cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francuska
Renesansa, apsolutizam i prosvjetiteljstvo
Dolazak renesanse u Francuskoj obilježio je vladavinu Françoisa I. Valoisa, koji u povijesti ostaje zapamčen kao veliki društevni reformator. Dok će njegova vanjska politika uglavnom biti obilježena vojnim neuspjesima protiv znatno moćnijeg Karla V. Habsburga tokom iscrpljujućih Talijanskih ratova, te neuspjelim savezništvom s Henryjem VIII. Tudorom, odnosno uspješnim savezništvom sa Sulejmanom Veličanstvenom, François I. je donio cijeli niz kulturnih i društvenih reformi koje su Francusku uskladile sa suvremenim tekovinama europskih renesansnih kretanja. Protestantizam je postajao sve dominantniji, a umjetnost je cvjetala. Istovremeno, Francuska započinje sa svojim prvim valom kolonizacije, za kojeg glavne zasluge pripadaju uspješnim ekspedicijama Jacquesa Cartiera, kojim je na teritoriju Novog svijeta stvorena Nova Francuska.
Rastući sukob između protestantizma i katolicizma u Europi imao je poseban odjek u Francuskoj, tako da su interni vjerski sukobi obilježili ostatak vladavine dinastije Valois. Najznačajniji utjecaj na hugenote, francuske protestante, izvršen je preko učenja Jeana Calvina, koji je već ranije zbog svojih učenja protjeran iz Švicarske. Ti su vjerski sukobi udaljili Francusku s globalne scene, s obzirom da nije bilo prostora za simultano balansiranje unutrašnje i vanjske politike. Dolazak Henrija IV. na vlast u Francuskoj donio je cijeli niz pozitivnih promjena. Naime, njegovim dolaskom na vlast dokončana je vladavina dinastije Valois, koju su zamijenili dugovječni Bourbonci, a kako je sam kralj bio protestant, bilo je logično da će doći do vidnih pomaka na polju vjerske tolerancije. Nanteskim ediktom iz 1598. godine, Henri IV. dozvolio je protestantima slobodu vjeroispovjesti, što je bila nužna reakcija na krvavu Bartolomejsku noć 1572. godine, tokom koje je došlo do krvavog masakra francuskih protestanata. Smrću Henrija IV. od ruke atentatora 1610. godine, na prijestolje je došao Louis XIII. Bourbon, čija će glavna preokupacija biti uspostavljanje vanjskopolitičke ravnoteže. Zajedno sa svojim prvim ministrom, kardinalom Richelieuom, zaslužnim i za osnivanje Francuske akademije, Louis XIII. je uspješno vodio Tridesetogodišnji rat i uspio osujetiti dominaciju Habsburgovaca. thumb|220px|[[Luj XIV.|Louis XIV. Bourbon obilježio je francusku, ali i europsku politiku tokom svoje 72 godine neosporive vladavine Francuskom.]] Smrću Loisa XIII., na vlast je došao najdugovječniji francuski vladar, Louis XIV. Bourbon, koji će u 72 godine vladavine postati jedan od najznačajnijih europskih vladara. Uz pomoć svog prvog ministra, kardinala Mazarina, Louis XIV. je uspješno dokončao Tridesetogodišnji rat i Westfalskim mirom 1648. godine uspostavio balans moći na europskom kontinentu. Daljnji vanjskopolitički potezi bili su usmjereni prema uspješnoj kolonizaciji Kariba, Louisiane i Senegala, čime je uspješno nastavljena politika kralja Françoisa I. S druge strane, unutrašnja politika Louisa XIV. dovest će do ideološkog oblikovanja onoga što će postati čvrsti, centralizirani dvorski apsolutizam. Louis XIV. je svu moć centrirao u vlastitim rukama, postavši tako apsolutni vladar cjelokupne države. Njegova vlastita izjava, "L'État, c'est moi" (sh. Država, to sam ja) postala je sinonim za cijeli jedan vladarski sustav koji će obilježiti europski kontinentalni monarhizam sve do pojave prosvjetiteljskih ideja. S druge strane, raskošni apsolutizam uzeo je svoj danak tako da su pretjerane dvorske investicije (poput gradnje Versaillesa) gotovo u potpunosti ispraznile državnu blagajnu. Njegov nasljednik, Louis XV. Bourbon, nije pokazao jednaku razinu političke odlučnosti, dok je na polju unutrašnje politike nastavio primjenu pretjeranog trošenja koja je ruinirala državnu blagajnu i bacila zemlju u financijsku krizu. Kardinalnim neuspjehom u Sedmogodišnjem ratu te u događajima koji će uslijediti, Francuska će izgubiti gotovo sve svoje dotadašnje kolonije.
Sredina XVIII. vijeka donijela je rađanje novih ideja, zasnovanih na racionalnom upravljanju države i demokratskim idealima. Prosvjetiteljstvo je bio filozofsko-umjetnički pokret koji je izvršio drastičan utjecaj na političko-društvenu svijest francuskog naroda, dok je u nekim drugim europskim zemljama imao odjeka i među samim vladarima, izrodivši prosvijećeni apsolutizam. Pod utjecajem Rousseauovih ideja o društvenom ugovoru, Montesquieuove ideje o trodiobi vlasti, Voltaireovih kritika državne vlasti te Diderotovog pokreta koji je izrodio Enciklopediju, Francuska drušvena svijest ući će u novu etapu koja će izroditi ideje koje će direktno utjecati na Francusku revoluciju 1789. godine.
Revolucija i Francusko carstvo
Iako se na vlasti zadržao razmjerno kratko u odnosu na neke vladare, Napoleonov utjecaj na francusku povijest je zapravo vitalan. Napoleon je bio veliki reformator, a najznačajnija ostavština njegovih etatističko-juridičkih reformi svakako je epohalni Code civil iz 1804. godine, prvi moderni građanski zakonik. Njegova reforma prava nije stala samo na tome, a posebno valja istaknuti Code d’instruction criminelle iz 1808. godine, jedan od prvih modernih zakona o kaznenom postupku, kojim je u praksu uveden mješoviti kazneni postupak, na kojemu se temelji kazneno procesno pravo kontinentalne Europe. Uz praktične reforme, Napoleon je izvršio i snažan utjecaj na svijest o pogibeljnosti autokratske vlasti koja će biti osnova cijelog niza revolucionarnih pokreta u Francuskoj tokom narednih godina.
