cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eugen Savojski
Karlovački mir
Nedugo zatim, posredovanjem Engleske i Holandije, pregovori koji su započeti jula 1698. godine, završili su se 26. januara 1699. godine potpisivanjem Karlovačkog mira na dvadeset pet godina. Mir se nekada naziva i “ponoćnim mirom”, jer je osmanska strana izričito molila da se potpiše 26. januara, ali u vrlo rano ujutro. Osmanski su astrolozi naime proračunali da će onda to biti dobar mir. Habsburškoj Monarhiji pripala je cela Ugarska, bez Banata, a granice Hrvatske, obuhvatajući Liku i Krbavu, pomerene su sa Kupe na Unu i do planine Velebita. Od turske vlasti je oslobođena Slavonija sa Kostajnicom, Dubicom i Jasenovcem, kao i jugoistočni Srem preko koga je povučena nova austrijsko-turska granica od Mitrovice, koja je pripala Turskoj, na Savi do Slankamena, koji je pripao Austriji, na Dunavu. Granica je obeležena humkama koje su po Marsiljiju nazvane marcijalne hante. Mletačka Republika je zadržala u Boki uzan pojas uz obalu od Novog do Risna, a u Dalmaciji Knin, Sinjsku krajinu, Vrgorac i Gabelu. Nezadovoljna Karlovačkim ugovorom o miru, ona je uspela da joj se novom redakcijom ugovora od 15. aprila 1701. prizna ispravka granice u Dalmaciji; uz to je dobila ceo Peloponez do Istmosa i ostrva Lefteriju, Zante i Leukas. Suparnički Dubrovnik i Mleci razdvojeni su teritorijalno uskim pojasom pod osmanskom vlašću koji je izlazio na more kod Kleka i Sutorine u Hercegovini.
Austro – turski rat 1716 – 1718. godine
Pošto je zaključen mir u Raštatu, mogao je obratiti pažnju Car Karlo VI i na istok, da što pre i koliko je moguće stane na put buri koja mu je naglo otuda pretila. Sultan Ahmed III je prekršio odredbe Karlovačkog mira i tokom leta 1715. godine ponovo su Osmanlije osvojili Moreju, a tvrđava Suda na Kritu pala je u ruke Turaka. Zatim su se okrenuli protiv Austrije sa ciljem da ponovo osvoje Ugarsku. Tako je Car bio prinuđen da objavi rat Turskoj, mada je glavni inicijatori ovog rata bio papa, a borbu su vodili Habsburška Monarhija i Mletačka Republika. Rat je trajao dve godine, od 1716. do 1718, a u toku rata najviše je stradao srpski narod u pograničnim oblastima. Od svih ratova u kojima je učestvovao, najviše direktne kontrole i najveće uspehe princ Eugen je postigao upravo u ovom ratu.
Petrovaradinska bitka
Princ Eugen je bio spreman sa vojskom od 60.000 ljudi. Sultan svoju glavnu vojsku uputi protiv Cara i sila od 200.000 ljudi prodre u Ugarsku da najpre odcepi od Cara Petrovaradin. Veliki vezir Damad Ali-paša sa 70.000 vojnika i jakim pomoćnim trupama prešao je 26. jula kod Beograda u Srem radi opsade Petrovaradina. Habzburško Carstvo je utvrđenjem petrovaradinske tvrđave želelo da spreči povratak Otomaske imperije u srednju Evropu. Da bi u tome uspelo obezbedilo je novac i najbolje arhitekte. 1694. godine izgrađene su, južno od tvrđave, još dve palisadne odbrambene linije. Sa levom obalom Dunava tvrđava je povezana dvama mostovima, na čijim su krajevima izgrađena utvrđenja sa po osam topova, a na Dunavu su ukotvljeni brodovi naoružani topovima. 1695. godine u Donjem gradu podignut je bedem sa rovovima i palisadama, a prema jugoistočnoj strani Gornjeg grada bastion, zatim mostobran na levoj obali Dunava i jedno utvrđenje na Ratnom ostrvu. Po veličini i brojnim odbrambenim kulama, kapijama, zgradama i podzemnim vojnim galerijama, stvoreno je remek delo u sistemu fortifikacije. Petrovaradinska tvrđava se prostire na 112 hektara, a u njenoj izgradnji učestvovalo je dnevno i po 40.000 ljudi. Sastoji se od pet tvrđava, Gornje, Donje, Hornverka, Bruškanca i Inzelšanca, koje su funkcionalno spojene u jednu celinu, pa je zovu i Gibraltar na Dunavu.
