraljevstva Iberije je prevladao aramejski jezik. U vremenu od 2.st. pne. do 2. st. Gruzija je bila središte borbi Rimskog carstva, moćnog kraljevstva Armenije i kratkovječnog Kraljevstva Pont.
Godine 189 pne. kraljevstvo Armenije osvojilo je više od polovice Iberije, a vladar Mitridat VI. od Ponta između 120. pne. i 63. pne. osvojio je cijelo kraljevstvo Kolhidu i pripojio ga Pontu. Kraljevstvo Armenije i Kraljevstvo Pont šire se na račun teritorija Rima, zbog čega rimska vojska 65. pne. pod generalom Pompejem napad Iberiju (zbog dobrih odnosa sa Armenijom), Armeniju i Pont, uzimajući velik dio teritorija natrag. Rimljani osvojeno područje kraljevstva Kolhide stavlja pod svoju upravu kao rimsku provinciju, Kraljevstvo Pont je potpuno razoreno, a Iberia se uspjela održati. Ipak 19 godina (36. pne.) kasnije u novom pohodu Rimljani prisiljavaju iberijskog kralja, da im se pridruži u vojnom pohodu protiv Albanije (na Kavkazu).
mini|250px|desno|Države Iberija i Kolhida.
Nakon što je Rimsko Carstvo osvojilo Kavkaz 66. godine od Partskog Carstva, gruzijsko kraljevstvo, s prekidima je klijentska država Rimskog Carstva i saveznika za gotovo 400 godina. Od 1. stoljeća štovana su poganska vjerovanja, kult Mitre i zoroastrizam. 337. godine, kralj Mirian III. proglasio je kršćanstvo kao državnu religiju, dajući veliki poticaj za razvoj književnosti, umjetnosti, te igra ključnu ulogu u formiranju jedinstvene gruzijske nacije. Kraljevstvo se zatim efektivno veže uz Istočno Rimsko Carstvo, koje će vršiti snažan utjecaj na Gruziju gotovo cijelo jedno tisućljeće, određujući u velikoj mjeri današnji kulturni identitet Gruzije.
Sljedećih 600 godina povijesti Gruzije obilježeno je borbama Rima i Perzije odnosno Parta i Sasanidskog Perzijskog Carstva za dominaciju na području.
U 2. stoljeću Kraljevstvo Iberije je ojačalo, naročito u vrijeme vladavine kralja Pharasmanesa II., koji je ostvario potpunu neovisnost od Rima, a od oslabljenog Armenskog kraljevstva povratio je neka prije izgubljena područja. U ranom 3. stoljeću Rim je izgubio i Albaniju (na Kavkazu) i veliki dio Armenije od Sasanidskog Carstva, a provincija Lazicum je prvotno dobila je značajnu neovisnost od Rima, koju je istokristila te do kraja stoljeća postala nezavisno kraljevstvo Lazica-Egrisi i održala se gotovo 250 godina do 562.g. kada je postala dio Bizantskog carstva.
Godine 327. Kraljevstvo Iberija je kao jedna od prvih država proglasilo kršćanstvo državnom vjerom. Mirian III. bio je prvi kršćanski kralj Iberije.
Srednji vijek i rani novi vijek
Rano kraljevstvo raspalo se u razne feudalne regije do ranog Srednjeg vijeka. Tako su lako Arapi osvojili većinu istočne Gruzije u 7. stoljeću. Od 7. do 10. stoljeća, Gruzija je dio Hazarskog Carstva. Sve te razne gruzijske regije neće biti ujedinjene u jednu državu sve do 11. stoljeća.
Iako su Arapi osvojili Tbilisi 645. godine, Kartlija-Iberija su zadržali znatan dio neovisnosti pod lokalnim arapskim vladarima. Knez Ašot I. (813.-830.) postao je prvi vladar dinastije Bagrationi koja je vladala kraljevstvom. Ašot je započeo gotovo tisućljeće dugu vladavinu jedne dinastije, koja je vladala područjem koja barem dijelom čini današnju Republiku Gruziju. Bagrat III. (1027.-1072.) ujedinio je zapadnu i istočnu Gruziju. Kraljevina Gruzija dosegla je svoj vrhunac u 12. do sredine 13. stoljeća. To razdoblje, tijekom vladavine kralja Davida IV. Graditelja (1089.-1125.) i njegove unuke Tamare (1184.-1213.) naziva se Zlatno gruzijsko doba ili Gruzijska renesansa. Ovu ranu gruzijsku renesansu, koja prethodi europskoj renesansi obilježile su impresivne vojne pobjede, teritorijalna širenja, kulturne renesanse u arhitekturi, književnosti, povijesti i znanosti. Gruzijsko zlatno doba ostavilo je u naslijeđe velike katedrale, romantičnu poeziju i književnost i epsku pjesmu "Vitez u tigrovoj koži" (gruz. ვეფხისტყაოსანი).