Period nemira
thumb|left|250px|Slikar Jean Victor Schnetz prikazao je sukob ispred pariške gradske vijećnice, jednog od brojnih sukoba tokom [[Julska revolucija|Julske revolucije.]] Konačni Napoleonov krah i zaključci reakcionarskog Bečkog kongresa doveli su do ponovne uspostave kraljevine u Francuskoj i restauracije dinastije Bourbon. Načelu države tako se našao Louis XVIII. Bourbon, a država je ideološki vraćena u predrevolucionarno razdoblje krutog monarhizma. Ipak, posljedice revolucije su se osjetile, makar u svijestu francuskih građana, tako da se vrlo brzo pojavio novi otpor monarhističkoj tiraniji, koji je kulminirao novom revolucijom za vladavine Charlesa X., brata Louisa XVIII. Naime, Charles X. je želio vratiti apsolutizam u svom izvorom obliku i gotovo u cijelosti dokinuti politički utjecaj demokratskih institucija i predstavničkih tijela. Bijesan zbog takve politike, narod je ponovo ustao te je 1830. godine izbila Julska revolucija koja je dovela do svrgavanja Charlesa X., ali ne i kraha monarhije. Na čelo države došao je Louis-Philippe I. iz pobočne loze Bourbonaca, a revolucija je ugašena. Direktna posljedica Julske revolucije bilo je i osamostaljivanje Belgije, koja je dotad bila dio Nizozemske, a kojoj je Francuska pomogla u borbi za nezavisnost.
Ipak, narod u Francuskoj i dalje nije bio u potpunosti zadovoljan, unatoč znatno liberalnijem pristupu novoga kralja. Julska Monarhija bila je obilježena vladavinom atipičnom za jednog konzervativnog monarha, kojega su nazivali "Kralj-građanin" zbog enormne potpore buržoazije koju je uživao, no ipak ne po mjeri naroda. Iako Louis-Philippe nije trošio raskošno kao i svojih prethodnici te iako njegova konzervativna vladavina doista nije bila toliko konzervativna, nauspjeh na vanjskoj politici, financijski problemi i pogoršanje uvjeta života radničke klase doveli su do novog vala nezadovoljstva. U jeku Proljeća naroda 1848. godine, u Francuskoj je izbila nova revolucija kojom je Louis-Philippe bio prisiljen abdicirati s vlasti. Nakon njegove abdikacije održani su, po prvi puta u Francuskoj, izbori za predsjednika republike, na kojima su kandidati bili favorizirani Louis-Eugène Cavaignac i Louis Bonaparte, Napoleonov nećak. Louis Bonaparte pobijedio je na izborima i tako postao prvi predsjednik Francuske, koja tim činom ulazi u period Druge Republike. 320px|thumb|[[Napoleon III. (lijevo) u razgovoru s Ottom von Bismarckom (desno) nakon što njegova zarobljivanja tokom bitke kod Sedana. Poraz kod Sedana bio je konačni krah Napoleona III., čija je odluka da ratuje s Pruskom dočekana s izrazito negativnim reakcijama.]] Nova republika trajala je tek četiri godine, kada je Louis Bonaparte proglasio Drugo Carstvo, a sebe carem po imenu Napoleon III., a sve to nakon uspjelog državnog udara 1851. godine i referenduma na kojemu je dobio gotovo jednoglasn podršku za svoje državne reforme. Kao car, Napoleon III. je proveo cijeli val modernizacije na polju unutrašnje politike, dok mu je vanjska politika bila obilježena pokušajima da Francusku vrati na poziciju svjetske velesile. Tu je imao dvojakog uspjeha, formiravši blisko partnerstvo s Britanijom i novoujedinjenom Kraljevinom Italjiom, ali istovremeno doživjevši debakl u Meksiku i u odnosima s Pruskom. Napoleon III. nije bio zagovornik unifikacije Njemačke i nije bila tajna kako se protivio pokušajima kancelara Bismarcka. Godine 1870., Napoleon III., bez saveznika i s inferiornom vojskom, ulazi u rat s Pruskom gdje doživljava težak poraz, posebice nakon kraha kod Sedana. Po završetku rata, Napoleon III. je pobjegao u Britaniju, a Otto von Bismarck je 18. siječnja 1871. godine, usred palače Versailles, proglasio osnivanje ujedinjenog Njemačkog Carstva, što će biti velik udarac na francuski nacionalni ponos.
Krajem 1870. godine, kada je poraz od Pruske već bio evidentan, Léon Gambetta je proglasio ukidanje Drugog Carstva i formiranje Treće Republike, čiji je prvi predsjednik postao Adolphe Thiers. Suočena s potpunim poslijeratnim kaosom, nestabilnošću političkih instutucija, krahom nacionalnog morala, ali i socijalnim nemirima, Treća Republika našla se u velikim problemima, koje je dodatno pojačavala činjenica da država nije imala ustav koji bi formirao temeljno ustrojstvo države. Skupina komunistički orijentiranih prosvjednika 1871. godine proglasila je Parišku komunu, prvu državnu tvorevinu zasnovan na Marxovim idejama. Dvomjesečna komuna, koju je predvodio Louis Auguste Blanqui, nije naišla na odobravanje središnje vlasti tako da je Thiers naredio njezino krvavo gušenje, koje se konačno dogodilo u svibnju 1871. godine. Ustav je konačno donesen 1875. godine, nakon čega je Treća Republika ušla u stabilizacijski period koji će konsolidirati središnju državnu vlast u narednim godinama. Doista, stabilizacija je imala odjeka i omogućila je značajan unutrašnjopolitički prosperitet, posebice na polju kulture, pa se razdoblje od 1871. do 1914. godine u Francuskoj povijesti naziva Belle Époque.
Francuski kolonijalni imperij u Novom svijetu izgubljen je još tokom i nakon Sedmogodišnjeg rata tako da je Francuska bila kolonijalno inferiorna početkom XIX. vijeka. Ipak, počevši od 1830. pa nadalje, Francuska je preusmjerila svoje kolonijalne pretenzije na jug i istok te je uspjela obnoviti svoj kolonijalni imperij posjedima na sjeveru i zapadu Afrike, na Madagaskaru, u Indokini i u Polineziji. Neke od tih kolonija vodit će oštre oslobodilačke ratove u XX. vijeku.
Berthen
Berten je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Sever-Pa d Kale, u departmanu Sever koja pripada prefekturi Denkerk.