Pobeda austrijskog vojskovođe Eugena Savojskog kod Petrovaradina naišla je na poseban odjek u Sankpeterburškim vjedomostima. Jedini ruski list, pokrenut dekretom Cara Petra Velikog 1703. godine, u broju 1 od 28. avgusta 1716. godine posvetio je nekoliko stranica ovoj pobedi. Kako izgleda, Petar Veliki, samodržac sve Rusije, bio je veoma oduševljen pobedom Eugena Savojskog nad Turcima. Zbog toga je dozvolio da se austrijskoj pobedi da veliki publicitet. Uz dve gotovo identične vesti dodata je na sledećoj strani još jedna koja ilustruje pobedu austrijskog vojskovođe, dajući podrobne podatke i o ratnom plenu koji mu je pao u ruke. Pobeda Eugena Savojskog imala je odjeka i u Evropi, pa je Car Petar Veliki to znao da uoči. Stoga su i jedine ruske novine, shvatajući značaj austrijske pobede nad Turcima, posvetile bici kod Petrovaradina čitave četiri stranice lista. Kad se zna da je list Sankpeterburške vjedomosti izlazio povremeno, sa malo stranica za vesti, onda i to svedoči o ruskom interesu da se i među pismenim Rusima sazna nešto više o pobedi nad turcima. Bio je tu i jedan emotivni razlog: pobeda Eugena Savojskog usledila je samo pet godina posle ruskog poraza na Prutu 1711. godine i nepovoljnog prutskog mira, prema kome su Rusi, pored ostalog, izgubili teško osvojeni Azov i time pristup toplom Crnom moru.
Posle ove bitke pošalje princ Eugen na Temišvar vojsku pod komandom generala Klaudija Mersija. 1. oktobra 1716. godine austrijske trupe opsele su grad i tukle ga iz 60 teških, 160 lakih topova i 40 merzera. Opsednutim turcima stiglo je u pomoć pred Temišvar oko 30.000 turskih vojnika koje su austrijanci potukli i 12 oktobra zauzeli grad. Pošto je zauzeta ova tada jedina nerazorena i upotrebljiva tvrđava, imenovan je grof i general Klaidije Forimund Mersi za vojnog guvernera Banta, pa je on istovremeno dobio i naređenje da zauzme turska utvrđenja duž Dunava. Pančevo je zauzeo 9. novembra, zatim i Novu Palanku, i posle toga odlučio da sa dva konjička puka duž Tamiša i sa tri puka kod Bečkereka obrazuje kordon prema Turcima. Borbe su vođene i na strategijski važnom delu austro-turskog fronta između Beograda i Šapca. Ubrzo po dolasku u logor kod Futoga prin Eugen je naredio pukovniku Langletu da osvoji Raču, utvrđeni šanac i važno strategijsko uporište u austrijskom ofanzivnom planu i tvrđavskom sistemu na reci Savi. Rača je potpala pod komandu koja je obuhvatala obalu te reke, a nalazila se u rukama pukovnika Ernesta Antona fon Petraša, koji je preduzeo opsežne mere da je što bolje osposobi za borbu. Po oslobađanju južne Ugarske od Turaka dobio je Apatin kao svoju ribarsku centralu od austrijskog dvora. Od pape mu stigne posle ove pobede nad nevernicima osvećeni mač i šlem sa natpisom „Izbavljaču hrišćanstva“. Eugen pomisli: „Šulemberg je ovo pre zaslužio nego ja, jer je pobedio Turke na Krfu“. Kada su te godine završili operacije, ostavili su Turci za odbranu Beograda pod komandom Mustafa-paše oko 290.00 vojnika, od kojih 20.000 janičara, sa oko 3.000 komada oruđa raznog kalibra, a na Dunavu i Savi, oko 70 brodova sa oko 3.000 ljudi i 200 komada oruđa.