David Graditelj pokrenuo je Zlatno doba progonom Turaka Seldžuka iz zemlje, pobijedivši u bitci na Didgoriju 1121. godine, šireći gruzijski politički i kulturni utjecaj na jug Armenije i na istok do Kaspijskog jezera.
Dvatesetdevetogodišnja vladavina Tamare, prve žene vladara Gruzije, smatra se najuspiješnijom u gruzijskoj povijesti. Tamara je dobila titulu "kralj kraljeva" (mepe mepeta). Uspjela je neutralizirati oporbu i energično vodila vanjsku politiku, dodatno potpomognute padom moći suparnika - Seldžuka i Bizanta. Uz podršku moćne vojne elite, Tamara je nadograđivala uspjehe svojih prethodnika i dodatno učvršćavala carstvo koje dominira Kavkazom, šireći se na velike dijelove Azerbajdžana, Armenije, istok Turske i dijelove sjevernog Irana. Ti uspjesi traju do prodora Mongola, u roku od dva desetljeća nakon Tamrine smrti 1213. godine.
Oživljavanje Kraljevine Gruzije počinje ponovo za vladavine Đure V., sina Demetra II., koji je protjerao Mongole, koji je dobio nadimak "Briljantni" zbog svoje uloge u obnovi prethodne snage i kršćanske kulture zemlje. Đuro V. je bio posljednji veliki kralj ujedinjene gruzijske države. Nakon njegove smrti, različiti lokalni vladari borili su se za svoju nezavisnost od Gruzije. To je trajalo do konačnog raspada kraljevine u 15. stoljeću. Gruzija je dodatno oslabljena nakon nekoliko katastrofalnih provala Tamerlana, mongolskog vladara, poznatog kao osnivača Timuridskog Carstva. Učestale invazije nisu davale dovoljno vremena za oporavak. Došlo je do bezvlađa 1466. godine i Gruzija je podijeljena na tri neovisnih kraljevstava i pet polunezavisnih kneževina. Susjedna velika carstva kasnije iskorištavaju unutarnje podjele. Od početka 16. do početka 19. stoljeća Safavidsko Carstvo (kasnije i Afšaridsko Carstvo) i Osmansko Carstvo, pokorili su i podredili sebi istočne i zapadne krajeve Gruzije. Vladari područja koja su ostala djelomično autonomna, u raznim prilikama organizirali su pobune. Međutim, kasnije osmanske i iranske invazije dodatno su oslabile lokalna kraljevstva i regije. Kao rezultat neprestanih ratova i protjerivanja, populacija Gruzije je smanjena na 250.000 krajem 18. stoljeća. Istočna Gruzija, sastavljena od regija Kartlije i Kahetije, obje pod iranskom vlašću, podijeljene su podjednako između Otomanskog Carstva i Irana Mirom u Amasyi.
Od sredine 15. stoljeća, vladari obaju, istočnih i zapadnih kraljevstava, tražili su pomoć zapadnih europskih sila, ali bez uspjeha. Nedestatak pomoći Zapada, doveo je kasnije Gruziju u poziciju tražiti pomoć Petra Velikog i Ruskog Carstva, iz čijeg zagrljaja se nikad nije vratila.
Smrću šaha Nadera 1747. godine, dva velika gruzijska istočna kraljevstva oslobodila su se iranske kontrole i ponovo se ujedinili u Kraljevstvo Kartlije i Kahetije pod energičnim kraljem Eraklom II. 1762. godine. Stabilizirao je zemlju, kojoj je bila jamčena autonomija tijekom cijelog razdoblja vladavine dinastije Zand.