Francuska
Suvremena historija
thumb|left|220px|[[Dreyfusova afera imala je enorman utjecaj na francusku svakodnevnicu te do danas ostaje jedan od najkontroverznijih događaja u povijesti Francuske, ali i kaznenog prava. Medijska popraćenost bila je enormna, a potakla je angažman brojnih intelektualaca i kulturnih djelatnika, među kojima je bio i slavni pisac Émile Zola, koji je u 1898. godine u časopisu L’Aurore objavio svoje slavno pismo J’accuse...!.]] Početak XX. vijeka Francuska dočekuje kao Treća Republika poljuljana unutarnjim nemirima zbog zloglasne Dreyfusove afere. Kada je već bilo izvjesno da će Europa ući u ratni sukob, Francuska se svrstala na stranu država Antante, zajedno s Ujedinjenim Kraljevstvom i Ruskim Carstvom. Zajedno s Britancima, Francuska je činila osovinu otpora Njemačkom Carstvu u Prvom svjetskom ratu te je bila jedna od najzaslužnijih za konačnu pobjedu Antante. Posebno se ističe velika francuska pobjeda kod Verduna 1916. godine koja, iako je odnijela enormne žrtve na obje strane, danas ostaje jedna od prekretnica rata i osnova onoga što će u međuratnom periodu postati Maginotova linija. Njemačka kapitulacija potpisana je upravo u francuskim Ardenima 11. studenog 1918. godine, a poslijeratna mirovna konferencija održana je u Parizu, gdje je Francusku predstavljao Georges Clemenceau. Versajski sporazum donio je Francuskoj kontrolu nad rudama bogatim Saarlandom, a na simboličkoj je razini označio njezin položaj globalne sile i dominaciju nad Njemačkom, svojevrsnu osvetu za proglađenje Njemačkog Carstva u Versaillesu 1871. godine.
Berthen
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 517 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 99 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 5,18 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 58 metara (maksimalnoj 162 m, a minimalnoj 32 m).
Francuska
Suvremena historija
Međuratni period u Francuskoj obilježen je brojnim političkim turbulencijama i pretjerano čestim izmjenama vlada. Naime, vlade u Francuskoj su prosječno trajale oko godinu dana, a kao najsnažnije stranke isprofilirale su se radikali i konzervativni demokrati, uz povremena uplitanja socijalističkih stranaka. Ključne političke figure bili su višestruki premijer i predsjednik, Raymond Poincaré, te njegov politički oponent, socijalist Aristide Briand. Briand je izrazito značajan i na globalnoj razini zbog potpisivanja Briand-Kelloggovog pakta, prvog međunarodnog dokumenta koji je izričito zabranjivao rat. Održavanje svjetskog mira i politički status quo svakako su bili u političkom interesu Francuske u tom periodu s obzirom na žrtve koje je Francuska pretrpjela u Prvom svjetskom ratu, ali i ugleda kojeg je u danom trenutku uživala na globalnoj sceni. Stoga, nije nimalo čudno što se francuska konzervativna struja tokom 30-ih godina priklonila Britaniji u politici popuštanja u odnosu na rastuću opasnost Adolfa Hitlera u Trećem Reichu. Francuski premijer Édouard Daladier bio je jedan od supotpisnika kontroverznog Münchenskog sporazuma kojima su Reichu predani Sudeti. thumb|220px|[[Charles de Gaulle se profilirao još kao mladi zapovjednik tokom Drugog svjetskog rata, a dana se, unatoč brojnim kontroverzama tokom njegove vladavine, smatra najutjecajnijom lišnošću moderne francuske politike.]] Kada je 1. rujna 1939. godine Hitler započeo Drugi svjetski rat, Francuska i Britanija bile su prve zemlje koje su objavile rat njemačkom diktatoru. Francuzi su se osjećali prilično sigurnima zbog dobro fortificirane Maginotove linije, no Hitler ih je iznenadio napadom preko Belgije tako da su Francuzi, de facto, njemački napad dočekali naspremni. Nakon sramotne evakuacije kod Dunkerquea, Hitlerova invazija Francuske bila je brza i efikasna tako da je Francuska pala u nešto više od mjesec dana. Sjever zemlje potpao je pod direktnu njemačku upravu, dok je u južnom dijelu uspostavljena kolaboracionistička Višijevska Francuska, čije su glavne figure bili maršal Philippe Pétain i Pierre Laval. Višijevska Francuska dosljedno je provodila Hitlerovu politiku Holokausta tako da je velik broj francuskih Židova stradao tokom Drugog svjetskog rata. Na području njemačke okupacije djelovao je pokret otpora, pod nazivom Slobodna Francuska, a u čijem su radu sudjelovali i brojni intelektualci i mislioci, poput Jean-Paula Sartrea i Alberta Camusa. Kao čelnik pokreta otpora isprofilirao se mladi general Charles de Gaulle, koji će ubrzo postati jedna od ključnih figura francuske politike. Oslobođenje Francuske uslijedilo je nakon uspješne Operacije Overlord, a kompletirano je slavodobitnim ulaskom francuskih trupa u oslobođeni Pariz. Nakon njemačke kapitulacije 8. svibnja 1945., Francuska se ponovo našla u poziciji pobjednika te je bila jedna od predvodnica poslijeratnih mirovnih pregovora.
Poslijeratnu obnovu Francuske, koja se našla u ozbiljnoj političkoj krizi, predvodio je upravo de Gaulle, koji je postao dominantna ličnost francuske politike. Nakon što je prvo predvodio poslijeratnu Provizionalnu vladu, a onda kao premijer dokončao Četvrtu Republiku, de Gaulle je 1959. godine postao prvi predsjednik aktualne Pete Republike. Njegovo čvrsto političko vodstvo zacementiralo je ideologiju golističkog pokreta, koji će desetljećima biti dominantna politička struja u Francuskoj. Nakon neuspjelog referenduma o reformi državnih tijela, de Gaulle se 1968. godine povukao s mjesta predsjednika i otišao u mirovinu, ali njegova je ostavština bila enormna. Novu drastičnu promjenu na francuskoj političkoj sceni donio je socijalist François Mitterrand, čiji je izbor 1981. godine bio prvi izbor nekog socijalista za predsjednika od 1957. godine. Mitterrandovo predsjedništvo bilo je obilježeno brojnim kontroverzama, a na čelu države, nakon 14 godina, zamijenio ga je golist Jacques Chirac koji je bio predsjednik države od 1995. do 2007. On je odbio sudjelovati u inavziji Iraka. 2003., Francuska je bila središte iznimno teškog toplotnog udara širom Europe. Sveukupno je u Francuskoj preminulo 15.000 osoba tog ljeta.
Suvremena Francuska danas igra značajnu ulogu na globalnoj sceni, a posebice unutar Europske unije i Ujedinjenih nacija, gdje je jedna od stalnih članica Vijeća sigurnosti.
Geografija
thumb|250px|Fizička mapa Francuske s najvećim gradskim centrima. Francuska se u cijelosti nalazi u zapadnoj Europi. Na sjeveroistoku graniči s Belgijom i Luksemburgom, s Njemačkom i Švicarskom na istoku, na jugoistoku s Monakom i Italijom te sa Španjolskom i Andorom na jugu. Sjeverne i zapadne obale Francuske izlaze na Atlantski ocean (odnosno Biskajski zaljev i kanal La Manche), a južne na Sredozemno more (Lionski zaljev i Ligursko more). U sastavu Francuske je i otok Korzika u Sredozemnom moru te više od 20 prekomorskih departmana i zavisnih teritorija.