Beogradska bitka
Sjajna pobeda i zauzimanje Beograda bili su tim značajniji jer je carska vojska na drugim delovima fronta vodila teške borbe s Osmanlijama. Situaciju je pogoršao prodor Tatara u Erdelj, ali su tatarsku vojsku ubrzo proterali narodni ustanici. Ferenc II Rákóczi je iz Francuske stigao u Osmansko Carstvo da sa svojim kurucima upadne u Mađarsku, ali u trenutku njegovog dolaska Beograd je već bio zauzet, a turska civilna i vojna administracija u panici zbog mogućeg daljeg prodora hrišćana na osmansku teritoriju.
Osvajanje Beograda odjeknulo je u Evropi kao veliki ratni uspeh Habsburške monarhije, te se očekivalo da će austrijski Car Karlo VI iskoristiti zadobijenu pobedu i nastaviti rat radi rešavanja Istočnog pitanja. Međutim, politička situacija u Evropi se u to vreme pogoršala u odnosu na Habsburšku Monarhiju. Četiri dana posle velike pobede kod Beograda, Španija je 20. avgusta neočekivano iskrcala vojsku na ostrvo Sardiniju, koja je, nešto ranije, pripala Habsburgzima. Karlo VI se pobojao da može doći do novih i težih zapleta, te je posredovanjem Engleske i Holandije pristao na mirovne pregovore sa Osmanskim Carstvom. Zatim se nastavilo sa osvajanjem Srbije. Ratovalo se sve do zime, kada se zbog neprohodnosti zemlje i teškoća pri prehrani vojske moralo ratovanje prekinuti. Turci su se povukli na liniju Vidin – Niš.
U junu 1718. došao je Eugen Savojski u Beograd, a 21. jula potpisan je Požarevački mir. Mir je sklopljen na jednom uzvišenju između Požarevca i Kostolca. Pregovori su počeli 5. juna, a ugovor o miru je potpisan 21. jula. Po ovom ugovoru Car je zadržao Vlašku do Alute, Banat, Beograd i Srbiju do Timoka i planine Bujukdaša, jedan deo Bosne između Save i Une. Mletačka republika nije dobila ništa i od tada je prestala da igra važnu ulogu. Osmanlije su sačuvale Moreju, a Austriji su odobrile iste ekonomske pogodnosti kao i drugim zapadnim silama. Uskoro za tim pokloni jedan turski poslanik princu Eugenu dva arapska konja, mač i turban. „Sablja“, reče poslanik, „to je znak tvoje hrabrosti, a ostalo kao znak tvoga duha, tvoje razboritosi i mudrosti u ratovanju“. Austrijanci su iz ove epizode izvukli najviše koristi i između njih i Osmanlija mir je vladao do smrti velikog vezira Damada Ibrahim-paše (1718 – 1730). Teritorija Habzburške monarhije je udvostručena: dok se od Vestfalskog mira prostirala na oko 303.000 km², Karlovačkim i Požarevačkim mirom proširena je za još 315.000 km². Radi zaštite interesa svojih podanika, Habzburška monarhija je osnovala konzulate po Osmanskom Carstvu.
Ulazak Engleske i Holandije u rat
1702. godine je Viljem III, engleski kralj, u dogovoru sa Holandskom skupštinom staleža i Austrijom poslao grofa Marlboroa sa vojskom na kontinent. U Milanskom vojvodstvu moral francuskih vojnika je bio prilično nizak, a dezeterstvo ogromno. Luj je pisao Vilroi da mora usko da sarađuje sa Katinom da bi sačuvao Italiju za njegovog unuka. Vilroa se nadao da će mu Luj poslati pojačanje za vojnu kampanju u sledećoj godini i u Kremoni čekao da dođe vreme za nove bitke. A Eugen ni tokom zime nije bio opušten. Kad je saznao da je Vilroa bezbrižan u Kremoni naumio je da ga u sred svojih uhvati. Prepadom na Kremonu, 1. februara 1702. godine zarobio je francuskog maršala Vilrou. Uveče, kada je kiša padala, poslao je Eugen jedno odeljenje svoje vojske u gradić. Ovi su opkolili palatu gde je Vilroa bio smešten, pa su malo iznenadnim napadom, malo pak pucnjavom iz pušaka, zbunili Francuze. Na ovu larmu istrčao je Vilroa, tu su ga uhvatili carski vojnici, predali ga Eugenu, a on ga je poslao u Beč – na veliku sramotu Francuza. Da nije bila francuska vojska spremna u Kremoni zbog smotre, morala bi se i Kremona predati. Ova regimenta u Kremoni Eugenu je mnogo smetala. Slabi francuski garnizon se počeo oporavljati i dobijati pomoć, a carski se morao povući. Umesto Vilroe vlast nad vojskom preuzeo je grof Vandoma, unuk Anrija IV. Vandoma se nije smeo sam upuštati u bitku već je čekao Filipa V koji je dolazio iz Španije u Napulj sa 80.000 ljudi dok je carska vojska imala jedva 24.000 dobro naoružanih vojnika. Filip i Vandoma primicali su se i 15. avgusta 1702. kod Lucare sukobili se sa Eugenovom vojskom. U borbi je poginuo princ Komersi, a uz velike žrtve Savojski je ostvario sjajnu pobedu i odbacio neprijatelja.