Gruzija u Ruskom Carstvu
1783. godine, Rusko Carstvo i istočno gruzijsko kraljevstvo Kartlije i Kahetije potpisali su Georgijevski ugovor (traktat). Ugovorom, kojim je prepoznata spona gruzijskih i ruskih ljudi u vidu pravoslavnih kršćana, Gruzija je postala ruski protektorat, sa zajamčenim teritorijalnim integritetom i nastavkom vladavine Bagatriona, u zamjenu za povlasticu vođenja gruzijskih vanjskih poslova. Prema tom ugovoru, Gruzija se odrekla bilo koje ovisnosti o Perziji ili nekih drugih moćnika, te je svaki gruzijski vladar morao tražiti potvrdu i investituru ruskog cara.
Međutim, unatoč tom zalaganju za obranu Gruzije, Rusija nije pridonijela nikakvom pomoći tijekom Iranske invazije 1795. godine. 1801. godine, krše se odredbe Georgijevskog ugovora. Rusija anektira istočnu gruziju, ukida kraljevsku dinastiju Bagrationi, kao i autokefalnost gruzijske pravoslavne Crkve.
22. prosinca 1800. godine, car Pavao, na navodni zahtjev gruzijskog kralja Đure XII., potpisao je proglas o inkorporiranju Kartlije-Kahetije u Rusko Carstvo, koje je završeno ukazom 8. siječnja 1801. godine i potvrdio car Aleksandar 12. rujna 1801. godine. Gruzijski izaslanik u Sankt Peterburgu predao je protestnu notu, koja je predstavljena ruskom prorektoru, princu Kurakinu. U svibnju 1801. godine, pod nadzorom generala von Knorringa, Carska Rusija prenosi vlasn nad istočnom Gruzijom vladi pod vodstvom generala Ivana Petroviča Lazareva.
U ljeto 1805. godine, ruski vojnici su na rijeci Askerani porazili iranski vojsku u sklopu Rusko-perzijskog rata, i tako spasili Tbilisi od ponovne iranske okupacije. Tada Tbilisi i službeno postaje dijelom ruskog carskog teritorija. Ruska vrhovna vlast nad istočnom Gruzijom službeno je zapečaćena sklapanjem Gulistanskog ugovora 1813. godine između Ruskog Carstva i Perzije, kojim su dijelovi današnjeg Dagestana, većeinskog područja Azerbajdžana i dijelovi sjeverne Armenija, ustupljeni Rusiji od strane Perzije. Nakon aneksije istočne Gruzije, zapadno gruzijsko kraljevstvo Imeretija je anektirao od strane Aleksandra I. Posljednji imeretski kralj i posljednji gruzijski vladar dinastije Bagrationi, Solomon II. umro je u progonstvu 1815. godine.
Od 1803. do 1878. godine, kao rezultat brojnih ruskih ratova protiv Osmanlija, nekoliko gruzijskih, prethodno izgubljenih teritorija (kao npr. Adžarija) su obnovljena i također uključena u sastav Ruskog Carstva. Kneževina Gurija je ukinuta i uključena u sastav Carstva 1828. godine, a Mingrelija 1857. godine. Područje Svanetije je postupno pripojeno od 1857. do 1859. godine.
Deklaracija o nezavisnosti
Nakon Ruske revolucije 1917. godine, Gruzija je proglasila neovisnost 26. svibnja 1918., u jeku ruskog građanskog rata. Menjševici, Gruzijska Socijalno-demokratska partija osvojila je većinu mandata na parlamentarnim izborima. Njihov vođa, Noe Žordania, postao je premijer.
1918. Gruzijski-armenski rat, koja je izbio u dijelovima gruzijskih pokrajina naseljenih uglavnom Armencima, završila je zbog britanske intervencije. Neovisnost zemlje nije dugo trajala. Gruzija je bila pod britanskom zaštitom od 1918.-1920. godine.