Reljef
thumb|220px|Selo u Centralnom masivu u podnožju ugaslog [[vulkana.]] U Francuskoj postoje reznovrsni oblici reljefa. Na jugu, Francuska je od Pirinejskog poluostrva odvojena planinskim lancem Pirineja, dok se na jugoistoku zemlje nalaze Alpe, koje čine prirodnu granicu sa Švicarskom i Italijom. Mont Blanc, visok 4,807 m, najviši je vrh Europske unije, koji se nalazi na granici s Italijom. Rijeke su na ovom području stvorile duboke doline, a glečeri koji su ih ispunjavali tokom ledenog doba su ih dodatno proširili i produbili. Za razliku od Alpa, Pirineji u ledenom dobu nisu bili toliko podložni glacijaciji, pa tu nema velikih glečera, jezera i dolina koji su karakteristični za Alpe. Zbog visine Pirineja, putevi između Španjolske i Francuske su vrlo ograničeni. Alpe se prema sjeveru nastavljaju na gorje Jura koje su granica prema Švicarskoj. U centralnom dijelu Francuske nalazi se Centralni masiv, valovita visoravan visoka prosečno od 800 do 1,000 metara, s koje se mjestimično uzdižu vrhovi ugašenih vulkana visine do 1,900 m. Doline rijeka Rhone i Saône odvajaju ove gromadne planine od Alpa. Druga grupa starih gromadnih planina su Vogezi, čija visina ide do 1,200 m. Dolina Rajne dijeli Vogeze od Schwarzwalda u Njemačkoj.
Ostatak Francuske čine nizine. Na sjeveru se nalazi Pariški bazen, u kojem se nalazi privredno i populacijsko središte Francuske. Parišku kotlinu okružuju Armorikanski masiv, Centralni masiv, Vogezi i Ardeni. Oko Pariza postoji sistem koncentričnih grebena, koji razdvajaju uske ravnice. Na jugozapadu, u podnožju Pirineja, nalazi se Akvitanska nizina, koja se široko otvara prema moru. Akvitanska nizina je ravnica sa plodnim zemljištem.
Klima
Klimatske prilike u Francuskoj su vrlo raznovrsne. Za zapad i sjever države svojstvena je oceanska klima, koja je najviše izražena u Bretanji. Prosječna srpanjska temperatura je oko 16 °C, a siječanjska oko 7 °C. Temperaturne razlike se povećavaju prema istoku, uz više vedrih i hladnih zimskih dana, ali su i ljeta prilično vedra i vruća, s malo padavina, koja su ravnomjerno raspoređena u svim godišnjim dobima. Planinski krajevi imaju oštriju klimu s dugim, snježnim zimama. Južno od Alpa, klima je izrazito sredozemna.
Vode
thumb|Donji tok rijeke [[Seine|220px]] Rijeke Francuske pripadaju dvama slivovima - onom Atlantskog oceana i onom Sredozemnog mora. Većina njih izvire iz Centralnog masiva, Alpa ili Pirineja. Najduže rijeke su:
Najveće jezero je Léman (drugo ime: Ženevsko jezero, 582 km²), kojeg Francuska dijeli sa Švicarskom.
Politika
thumb|[[Deklaracija o pravima čoveka i građanina iz 1789.]] Francuska je unitarna polupredsjednička republika s dugogodišnjom demokratskom tradicijom. Ustav Pete Republike je usvojen na referendumu 28. rujna 1958. godine. Novi ustav značajno je ojačao izvršnu vlast u odnosu na onu legislativnu. Egzekutiva je bicefalna: Predsjednik Republike (trenutno Emmanuel Macron), koji je šef države i bira se direktono na izborima na mandat od 5 godina (prethodno 7 godina), i Vlada, na čijem je čelu premijer kojeg imenuje predsjednik. Aktualni premijer je Jean Castex.
Parlament je dvodoman i sastoji se od Narodne skupštine, koja ima 577 neposredno biranih zastupnika, i posredno izabranog Senata, koji ima 348 zastupnika. Zastupnici Narodne skupštine predstavljaju jedinice lokalne samouprave te se izabiru na mandat od 5 godina. Skupština ima pravo raspustiti Vladu, što znači da sastav Vlade i osoba mandatara ovisi o tome koja stranka drži većinu u Narodnoj skupštini. Zastupnike u Senatu bira izborni kolegij na mandat od 6 godina (ranije 9 godina), s tim da se, od rujna 2008., svake tri godine bira polovica zastupnika. Zakonodavne ovlasti Senata uvelike su ograničene i u slučaju neslaganja među dva doma, prednost uvijek ima Narodna skupština. Vlada ima velik utjecaj na određivanje dnevnog reda Parlamenta.
Administrativna podjela
Francuska je do 2016. godine podjeljena na 27 regija, koje su dalje podijeljene na 101 departman. Dvadesetdvije regije nalazile su se u kontinentalnoj Francuskoj (Metropolitanska Francuska), koja obuhvaća i otok Korziku. Preostalih pet regija bilo je izvan Europe; to su Guadeloupe, Martinique, Francuska Gvajana, Mayotte i Réunion. Francuski prekomorski teritoriji organizacijski nisu dio ovog sustama, uglavnom nisu dio Europske unije i u njima samo djelomično važe francuski zakoni.
Ipak, 2016. godine je provedena opsežna administrativna reforma preko koje je broj regija smanjen s 27 na 18. Pet prekomorskih regija zadržalo je svoj status, međutim 22 kontinentalne su spojene tako da je njihov broj smanjen na 13. Ispod donosimo novu regionalnu podjelu, dok je stara dostupna u posebnom članku. Broj departmana je ostao isti.
Metropolitanska Francuska
Napomena: Regije su nakon formiranja dobile privremene nazive koji su, zapravo, bili složenice nastale od naziva spojenih, prijašnjih regija. Regionalni parlamenti imali su dužnost donijeti odluku o novim nazivima regija, koju je kasnije potvrđivalo Državno vijeće.
Stanovništvo
Godine 2004., provedena studija procijenila je kako je 51,000,000 Francuza bijele rase (85%), 6,000,000 su bili iz Sjeverne Afrike (10%), 2,000,000 su bili crne rase (3.5%), a 1,000,000 su bili iz Azije (1.5%). Prema zakonu iz 1789. godine, a kojeg afirmira i ustav iz 1958., državi je zabranjeno skupljati podatke o porijeku i etnicitetu francuskih građana, mada danas postoje nedržavne agencije koje skupljaju te podatke.
Francuska je danas jedno od imigracijskih središta svijeta, prihvaćajući oko 200,000 leglnih imigranata godišnje. Također, ona je vodeća zapadnoeuropska zemlja po broju zahtjeva za azil. Iako Europska unija omogućava slobodan protok ljudi, Francuska je usvojila mjere kojima ograničava imigraciju iz Istočne Europe, a imigracijska politika je danas jedno od najspornijih pitanja francuske politike.