U kritičnom periodu rata Kamizarski ustanak, koji je izbio u srednjoj Francuskoj zbog progona protestanata, prinudio je francuskog kralja Luja XIV da odvoji oko 15.000 vojnika, pod maršalom Nikolasom Bomom, za borbu protiv ustanika. Žan Kavalije, pastir iz okoline Alea, uspeo je da sakupi družinu od približno osam stotina seljaka koja je povela borbu. Dobro organizovani, sposobni za gerilsko ratovanje u planini, ustanici su više od godinu dana odolevali kraljevim trupama i pored vrlo surovih represalija. No, Bomov naslednik, maršal Vilar je uspeo da pocepa ustanike lažnim obećanjima i da ih porazi. Međutim, pobuna se ipak nije u potpunosti smirila. Podržavana od strane Ujedinjenih pokrajina i Engleske, koje su, mada kasno, izbeglice protestante uspeli da ubede koliko bi korisno bilo pomagati Kamizare, ona će tinjati i povremeno se rasplamsavati sve do 1710. godine. Ograničila se sam na taj kraj i nije obuhvatila Dofine, graničnu pokrajinu gde su hugenoti bili mnogobrojni.
Iz Engleske je na kontinent potom stiglo 40.000 vojnika koje je predvodio vojvoda Marlboro. Njima su se pridružili Prusi sa jednim odredom vojske, četiri carska okruga – franački, švapski, oba rajnska, a njima se još pridruži i trirski izborni knez. Marlboro se pojavi sa vojskom. Francuzima se pridružio bavarski izborni knez Maksim Emanuel. Na posletku su se carskoj vojsci pridružile sve nemačke državice osim Bavarske i Kelna i Carstvo zvanično objavi rat Francuskoj. Markgrof Ludvig Badenski osvoji grad Landau na Rajni i zaista bi se sastao sa Marlborom pa bi prodrli u Lotaringiju da ih Maksim Emanuel nije napao iznenada s leđa. Osvajanjem Landaua plašili su se svi i za Alzas. Podgeneral markiz Vilroa dobio je dozvolu da napadne carsku vojsku. On je pobedio kod Fridlinga i dobio čin štabnog maršala. Istovremeno su se engleska i nizozemska flota iskrcale u zalivu Kadiza, i zatim napale španske brodove koji su doplovili iz Amerike u ušću reke Vigo. Takva je bila situacija kada je Eugen 1703. godine postao predsednik Dvorskog Ratnog Saveta.