Gruzija u SSSR-u
U veljači 1921. Gruziju je napala Crvena armija. Gruzijska vojska je poražena, a socijaldemokratska vlada je pobjegla iz zemlje. Dana 25. veljače 1921. godine, Crvena armija ušla u Tbilisi i instalirala komunističku vlast lojalni Moskvi, na čelu s gruzijski boljševikom Maharadzeom Ipak, postojao je značajan otpor boljševicima, što je rezultiralo ustankom u kolovozu 1824. godine. Sovjetska vlast je uspostavljenje nakon gušenja ustanka. Gruzija je ugrađena u sastav Zakavkaske Socijalističke Federativne Sovjetske Republike, koja je objedinjavala Gruziju, Armeniju i Azerbajdžan. Kasnije, 1936. godine, Zakavkaska SFSR je razjedinjena u sastavnice i tada je nastala Gruzijska Sovjetska Socijalistička Republika.
Josif Visarionovič Staljin, etnički Gruzijac, bio je istaknut među boljševicima. Uspeo se na najviši položaj, te je vodio SSSR od 3. travnja 1922. godine, sve do svoje smrti 5. ožujka 1953. godine. Od 1941. do 1945. godine, za vrijeme Drugog svjetskog rata, gotovo 700.000 Gruzijaca se borilo na strani Crvene armije protiv Nacističke Njemačke. Bilo ih je koji su se borili i na protivničkoj strani. Više od polovice vojnika poginulo je u borbama.
9. travnja 1989. godine, mirni prosvjed u Tbilisiju krvavo je završio ubojstvom nekolicine prosvjednika od strane sovjetske vojske. Prije listopada 1990. godine i izbora za narodnu skupštinu (Umaghlesi Sabcho - vrhovno vijeće), održani su prvi izbori u SSSR-u na višestranačkoj bazi. Politička struktura se ponovo preoblikuje. Iako je više radikalnih skupina bojkotiralo izbore i sazvalo alternativni forum (Nacionalni kongres) uz navodnu potporu Moskve, drugi dio antikomunističke oporbe ujedinjuje se u Okrugli stol-Slobodna Gruzija oko bivših disidenata poput Meraba Kostave i Zviada Gamsahurdije. Potonji je pobijedio velikom većinom, s 155 od 250 mjesta u parlamentu, dok je vladajuća Komunistička partija dobila samo 64 mjesta. Sve ostale stranke nisu uspjele prijeći prag od 5 posto.
Nakon obnove nezavisnosti
Dana 9. travnja 1991. godine, neposredno prije raspada Sovjetskog Saveza, Gruzija je proglasila neovisnost. 26. svibnja iste godine, >Zviad Gamsahurdia je izabran kao prvi predsjednik nezavisne Gruzije. On je poticao gruzijski nacionalizam i obećao dokazati vlast Tbilisija nad područjima kao što su Abhazija i Južna Osetija, koje su klasificirane kao autonomne oblasti pod Sovjetskim Savezom. On je ubrzo svrgnut u krvavom državnom udaru, od 22. prosinca 1991. do 6. siječnja 1992. godine. Udar bio je potaknut od strane nacionalne garde i paravojne organizacije "Mkhedrioni" ("konjanici"). Zemlja je upletena u građanski rat, koji je trajao sve do gotovo 1995. godine. Eduard Ševardnadze (sovjetski ministar vanjskih poslova od 1985. do 1991. godine) vratio se u Gruziju u 1992. godini, i pridružio vođama puča - Tengizu Kitovanju i Iabi Ioselianiju - na čelu trijumvirata pod nazivom "Državno vijeće".
Tinjajući sporovi unutar dvije regije Gruzije, Abhazije i Južne Osetije, između lokalnih separatista i većinskog gruzijskog stanovništvom, izbili su u velika međuetnička nasilja i ratove. Uz potporu Rusije, Abhazija i Južne Osetije ostvarila de facto neovisnost od Gruzije, a Gruzija je zadržala kontrole samo u malim područjima spornih teritorija. Godine 1995. Ševardnadze je službeno izabran za predsjednika Gruzije. Oko 230.000 do 250.000 Gruzijaca je masakrirano ili protjerano iz Abhazije od strane abhaških separatista i sjevernokavkaških dobrovoljaca (uključujući Čečene) u 1992.-1993. Oko 23.000 Gruzijaca je napustilo Južnu Osetiju. Mnoge osetske obitelji bile su prisiljene napustiti svoje domove u Boržomi regiji i preseliti u Rusiju.