Francuska je visoko urbanizirana zemlja. Njezini najveći gradovi, ako se gleda cijelo metropolitansko područje, su Pariz (12,292,900), Lyon (2,182,482), Marseille (1,721,031), Toulouse (1,250,251), Lille (1,159,547), Bordeaux (1,140,668), Nice (1,003,947), Nantes (884,275) i Strasbourg (763,739). Ruralni egzodus je bio jedan od najvećih političkih problema u Francuskoj kroz gotovo cijeli XX. vijek.
Etničke grupe
Danas je u Francuskoj zabranjeno, barem za državu, prikupljati podatke o etničkom porijeklu građana, što je tradicija koja datira još od Francuske revolucije. Iako je u novijoj povijesti bilo pokušaja da se ta praksa dokine, Conseil Constitutionnel je u studenom 2007. taj prijedlog proglasio neustavnim. S druge strane, zabrana ne vrijedi za privatne agencije, koje i danas skupljaju podatke o etničkom porijeklu francuskih građana.
Što se tiče europskih naroda u Francuskoj, najbrojniji su građani oni talijanskog porijekla, kojih ima oko 5,000,000 (8% stanovništva). Među ostale brojnije narode spadaju Španjolci, Portugalci, Poljaci i Grci. Posljedica suvremene imigracije je brojka od pet do šest milijuna stanovnika iz zemalja Magreba te oko 200,000 Turaka. Tokom 50-ih godina, velik broj Židova došao je u Francusku, mahom iz Sjeverne Afrike, a nešto manje s Bliskog istoka. Ljudi crne rase dolaze podjednako iz francuskih prekomorskih teritorija (Francuska Gvajana, Guadeloupe, Martinique, Réunion i bivša kolonija Haiti) kao i iz subsaharske Afrike (Obala Bjelokosti, Mali, Senegal). Francuska danas ima najveći broj stanovnika crne rase u Europi.
Religija
Prema ustavu, Francuska je sekularna država sa zagarantiranom slobodom vjeroispovijesti. Sekularizacija u Francuskoj usko je vezana uz princip znan kao laïcité, temeljem kojeg dolazi do striktne odvojenosti Crkve od države (i vice versa), a javnost je potpuno sekularizirana. Laïcité ima svoje korijene u Zakonu o odvajanju crkava od države od 9. prosinca 1905. godine, kojim je službeno uspostavljena sekularna država.
Iako je državi zabranjeno prikupljati podatke o vjeroispovijesti građana, privatne kompanije imaju to pravo tako da se ankete o religijskom sastavu stanovništva provode kako bi se stekao uvid u isti. Temeljem ankete iz 2011. godine, najveći broj Francuza je kršćanske vjeroispovijesti, među kojima je najviše rimokatolika. Kršćanstvo je dugo godina bila dominantna religija u Francuskoj, no Francuska revolucija dovela je do drastičnog opadanja utjecaja kršćanske vjere na stanovništvo, što se osjeća i danas. Temeljem ankete iz 2007., samo 5% stanovništva redovito odlazi u crkvu. Čak 35% stanovništva izjasnilo se kao ateisti, agnostici ili areligiozni, a njih oko 10% se odbilo izjasniti. Muslimana ima oko 3%, budista oko 1%, a ostalih religija ukupno 6%.
Židovska zajednica u Francuskoj broji oko 600,000 članova te je, prema podacima Svjetskog židovskog kongresa najveća u Europi.
Jezik
Od XVII. do sredine XX. vijeka, francuski jezik je služio kao dominantni jezik međunarodnih odnosa kao i lingua franca za europske intelektualce. Dominantnu poziciju u novijoj povijesti preuzeo je engleski, što je direktna posljedica uspona Sjedinjenih Država. Ironično, francuski dugo godina nije bio dominantan jezik u samoj Francuskoj, gdje su mnogi stanovnici govorili regionalnim jezicima poput alzaškog, bretonskog ili okcitanskog. Danas se ti jezici mogu učiti u školi kao drugi jezici, ali je njihova službena upotreba zabranjena. Proces frankofonizacije Francuske trajao je stoljećima, a rezultat je obrazovnih reformi, urbanizacije i razvoja masovne komunikacije i završen je tek u XX. vijeku.
Posljedica francuskih kolonijalnih ambicija od XVII. do XX. stoljeća bilo je uvođenje francuskog jezika u Amerike, Afriku, Polineziju, Jugoistočnu Aziju i Karibe. Francuski danas zauzima drugi mjesto po broju učenika u Europi, iza engleskog, a u određenim dijelovima svijeta, primarno Africi, još uvijek služi kao lingua franca. S druge strane, u nekim je kolonijalnim područjima, primatno Jugoistočnoj Aziji, francuski gotovo umro.
Pretpostavka je da francuski jezik danas govori između 300 i 500 milijuna ljudi, bilo kao materinji, bilo kao drugi jezik.
Gospodarstvo
Francuska ima jednu od najrazvijenijih ekonomija na svijetu. Članica je grupe G8, koja okuplja osam ekonomski najrazvijenijih zemalja svijeta. Po visini bruto društvenog proizvoda, mjerenog prema kupovnoj moći, na devetom je mjestu u svijetu, i na trećem među zemljama Europske unije. Godine 1999., Francuska je zajedno s jedanaest zemalja Europske monetarne unije uvela euro, čime je u potpunosti zamijenila franak kao sredstvo plaćanja.
Francuska ima mješovitu privredu koju karakterizira veoma razvijen privatni sektor i jaka javna poduzeća kao i državni intervencionizam. Vlada ima velik utjecaj u najvažnijim infrastrukturnim poduzećima. Ima većinsko vlasništvo nad željeznicama, elektroprivredom, najvećim avioprijevozničkim i telekomunikacijskim poduzećima. Početkom devedesetih godina XX. vijeka, država je počela smanjivati svoje udjele u ovim kompanijama. Vlada Francuske polako privatizira državni sektor i prodaje svoj udio u kompanijama France Télécom, Air France, kao i u bankama, osiguravajućim društvima, i u obrambenoj industriji. U Francuskoj se nalazi središte najvećeg svjetskog proizvođača aviona – Airbusa. Također, Francuska ima i svoj kozmodrom, Centre Spatial Guyanais, koji je smješten u Francuskoj Gvajani.
Iste godine, francuska poduzeća su investirala 220 milijardi dolara u inozemstvu, što je Francusku svrstalo na drugo mjesto najvećih investitora među članicama OECD-a, iza Sjedinjenih Država (311 milijardi), a ispred Ujedinjenog Kraljevstva (111 milijardi), Japana (128 milijardi) i Njemačke (157 milijardi). Financijske usluge, bankarstvo i sektor osiguranja su važni dijelovi francuskog gospodarstva. Pariška burza je stara ustanova, koju je 1724. osnovao Louis XV. Bourbon. Godine 2000. pariška, amsterdamska i briselska burza su se udružile i osnovale Euronext. Euronext se 2007. spojio s Njujorškom burzom radi stvaranja najveće svjetske burze - NYSE Euronext. Euronext Pariz, francuski ogranak NYSE Euronext grupe, po obujmu trgovanja je druga burza u Europi, poslije londonske.