Bitka kod Malplake
Oduševljen slavnim pobedama Marlboroa i njegovog oružja, Eugen je hteo da u Italiji preduzme odsudni rat 1706. godine. 19. aprila 1706. godine poražen od strane generala Vandoma u bici kod Kalčinata, ali je Vandoma morao da se vrati u Francusku, a komandu nad vojskom preuzeo je La Fejad. Krajem aprila došao je u Italiju i kod jezera Garda pređšao preko Ječa. Francuzi su sa 38.000 ljudi opseli Torino u maju, a sa jednim odredom vojske stajali su kod Asta. Eugen je naumio da pomogne grofu Savojskom i pohitao je ka Torinu. Pridružio mu se i Leopold Desauski. Posle četiri meseca grad je bio na izmaku snaga. Malo je nedostajalo da gradska tvrđava bude zauzeta, a to se nije desilo zahvaljujući velikodušnoj požrtvovanosti Pjetra Mike. Vitorio Amadeo je poveo gerilski rat izvan grada, sve dok mu u pomoć nije pristigao princ Eugen. Zbog nesposobnosti vrhovne francuske komande njih dvojica su ujedinila snage i sa uzvišenja na brdu Superga razmotrili su plan bitke. Tada se Vitorio Amadeo zavetovao da će sagraditi baziliku koja je potom bila podignuta prema nacrtu Juvara, a ista je kasnije postala mestom hodočašća. Tako su napali francusku vojsku koja je ostala unutar njihove linije fronta. Bitka za Torino odigrala se 7. septembra 1706. godine i završila se potpunim porazom Francuza. Posle ove pobede Car dobije Lombardiju i Mantovu, a grof Savojski je dobio Kazale i ostale teritorije obećane ugovorom. Eugen je postao guverner Milanskog vojvodstva i očistio je svu Italiju od Francuza. Te godine je umro Ludvig Badenski, a Eugen je odbio da ga zameni na mestu Carskog generala – feldmaršala. Iste godine je Eugenu otvoren put za Napulj koji je osvojio bez velike muke. Grof Daunski i grof Martinic sa 8.000 vojnika su, prekršivši neutralnost pape, marširali prema Napulju. U gradu je već dugo vremena postojao pokret aristokratije za nezavisnost koja se pobunila 7. jula u korist Austrije. Napulj je zauzet avgusta 1707. godine. Poraz Engleza kod Almanse 1707, odlučio je o sudbini Španije. Oslobođeni su, iste i naredne godine Aragon i Valensija, i jedino je trebalo sačekati ishod obračuna na evropskim frontovima.
1708. godine operacije su otpočele u Holandiji gde je Luj XIV poslao 80.000 vojnika. Vojsku su vodili dvedesetpetogodišnji vojvoda od Burgonje i grof Vandoma, koji su imali različite načine razmišljanja. U početku su Francuzi imali više uspeha i Marlboro se morao povući u Leven jer je bio brojčano mnogo slabiji. Posle sjedinjavanja austrijskih snaga Eugena Savojskog sa britansko-holandskim snagama Marlboroa kod Brisla, saveznici su sa oko 90.000 vojnika namerili dejstva na Nizozemsku. Da bi sprečili dalji prodor saveznika, Francuzi, kojih je bilo oko 100.000 ljudi, su pod Vandomom zauzeli položaj severno od Odenarda. Pošto su prešli Šeldu, saveznici su kod Odenarda napali Francuze sa pešadijom u centru i konjicom na krilima borbenog poretka. Pod sve jačim pritiskom, Francuzi su ubrzo počeli da se povlače. Saveznici su tada uveli rezervu od oko 20 bataljona radi obilaska protivnikovog desnog krila i udara u pozadinu, dok su pešadiojm preduzeli energičan napad na francusko levo krilo. Francusko desno krilo ubrzo je opkoljeno. Veći deo poraženih francuskih snaga uspeo je da se probije ka Ganu. Saveznici su imali oko 3.000 mrtvih i ranjenih, a Francuzi oko 6.000 mrtvih i ranjenih, ali i 9.000 zarobljenih. Potom je Eugen zauzeo Lil 28. novembra, a potom i Risel.
Zbog oštre zime sukobi su 1709. započeli mnogo kasnije nego što je bilo uobičajeno. Saveznički pohod započeo je sredinom juna. Vojvoda od Marlboroa nije mogao da uvuče francusku vojsku u bitku. Maršal Vilar je imao dobru odbrambenu liniju, a dobio je i naređenja iz Versaja da ne rizikuje ulazeći u bitku. Džon Čerčil, vojvoda od Marlboroa je zato promenio cilj i nameravao je da zauzme tvrđave Turne i Ipr. Nakon 70 dana opsade zauzeo je Turne, a tada je već bio početak septembra. Vojvoda od Marlboroa nije želeo da rizikuje da mu se vojska razboli u vlažnom području oko Ipra. Zbog toga je krenuo na istok prema manjoj tvrđavi u Monsu. Nadao se da će zauzimajući Mons dovesti u opasnost francuske obrambene linije na zapadu. Maršal Vilar je od kralja Luja XIV dobio nova naređenja da pod svaku cenu spreči pad Monsa. Faktički Vilar je dobio naređenje da uđe u bitku. Posle nekoliko složenih manevara dve vojske su se našle jedna naspram druge jugozapadno od Monsa preko Malplakea. 