] 2003. godine Ševarnadze je svrgnut u Revoluciji ruža, nakon što su gruzijska oporba i međunarodni promatrači tvrdili da je na parlamentarnim izborima 2. studenog narušena regularnost. Revoluciju su vodili Mihail Saakašvili, Zurab Žvania i Nino Burjanadze, bivši članovi i vođe Ševarnadzeove stranke. Mihail Saakašvili je izabran za predsjednika Gruzije 2004. godine.
Nakon Revolucije ruža, pokrenuto je niz reformi s ciljem jačanja vojnih i gospodarskih potencijala države. Napori nove vlade, kako bi u jugozapadnu autonomnu republiku Adžariju ponovno uspostavili vlast, doveli su do velike krize početkom 2004. godine. Uspjeh u Adžariji potaknuo je Saakašvilija u naporima da učini to isto s Južnom Osetijom, ali bezuspješno. Ovi događaji, zajedno s optužbama o upletenosti Gruzije u Drugi čečenski rat, rezultirao je pogoršanjem odnosa s Rusijom. Stoga je Rusija započela i poticala secesionističke otpore u dvjema odmetnutim gruzijskim pokrajinama. Unatoč sve težim odnosima, u svibnju 2005. godine, Gruzija i Rusija su postigle sporazum, što je dovelo do predaje ruskih vojnih baza (koje datiraju još iz SSSR-a) Batumija i Ahalkalakija, Gruzijskoj vlasti. Povučeno je svo osoblje i oprema do prosinca 2007. godine. No, nisu se povukli iz baze Gaudata u Abhaziji, što su bili dužni učiniti potpisivanjem ugovora na samitu u Istanbulu 1999. godine.
Rusko-gruzijski rat i događaji poslije
Napetosti između Gruzije i Rusije ponovo su eskalirale u travnju 2008. godine. Južnoosetski separatisti napravili su prvi čin nasilja kada su raznijeli gruzijsko vojno vozilo 1. kolovoza. U eksploziji je ranjeno pet pripadnika gruzijskih mirovnih sanaga. Kao odgovor na taj čin, gruzijski snajperisti napali su južnoosetske policajce. Separatisti potom granatiraju gruzijska naselja. Ozbiljni incidenti nastavljeni su čitav tjedan. 7. kolovoza Saakašvili je najavio jednostrano primirje. No, separatisti su nastavili napadati gruzijska sela koja su se nalazila u zoni sukoba. Gruzijski vojnici su uzvratili vatru i počeli napredovati prema glavnom gradu samoproglašene Republike Južne Osetije, Chinvali. Prema ruskom vojnom stručnjaku Pavelu Felgenhaueru, Oseti su namjerno provocirali Gruzijce, kako bi dali Rusiji povoda za invaziju na Gruziju According to Georgian intelligence,. To se i jeste dogodilo, jer je dio regularne vojske (nemirotvoraca) već prešao u Južnu Osetiji i prije gruzijskog napada.
8. kolovoza u središte Chinvalija pristiglo je 1.500 gruzijskih snaga. Rusija lažno optužuje Gruziju za agresiju i pod krinkom mirovne operacije napada Gruziju isti dan. Ruska vojska koja je pristigla u Chinvali otjerala je gruzijsku vojsku u roku od pet dana, a pokrenuli su i zračne napade na gruzijske vojne objekte na teritoriju Gruzije. Abhazi, na drugoj strani, otvaraju novo ratno žarište, napadajući dolinu Kodori, koja je u sastavu Abhazije, ali ga je u tom trenutku bila pod gruzijskom kontrolom. Ruske snage zauzimaju gruzijske gradove: Zugdidi, Senaki , Poti i Gori. Potonji su zauzeli nakon dogovorenog prekida vatre. Ruska crnomorska flota blokirala je gruzijsku obalu.
Za vrijeme, i nakon rata, snage Južne Osetije i iregularne policijske snage provodile su kampanje etničkog čišćenja Gruzijaca u Južnoj Osetiji. Gruzijska sela u okolici Chinvalija bila su uništena nakon završetka rata. Ratom je raseljeno 192.000 ljudi. Mnogi su bili u mogućnosti vratiti se u svoje domove nakon rata, ali godinu dana nakon, još uvijek 30.000 Gruzijaca je bilo raseljeno. Vođa Južne Osetije Eduard Kokojty rekao je da nikad neće dopustiti Gruzijcima da se vrate<.