Francuska poduzeća imaju vodeće pozicije u oblastima osiguranja i bankarstva: AXA je najveća osiguravajuća kuća na svijetu, dok su BNP Paribas i Crédit Agricole u 2010. godini, po visini uloga, bile prva i šesta banka na svijetu, a Société Générale je 2009. bila osma na svijetu.
Među zemljama G8, Francuska ima najmanju emisiju ugljikovog dioksida, zahvaljujući velikim ulaganjima u nuklearnu energiju. Kao rezultat velikog ulaganja u nuklearnu energiju, najveći dio električne energije u Francuskoj proizvodi 59 nuklearnih reaktora. Sve ovo onemogućava proizvodnju energije iz obnovljivih izvora.
Poljoprivreda
Francuska je tokom svoje povijesti bila veliki proizvođač poljoprivrednih proizvoda. Veliki dijelovi plodne zemlje, primjena suvremene tehnologije i subvencije Europske unije doprinijeli su da Francuska postane vodeći proizvođač i izvoznik poljoprivrednih proizvoda u Europi (što čini 20% poljoprivredne proizvodnje u EU ) i treći je izvoznik poljoprivrednih proizvoda u svijetu. Pšenica, perad, mliječni proizvodi, govedina, i svinjetina, kao i svjetski poznati prehrambeni proizvodi su najvažniji francuski izvozni proizvodi u oblasti poljoprivrede. Šampanjac i bordo su važni izvozni proizvodi, poznati širom svijeta. Subvencije za poljoprivredu Europske unije Francuskoj se smanjuju posljednjih godina, a 2007. su iznosile oko osam milijardi eura. Iste godine, Francuska je prodala poljoprivredne proizvode u vrijednosti od 33,4 milijarde eura.
Poljoprivreda je prema tome važan dio francuske privrede: 3,8% aktivnog stanovništva je zaposleno u poljoprivredi, dok je u 2005. prehrambena industrija činila 4,2% BDP-a.
Rudarstvo i industrija
Francuska leži na velikim rudnim bogatstvima od koji se značajno ističu nalazišta ugljena, željeza, boksita, uranija, kamene soli, cinka, nafte i prirodnog plina. Industrija je najrazvijenija u Pariškom bazenu, a naročito crna i obojena metalurgija, prehrambena, tekstilna, automobilska, avionska, industrija gume i strojna industrija. Također se ističu kemijska i elektronska industrija, kao i rafiniranje nafte.
Ona je druga u Europi po proizvodnji vina.
Promet
thumb|250px|[[TŽV|TGV vlak u južnoj Francuskoj]] Francuska je jedna od najvećih i najznačajnijih zemalja u Europi. Ona izlazi na niz veoma važnih mora i proteže se kroz niz veoma važnih oblasti (Atlantik, La Manche, Sredozemlje, oblast Alpa, doline Rajne i Rhône), pa je mnogi smatraju "ključnom zemljom zapadne Europe". Francuska je, također, visokorazvijena zemlja, što sve zajedno čini njenu prometnu mrežu gustom, visoko razvijenom i sigurnom.
Francuska ima razvijen cestovni, željeznički, zračni i pomorski promet. Najveći saobraćajni čvor zemlje i jedan od najvećih u Europi je glavni grad - Pariz.
Gradska željeznica je prisutna u svim većim francuskim gradovima. Metro sistem je prisutan u najvećim gradovima. Za razliku od drugih zemalja, vlakovi se kreću lijevom stranom (izuzev u Lionskom metrou). Pariz ima najrazvijenu metro mrežu sa 16 linija.
Ukupna dužina voznih cesta u Francuskoj iznosi oko 1,027,183 km. Uprava nad autocestama je u rukama privatnih poduzeća, ali pod nadzorom državnih organa. Cestovna mreža je visoko razvijena, ali po gustoći zaostaje za nekim europskim zemljama, poput Njemačke. Putna mreža nižeg ranga također je visoko kvalitetna. Državne autoceste se uglavnom poklapaju s europskim prometnim koridorima. Pored Pariza, velika cestovna čvorišta su i Marseille, Lyon, Lille, Bordeaux, Strasbourg i Le Mans. Na prilazima velikim gradovima, autoceste često imaju i po 3 trake u jednom smjeru.
U pogledu pomorskog prometa, ističu se sljedeće luke — Marseille, Le Havre, Dunkerque, Rouen, Nantes i Bordeaux. Najveća luka je u Marseilleu, koja ima i globalni značaj. Luka Le Havre je glavna luka grada Pariza i nalazi na ušću Seine u La Manche. Sve važne luke su se razvile na ušćima velikih rijeka.
Unutrašnji pomorski promet Francuske je veoma razvijen. Dužina putova (plovnih rijeka i kanala) je 8,500 km. Iako okosnicu čine rijeke Francuske, poput Loire, Gironde, Rhône, Seine, na državnu mrežu naslanjaju i granični plovni putevi (Rajna, Meuse) više okolnih zemalja (Belgija, Njemačka).
U državi postoji devet međunarodnih aerodroma, a najveći su Orly i Charles de Gaulle u Parizu. Državna aviokompanija je Air France.
Turizam
thumb|[[Nice na Azurnoj obali|220px]] Francuska je jedna od najposjećenijih država na svijetu. Sa 81,9 milijuna stranih turista 2007. godine, Francuska je ispred Španjolske i Sjedinjenih Država. U Francuskoj se nalaze gradovi od velikog kulturnog značaja (od kojih je najznačajniji Pariz), morska i planinska ljetovališta te ruralne oblasti u kojima ljudi mogu uživati u prirodi i miru. Osim ovog vida turizma, gradić Lourdes ugosti više milijuna vjerskih turista svake godine.
Najpopularnije turističke znamenitosti Francuske (prema podacima iz 2003. godine) su: Eiffelov toranj (6.2 milijuna), Louvre (5.7 milijuna), Versailles (2.8 milijuna), Musée d'Orsay (2.1 milijuna), Arc de Triomphe (1.2 milijuna), Centre Pompidou (1.2 milijuna), Mont Saint-Michel (1 milijun), Château de Chambord (711,000), Sainte-Chapelle (683,000), Château du Haut-Kœnigsbourg (549,000), Puy de Dôme (500,000), Musée Picasso (441,000), Carcassonne (362,000).