11. septembra 1709. dođe do okršaja kod Malplake (Malplalaquet). Saveznici su raspolagali sa 110.000 ljudi i 120 topova, a Francuzi su imali 95.000 vojnika i 80 topova. Francuzi su zauzeli položaj kod Malplake toliko blizu utvrđenom Monsu, da ga njihovi protivnici nisu mogli opsesti, pa su bili prinuđeni da napadnu francusku vojsku na položaju utvrđenom na brzu ruku. Austrijanci su napali u 9 časova ujutro i potisnuli Francuze u šumu iza njih. Holanđani su krenuli sa napadom na francusko desno krilo i uspeli su da uz velike žrtve ometu maršala Buflera, koji je rukovodio francuskim desnim krilom, da on nije mogao da dođe u pomoć maršalu Vilaru, ali je Vilar ipak uspeo da pregrupiše svoje snage. Marlboro i Eugen Savojski su ponovo napali. U tom napadu imali su pomoć generala Vitersa, koji je napredovao na francuskoj levoj strani i prisilio Vilara da odvoji deo snaga. Maršal Vilar je oko trinaest časova bio teško ranjen u koleno, pa je komandu je predao maršalu Bufleru. Konačni napad izveo je George Hamilton, vojvoda od Orknija. Maršal Bufler je do petnaest časova shvatio da ne može dobiti bitku, pa je naredio povlačenje. Francuska vojska se povukla u uredenom bojevom poretku. Saveznici su imali oko 23.000 poginulih i ranjenih, a Francuzi 11.000. Francuzi su izgubili Mons, ali u skladu sa francuskom strategijom iznurivanja, bitka je uspeh Francuza. Na kraju godine odnos snaga je bio za njih povoljniji. U ovoj bici Eugena su ranili, ali on je nastavio da komanduje vojskom. Vesti o toj najkrvavijoj bici XVIII veka zaprepastile su Evropu. Vojvoda Marlboro nije za tu pobedu dobio pismo zahvalnosti od kraljice Ane. Ta bitka je pokrenula torijevce u Engleskoj da započnu agitovati za izlazak iz saveza i rata, čim oni stupe na vlast. Bitka kod Malplakea i francuska pobeda u bici kod Denema sprečili su francuski poraz i omogućili joj da dobije zadovoljavajući mirovni sporazum.
Mir u Raštatu i Utrehtu
Car, kada je ostao sam naumio je da u savezu sa nemačkim državama produži rat. Obećana nemačka pomoć dolazila je tako retko i neuredno, da Eugen na Rajni nije mogao ništa preduzimati i morao je gledati kako se Vilar sa svojom moćnom vojskom širi na levoj obali Rajne, a naposletku i pređe obalu te zauze Frajburg. U ovakvim prilikama Eugen reče Caru: „Takav rat koji se ne može više sa čašću voditi valja dovršiti.“ Tako se i završi ovaj rat. Eugen dobije od Cara Karla VI punomoć za pregovore o mir u zamku Raštat. Tu se sastao sa Vilarom 13. novembra 1713. godine. Najveće je probleme u pregovorima činila tvrđava Landau i potraživanja da Bavarski izborni knez treba da zadrži sve svoje zemlje. Eugen je sve davao samo da bi izbegao nove sukobe i tako se pregovori završe, samo je još trebao potpis monarha. Vilar je nagovorio Luja da pristane na mir. Obe strane bile su potpuno zadovoljne, a pri tom reče Vilar Eugenu: „Mi smo sada prijatelji. Vaši su neprijatelji u Beču, a moji u Parizu.“ Eugena proizvedu u namesnika austrijske Holandije i on pređe na novu dužnost, ali je istovremeno i ostao predsednik Dvorskog Ratnog Saveta.
Separatnim sporazumom iz Raštata, kojim su rešeni njihovi zahtevi, uspostavljena je Carevina veća i raznovrsnija nego što su njeni zapadni saveznici mogli i da zamisle. Uz razne legalističke ograde, južna Nizozemska, Milanska oblast, Italija južno od papskih zemalja i Sardinija (koja je kasnije zamenjena za Siciliju) postale su nasledne zemlje austrijskih Habzburga. Ali, Sveto rimsko carstvo nemačkog naroda nije oživljeno. Austrija, koja je na mapi izgledala tako prostrana, sada je bila, u Nemačkoj, jedna od dve države koje će se u narednom veku sukobiti. Izbornik Fridrih Brandenburški je 1700. godine svoju podršku Leopoldu I zamenio za očigledno bezopasno priznanje titule kralja Pruske. Severna Nemačka, protestantska, militaristička i sve prosperitetnija, zauvek je nestala iz sfere Habzburga.