Predsjednik Francuske Nicolas Sarkozy dogovara sporazum o prekidu vatre u ponedjeljak, 12. kolovoza 2008. godine. Pet dana poslije, ruski predsjednik Dmitrij Medvedev najavio je povlačenje ruskih snaga iz Gruzije sljedeći dan. Ruske snage povukle iz tampon zona uz Abhaziju i Južnu Osetiju 8. listopada, a kontrolu nad njima je preuzela je Promatračka misija Europske unije u Gruziji.
Geografija
Republika Gruzija leži na području geopolitičke regije Zakavkazje na samoj granici između jugozapadne Azije i istočne Europe. Prostire između 41° i 44° zemljopisne širine i 40° i 47° istočne zemljopisne dužine. Zauzima površinu od 69.700 km² od čega je 57.200 km² pod izravnom gruzijskom kontrolom, dok 12.500 km² kontroliraju vlasti Abhazije (8.600 km²) i Južne Osetije (3.900 km²). Na sjeveru i sjeveroistoku Gruzija graniči s Ruskom Federacijom (Karačajevsko-Čerkeska, Kabardsko-Balkarska, Sjeverna Osetija, Ingušetija, Čečenija i Dagestan) u dužini od 723 km, jugoistočno je granica s Azerbajdžanom (322 km), na jugu sa Armenijom (164 km) i Turskom (252 km). Ukupna dužina kopnenih granica iznosi 1.461 km. Na zapadu Gruzija izlazi na obalu Crnog mora u dužini od oko 315 km. Od toga oko 200 km obale se nalazi na teritoriju Abhazije, a 54 km na teritoriji Adžarije. Prema procjenama iz 2012. godine u Gruziji je živjelo nešto manje od 4,5 milijuna stanovnika. Glavni i najveći grad u zemlji je Tbilisi koji je sjedište predsjednika i narodne vlade, dok je od svibnja 2012. godine grad Kutaisi središte zakonodavne vlasti (parlamenta). Veći gradovi su još i Batumi koji ima funkciju administrativnog središta autonomne republike Adžarije i Rustavi (oba preko 100.000 stanovnika). Najvažnija gruzijska luka je grad Poti u centralnom dijelu crnomorske obale. Većinu populacije (preko 80%) čine etnički Gruzini, službeni jezik je gruzijski (osim na teritoriju samoproglašenih republika, gdje se govore abhaski i osetski jezik). Također, oko 80% populacije su pripadnici Gruzijske pravoslavne crkve.
Reljef
Reljefom Gruzije dominiraju visoki planinski lanci Velikog Kavkaza na sjeveru s brojnim vrhovima koji prelaze 4.000 m nadmorske visine, uključujući i najviši vrh u zemlji Šharu (na nadmorskoj visini od 5.200 m) i Malog Kavkaza na jugu. Crnomorsko primorje je dosta nisko i zamočvareno i od obale ka unutrašnjosti se u obliku lijevka širi prostrana Kolhidska nizina. Nizinska područja se nalaze i u istočnim i središnjim dijelovima zemlje i prate tokove najvećih gruzijskih rijeka Kure (Mtkvarija) i njenih pritoka. Zapadni dio zemlje pripada crnomorskom slivu, dok istočni dio otiče ka Kaspijskom jezeru upravo preko rijeke Kure.
Klima
Planine Kavkaza štite Gruziju od hladnog zraka sa sjevera, dok utjecaj Crnog mora donosi toplije vrijeme. Klima Gruzije je vlažno-suptropska na zapadu do sušne i umjerene klime na istoku. Prosječna godišnja temperatura zraka je 15 °C na zapadu, a 11 do 13 °C na istoku. Na zapadu godišnje padne 3.000 milimetara oborina, a na istoku samo 400. Pod šumom je 44% površina, od čega je 5% prašuma. Na visokim nadmorskim visinama biljni pokrivač je alpski. U podnožju planina su oblasti stepa koje se koriste za poljoprivredu.
Administrativna podjela
Gruzija je podijeljena u devet regija, jedan grad (glavni grad Tbilisi) i dvije autonomne republike. Sve regije su još podijeljene na ukupno 69 okruga.