Nacionalni simboli
thumb|220px|[[Bista Marianne u francuskom Senatu, koju je od bronce izradio Théodore Doriot.]] Francuska posjeduje cijeli niz nacionalnih simbola, koji se obično smatraju temeljima francuske republikanske tradicije. Na službenoj državnoj razini, simboli Pete Republike su zastava (Tricolore), nacionalna himna i nacionalni moto. S druge strane, postoji cijeli niz neslužbenih nacionalnih simbola, među koje spadaju Marianne, djevojka koja se smatra alegorijom francuske države, Veliki pečat Francuske, ordeni Legije časti i Ordre national du Mérite, frigijska kapa, galski pijetao, vepar, fasces, simbol "RF" i 14. srpnja, dan pada Bastille, koji se u Francuskoj slavi kao državni praznik.
Književnost
U povijesti svjetske književnosti, Francuska zauzima jedno od najznačajnijih mjesta. Nakon što je u razdoblju klasicizma prekinuta dominacija talijanske i španjolske književnosti, kulutrna središta postepeno su se selila na sjever tako da je Francuska dobila priliku za plodan i utjecajan književni razvoj. Tokom godina moderne povijesti, Francuska je izvršila nekoliko pionirskih zahvata na polju teorije književnosti te je zaslužna za globalni utjecaj koji je formirao brojne književnike, ali i književne pokrete.
Francuska književnost započinje u Srednjem vijeku, negdje oko VI. vijeka. Iz tog razdoblja, dva najznačajnija uratka su nacionalni ep La Chanson de Roland (sh. Pjesan o Rolandu) te poema Roman de la Rose (sh. Roman o ruži), jedan od prvih primjera ljubavne poeme. Krajem srednjeg vijeka i tokom renesanse, u Francuskoj se razvija cijeli niz različitih trendova, poput pjesničke skupine La Pléiade, no tek su François Rabelais, sa svojim satiričnim romanima, i Michel de Montaigne, "otac eseja", ostavili značajniji trag na globalnoj sceni. Gotovo identična situacija bila je i u baroku.
Kako se dolaskom klasicizma "središte moći" postepeno seli na sjever, Francuska je počela preuzimati primat na kulutrnoj sceni. U ovom razdoblju dolazi do plodnog procvata drame, koja postaje dominantni književnoumjetnički izričaj. Veliki tragičari, Pierre Corneille i Jean Racine, su u svojim djelima prilično dosljedno slijedili ideale antičke tragedije, ali su ih unaprijedili i razvili ono što će postati klasicistička drama. Paralelno s njima djeluje i veliki Molière, vrsni poznavatelj teatra čije su mu drame donijele status najvećeg komediografa svog vremena. Prosvjetiteljstvo, koje se direktno nastavilo na klasicizam, donijelo je puno plodniju znanstvenu, nego književnoumjetničku produkciju, no neki od velikih prosvjetitelja ipak su ostavili traga i na polju lijepe književnosti. Voltaire je tako majstorski demonstrirao svoje umijeće kritike i satire u romanu Candide, Jean-Jacques Rousseau je u svojoj Juliji udario temelje romantizmu, dok je Denis Diderot u svom romanu Jacques le fataliste et son maître (sh. Fatalisti Jacques i njegov gospodar) diskutirao o nekim aktualnim filozofskim pitanjima. Isti taj Diderot zaslužan je za kreiranje građanske drame, koja se pojavila kao novi smjer u razvoju drame, a bila je antipod tada još uvijek popularnoj komediji, koju je u tom periodu obilježio kontroverzni Figaro Pierrea de Beaumarchaisa. thumb|left|220px|[[Victor Hugo je svakako bio najdominantija ličnost svoje epohe i autor čiji je utjecaj na francusku i svjetsku književnost gotovo nemjerljiv.]] Romantizam je donio radikalan raskid s formom i umjerenošću klasicističke baštine te je unio određeni emocionalni nemir na francusku kulturnu scenu. Radovi Françoisa de Chateaubrianda i Alphonsea de Lamartinea neće biti tek umjetičke majstorije, već i snažni katalizatori u turbulentnom razdoblju francuske povijesti. Veliki Victor Hugo će biti aktivno angažiran u mijenjanju društvene svijesti u svojim djelima, a njegovi Les Misérables (sh. Jadnici) danas se smatraju prijelaznim djelom iz romantizma u realizam. Konačni raskid s romantičarskim emocijama učinit će Stendhal sa svojim romanom Le rouge et le noir (sh. Crveno i crno), dok će realističku estetiku do vrhunca dovesti Honoré de Balzac (u formi kritičkog realizma) i Gustave Flaubert (u formi psihološkog realizma). Direktan nastavak realizma bio je naturalizam, čija se umjetnička estetika temeljila na još realističnijem prikazu stvarnosti, bez ikakvih uljepšavanja ili izostavljanja. Njezin idejni začetnik bio je Hippolyte Taine, a glavni književni predstavnik Émile Zola.
Dolazak modernizma u Francuskoj obilježava revitalizacija pjesništva i pluralizam individualnih stilova. Povratak mitovima i estetici Antike donose Parnasovci, dok će radikalniji zaokret prema suvremenoj književnosti napraviti simbolisti. Turbulentni životi Paula Verlainea i Arthura Rimbauda bit će evidentni kroz njihovu poeziju, dok će se kao najveće pjesničko ime svoje generacije u Francuskoj i svijetu isprofilirati Charles Baudelaire, sa svojim zbirkama Les Fleurs du mal (sh. Cvjetovi zla) i Le Spleen de Paris (sh. Spleen Pariza).
Prijelaz u XX. stoljeće donosi inovativnu estetiku Henrija Bergsona, koja će svoje utjelovljenje doživjeti u nostalgičnim djelima Marcela Prousta. Ipak, Francuska se brzo uključila avangardne trendove s početka XX. vijeka te je čak zaslužna za formiranje nadrealističkog i dadaističkog pokreta. thumb|220px|[[Jean-Paul Sartre je bio angažiran mislilac svoga doba, a njegova se Mučnina smatra vrhuncem egzistencijalističke književnosti.]] U plodnom međuratnom razdoblju, Francuska književnost ponovo se vraća romanu i epskom izričaju. Tako André Gide u svojim djelima preispituje određene narativne tehnike, što će imati značajnog utjecaja na poratnu književnost, dok će Louis-Ferdinand Céline u svom Voyage au bout de la nuit (sh. Putovanje onkraj noći) dati vrlo oštar osvrt na Prvi svjetski rat. Prijelazni period između avangarde i kasnog modernizma vidljiv je u djelima Jeana Cocteaua. Konačno, 30-ih godina u Francuskoj formira se snažan krug filozofski orijentiranih autora koji u svojim djelima iznose idejne temelje filozofije apsurda i egzistencijalizma. Dok će prvu do savršenstva dovesti Albert Camus, potonju će u svojim djelima jednako tako uspješno razraditi André Malraux i Jean-Paul Sartre.