Rat za Poljsko nasleđe
Poslednju priliku da predvodi vojsku princ Eugen je imao u Ratu za poljsko nasleđe (1733. – 1735.). 1733. godine umro je poljski kralj i Saksonski izborni knez Avgust II. Plemstvo privredno razorene i politički rascepkane Poljske podelilo se oko njegovog naslednika. Posle Avgustove smrti u Poljskoj se zapaža jako buđenje nacionalne svesti. Zbog lošeg iskustva sa strancima, zauzimaju se zato da za kralja bude izabran domaći sin (Pjast). Za ovo se zalažu dve najmoćnije magnatske porodice: kneževi Čartoriški, zvani „familija“ i grofovi Potocki. Postojala su dva pretendenta na presto. Prvi, Stanislav Lečinski je bio tast francuskog kralja Luja XV i njegov kandidat za presto, a drugi, sin Avgust Velikog imao je podršku Rusije, Pruske i Austrije. To je bio povod da se u borbu za uticaj u Poljskoj umešaju evropske velike države, što je dovelo do rata. Poljsko nasleđe pružilo je priliku Francuzima da napadnu Austriju i uzmu od Franca Stefana Lotaringiju. U cilju da se dobije podrška Španije, Francuska je vratila udaljene italijanske posede Elizabete Farnese, žene Filipa V, u nasleđe njenim sinovima. Na stranu Francuske stao je i Karlo Emanuele III, kralj Sardinije, sin Vitoria Amadea II, kome je obećana Lombardija. U ovaj rat princ Eugen je ušao kao predsednik Carskog Ratnog Saveta i kao vrhovni komandant u vojsci, ali je bio teško hendikepiran kvalitetom svojih vojnika i nedostatkom sredstava. Takođe, već je imao sedamdeset godina i više nije bio u dobroj fizičkoj i psihičkoj kondiciji. Deo plemstva proglasio je 13. septrembra 1733. godine za kralja Stanislava Leščinjskog što je značilo pretvaranje Poljske u saveznika Francuske. Drugi deo plemstva podržavan od Austrije, čija se vojska prikupljala u Šleziji, i Rusije, čije su snage upale 3. oktobra u Poljsku, proglasio je 5. oktobra Avgusta III, sina Avgusta II, za kralja Poljske. Navodno zbog uplitanja u poljsko dinastičko pitanje Francuska je objavila rat Austriji 10. oktobra 1733. godine. Do kraja godine francuske trupe zauzele su Lorenu (Lotaringiju), a združene francusko-pijemontske snage, pod komandom starog maršala Vilara i Karla Emanuela, ušle su u Milano 3. novembra 1733. godine i osvojile Lombardiju, za koju je Karlo Emanuele dobio titulu vojvode. Carska vojska je naredne godine pokušala da uzvrati udarac, ali su je Francuzi i Pijemonćani porazili u Parmi 29. juna i Gvastali 19. septembra 1734. godine i primorali da se povuče u Mantovu. U međuvremenu španska vojska, iskrcavši se u Toskani krajem 1733. godine, preko Lacija je ušla u Napuljsko kraljevstvo, koje su nevoljno branili carski vojnici. Don Karlos je 10. maja 1734. godine slavodobitno ušao u Napulj. Krajem godine cela teritorija Napulja i Sicilija bila je pod vlašću Don Karlosa.