Gruzija ima dvije autonomne republike: Abhaziju i Adžariju. Abhazija je proglasila neovisnost od Gruzije 1999. godine. Uz Abhaziju, neovisnost od Gruzije proglasila je Južna Osetija, ali ona nema status autonomne republike, niti zasebne regije. Uglavnom se nalazi na području regije Unutarnja Kartlija, a naziv "južna Osetija" se ne koristi u Gruziji, kako se ne bi implicirao bilo kakva povezanost sa Sjevernom Osetijom u sastavu Rusije. Za vrijeme SSSR-a zvala se Južnoosetska autonomna oblast, ali je taj autonomni status ukinut 1990. godine stjecanjem gruzijske neovisnosti. 2006. godine, stanovnici Južne Osetije su na referendumu za neovisnost glasali za odvajanje od matične zemlje, no neovisnost nisu priznale svjetske države, osim Rusije, Nikaragve, Venezuele i Naurua. U obje odmetnute pokrajine, Rusija je stanovništvu dala ruske putovnice, što su kasnije koristili kao izgovor kako bi izvršili agresiju na Gruziju 2008. godine, a poslije sukoba i ih priznali kao nezavisne republike.
Druga autonomna republika u sastavu Gruzije je Adžarija. Ona održava tijesne veze s Rusijom. Lokalni moćnik Aslan Abašidze dopustio je Rusiji da smjesti rusku vojnu bazu u adžarskom gradu Batumiju. Nakon izbora Saakašvilija za predsjednika Gruzije 2004. godine, porasle su napetosti između gruzijske vlade i Adžarije. To je rezultiralo demonstracijama u Adžariji i bijegom Abašidzea. Regija zadržava autonomiju, sjedište ustavnog suda iz Tbilisija se seli u Batumi, a ruska vojna baza je vraćena Gruziji.
Adžarija
Adžarija je podijeljena na šest samoupravnih zajednica:
Abhazija
Za vrijeme Sovjetskog Saveza, Abhazija je bila podijeljena na 6 rajona, koje su nosile ime po njihovim sjedištima. Administrativna podjela Republike Abhazije je ostala nepromijenjena, osim jedne iznimke: osnovan je još jedan distrikt - Tkvarčeli, u okolici istoimenog grada, od dijelova rajona Očamčira i Gali. Rajoni (distrikti) Abhazije su:
Regije
Mkhare (gruzijski: მხარე) je vrsta administrativne jedinice u Gruziji. To se obično prevodi kao "regije". Prema predsjedničkim uredbama iz 1994. i 1996. godine, podjela na regije je privremene prirode, sve dok se ne riješi pitanje odmetnutih pokrajina. Regionalnu upravu na čelu s državnim povjerenikom (gruz. სახელმწიფო რწმუნებული, saxelmc'ipo rcmunebuli: guvernera) imenuje se od strane predsjednika. Regije se dalje dijele na rajone, odnosno distrikte. Devet gruzijskih regija su:
Politika
Po državnom uređenju Gruzija je unitarna poluparlamentarna država u kojoj izvršnu vlast dijele predsjednik i vlada. Na čelu države je predsjednik, dok na čelu vlade je premijer. Glavni zakonodavni dom je parlament Gruzije koji broji 235 zastupničkih mjesta. Najznačajnije političke stranke u Gruziji su: Ujedinjeni narodni pokret (stranka predsjednika Saakašvilija), Demokršćanski pokret Gruzije, Gruzijska radnička stranka i Republička stranka Gruzije. Glavnina stranaka, kao u većini bivših sovjetskih republika, se dijele na prozapadnjačke i proruske stranke.
Vanjska politika i odnos sa susjednom Rusijom
Vanjska politika Gruzije, kao i u većini bivših sovjetskih republika, je često mijenjana i nedefinirana. Kada je Gruzija proglasila neovisnost 1991. godine odbila je tada uči u novoosnovani savez ZND kako bi smanjila utjecaj susjedne Rusije, te se približila zapadnim silama. No, 1993. godine ipak se priključuje ZND-u te se ponovno okreće Rusiji. Gruzija održava dobre odnose sa svim svojim izravnim susjedima (Armenija, Azerbajdžan i Turska), a članica je Ujedinjenih naroda, Vijeća Europe, Svjetske trgovinske organizacije, Organizacije za crnomorsku gospodarsku suradnju, OESC-a, Zajednice demokratskih izbora, GUAM-a, Partnerstva za mir i Azijske razvojne banke.