Poseban doprinos francuske književnosti je i teatar apsurda koji, iako svoje tragove ima već u radovima Alfreda Jarryja s početka XX. vijeka, svoj vrhunac doživljava u radovima Samuela Becketta i Eugènea Ionesca.
Postmodernu i suvremenu francusku književnost obilježavaju imena poput Marguerite Duras, te kontroverzni autori Frédéric Beigbeder i Michel Houellebecq.
Likovna umjetnost
thumb|left|220px|[[Eiffelov toranj - jedan od simbola suvremene Francuske i jedno od najpoznatijih dijela francuske umjetnosti.]] Umjetnička djelatnost na području Francuske prisutna je još od prapovijesnih doba. Brojne prapovijesne civilizacije ostavile su trag i na polju umjetnosti, a posebno se ističu slike pronađene u špiljama Lascaux, Cro-Magnon i La Madelaine. Kulture metalnog doba, kao i Kelti, također su ostavili trag na umjetničkoj produkciji svoga vremena, mada se kod potonjih primarno radilo o predmetima praktične uporabe. U razdoblju Antike, rimski osvajači izgrađivali su brojne građevine na osvojenim područjima koje su prisutne još i danas i predstavljaju posebne spomenike starorimske kulture na francuskom tlu.
Početak autonomne francuske umjetnosti može se datirati u razdoblje predromanike, kada dolazi do međusobnog ispreplitanja merovinške i karolinške umjetnosti. Dominantna umjetnička grana je arhitektura, a najznačajnije građevine su one crkvene, koje su često dosezale nezamislivu kompleksnost, poput opatije Cluny. Identična produkcija nastavila se i tokom romanike i gotike, kada nastaju neke od najpoznatijih građevina na francuskom tlu, poput katedrale u Chartresu te istoimenih katedrala Notre-Dame u Parizu i Reimsu. Kasna gotika donosi i pojavu prve slikarske produkcije, čiji su glavni predstavnici braća Limbourg.
Ripiani, Frosinone
Ripiani je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Francuska
Likovna umjetnost
Renesansa u Francuskoj još uvijek demonstrira dominaciju arhitekture, koja je najevidentnija po velikom broju dvoraca koji nastaju u tom razdoblju, a od kojih su svakako najpoznatiji Fontainebleau i Louvre. Slikarska produkcija je postojana, ali bez značajnih imena. Barok donosi pravi preporod u francuskoj umjetnosti - taj raskošni stil omogućio je daljnji razvoj ionako bogate arhitektonske produkcije, a slikarstvo se konačno afirmiralo kao dominantna grana. Dvorac Versailles, na kojeg je Louis XIV. potrošio bogatstvo, danas predstavlja jedan od simbola Francuske, a izgrađen je upravo u ovom razdoblju. Afirmacija slikarstva započela je s luminističkim slikama Georgesa de la Toura, a dalje se razvijala kroz antikom inspirirana platna Nicolasa Poussina. Rokoko, nazivan i "stil Louisa XV.", bio je prvi autohtoni francuski stil koji se dalje proširio Europom, a manifestirao se kroz daljnju arhitektonsku produkciju, ponajviše palača i dvorova, te utjecajnu slikarsku djelatnost Antoinea Watteaua, Jean-Honoréa Fragonarda i Jeana Baptistea Siméona Chardina.
Neoklasicizam je imao velikog odjeka u Francuskoj te je inspirirao cijeli niz autora iz svih umjetničkih grana. Vrhunac neoklasicističke arhitekture je groblje Panthéon u Parizu, dok su slikarstvo obilježili Jacques-Louis David i Jean Auguste Dominique Ingres. Za Napoleonove vladavine razvio se i poseban podstil - ampir. Prijelaz iz neoklasicizma u ostale građanske stilove, primarno romantizam, a onda i realizam, obilježio je Théodore Géricault, čija su kasnoklasicistička platna najavljivala buduće stilove. Historicizam je imao značajnog odjeka u arhitekturi, a eklatantan primjer pseudoarhitekture toga doba (koja se s vremenom oblikovala kao gotovo trajna odlika historicističkih stilova) je Palais Garnier u Parizu. Eugène Delacroix je obilježio francuski romantizam kao njegov najznačajniji predstavnik, a njegova slavna slika Sloboda predvodi narod je danas jedan od najprepoznatljivijih simbola Francuske u svijetu. Raskid s bogatim pathosom romantičarskog izražaja donijeli su realisti, čiji je najznačajniji predstavnik bio Gustave Courbet. Sukladno kritičarskom duhu realizma, tadašnje umjetničke struje bile su plodno tlo za djelovanje ilustratora, primarno karikaturista, tako da značajan trag u tom periodu ostavljaju i Honoré Daumier i Gustave Doré.
Početak XIX. vijeka u Francuskoj donio je i formiranje jedne sasvim nove umjetničke grane - fotografije. Naime, izumitelj Nicéphore Niépce je oko 1822. godine izumio tehniku heliografije, koja je bila direktna preteča suvremenog fotografskog bilježenja događaja. Najstarija sačuvana heliografija, ona iz 1825. godine, bila je poticaj kemičaru Louisu Daguerreu da krajem 1830-ih godina razvije tu tehniku i izumi dagerotipije, koje će dugo godina biti izrazito popularne među umjetnicima. U drugoj polovici XIX. vijeka, Félix Nadar je iskoristio sve poznate tehnike toga doba kako bi izradio cijelu seriju fotografija koje se smatraju pionirskim doprinosom toj grani umjetnosti.
Betamipron
Betamipron je organsko jedinjenje, koje sadrži 10 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 193,199 Da.
Francuska
Likovna umjetnost
Francuska je umjetnost vrlo brz prigrlila moderne ideje te je već krajem XIX. vijeka došlo do formiranja avangardnih ideja. Svojim Doručkom na travi iz 1863. godine, Édouard Manet će započeti sa stilom kojeg će umjetnički etablirati Monetova Impresija, izlazak sunca iz 1872. godine, a po kojoj će cijeli stil dobiti ime impresionizam. Iako je umjetnička estetika impresije koja progovara iz slike i ostavlja trajni trag na gledatelju kao subjektu i recipijentu te umjetnikove estetičke vizije naišla na žustre reakcije kritike, već spomenuti Manet i Monet, ali i Renoir i Degas, postat će među najutjecajnijim i najcjenjenijim francuskim umjetnicima. Iako je postimpresionizam bio uvelike autonoman u svom izričaju, stilizacije pointilista (Georges Seurat, Paul Signac), Paula Cézannea i Paula Gauguina nisu se mogle toliko udaljiti od izvorne umjetničke vizije impresionista. Prikazi boemskog života svoga vremena obilježili su platna Henrija Toulouse-Lautreca, koji se smatra tvorcem plakata, ali i pretečom ekspresionističkog izričaja. Najznačajniji trag na polju kiparstva ostavio je Auguste Rodin.