Princ Eugen je preuzeo komandu na Rajni u aprilu 1734. godine, ali brojčano nadmašen od strane Francuza mogao je samo ostati u defanzivi. U junu je Eugen krenuo da oslobodi Filipsburg, ali više u njemu nije bilo snage i energije za velike manevre, kao ranije. Mladi Fridrih Veliki, pruski prestolonaslednik, je bio poslat od svog oca da pored princa Eugena nauči umetnost ratovanja. Fridrih je dosta naučio od princa, izražavajući veliku zahvalnost u kasnijem životu svom austrijskom mentoru, ali pruski princ je bio užasnut Eugenovim psihofizičkim stanjem. Video je da je njegovo telo tamo, ali njegova duša je bila daleko odatle. Princ Eugen je 1735. godine poveo još jednu kampanju, ali je opet morao ostati u defanzivi zbog ograničenih resursa. I njegov uticaj na dvoru je opao. Gundaker Štarhemberg i Johan Bartenštajn su vodili glavnu reč na potonjoj mirovnoj konferenciji. Srećom po Cara Francuzi su se ograničili na sprečavanje obnove Velikog saveza i odustali su od daljih ratnih dejstava te su ponudili Austriji mirovne pregovore. Mir je potpisan u Beču, 3. oktobra 1735. godine. U ovom ratu Austrija je izgubila Napulj i Siciliju, kojima je na presto došao treći sin Filipa V, Karlos III. Leščinjski se odrekao prestola u korist Avgusta III, a za uzvrat dobio je njegova imanja u Lorenu i Baru. Odredbama tog ugovora posla smrti Stanislava Leščinjskog Lorena je trebala da pripadne Francuskoj. Franc Stefan Lotarinški je u zamenu za Lorenu dobio vojvodstvo Toskanu. Car je dobio pristanak Francuske na Pragmatičnu sankciju. Umesto Lombardije, Karlo Emanuele III dobio je Novaru i Tortonu i nekoliko carskih feuda u Langama. Austrija je zadržala oblasti Milana i Mantove, a dobila Parmu i Pjaćencu. Godinu dana po završetku Rata za poljsko nasleđe umro je princ Eugen Savojski.
Život posle ratova
Pošto Car Karlo VI posle mirovnih sporazuma u Utrehtu i u Raštatu nije želeo da prizna Filipa V kao španskog kralja, Filip je odbio da preda Napulj, Milano i Holandiju koji su tim mirovnim pregovorima pripali habzburškom domu.
U junu 1718. godine Filip V je odbio sve pozive na mirovne pregovore i napao je Siciliju, koja je pripala Savoji. Shvatajući da ga može spasiti samo britanska flota, a da ne bi dozvolio da Francuska uđe na stranu Španije u rat Karlo VI je 2. avgusta 1718. godine, odričući se svojih pretenzija u Španiji, u Londonu sklopio Četvorostruki savez sa Velikom Britanijom, Holandijom i Francuskom protiv Španije. Iako je posle sklapanja mirovnog sporazuma u Požarevcu mogao da ode na jug i lično predvodi vojsku na Siciliji, princ Eugen je odlučio da izdaje naredbe iz Beča, a na terenu je komandu prepustio generalu Zumjungenu i potom grofu Mersiju, ali se oni nisu pokazali dovoljno dobri na ovom ratištu. Samo pritisak francuske armije u Baskiji i delovanje britanske flote na Sredozemlju primorala je Španiju da odustane od daljeg ratovanja. Sporazumom iz Haga, 17. februara 1720. godine, Karlo VI se odrekao svake pretenzije na Španiju i španske kolonije, a Filip V na Italiju i na Holandiju. Austrija je dobila Siciliju, koju je uvek i tražila, umesto Sardinije dodeljen Vitoriju Amadeu II, koji je uzalud pokušavao da je zameni za Toskanu. Burbonci iz Španije su takođe nešto dobili: Vojvodstvo Parme i Pjaćence i Veliko vojvodstvo Toskane namenjeni su, zbog gašenja porodica Farneze i Medići, pri čemu nisu bili konsultovani ni vladari ni narod, Don Karlosu, sinu Filipa V i Elizabete Farneze. Posle ovoga došlo je do zamrzavanja odnosa između Cara Karla VI i princa Eugena Savojskog, te je prinčev uticaj na Cara opao jer se protivio Karlovim nerealnim ambicijama za osvajanja na Sredozemlju i čvrsto je želeo da sačuva teritorije koje je monarhija osvojila u Ugarskoj i na Balkanu.
Guverner Austrijske Nizozemske, princ Eugen je postao 1716. godine. Međutim, nije direktno rukovodio poslovima već je njegov predstavnik u toj provinciji bio markiz de Pri. Međutim, de Pri nije bio popularan kod lokalnog stanovništva i zanatlija koji su nakon Zaštitnog ugovora iz 1715. godine morali ispunjavati finansijske zahteve uprave i holandskog zaštitnog garnizona. Uz Eugenovu podršku i podsticaj civilne pobune u Anversu i Brislu su prisilno ugušeni. Pošto se nije svideo Caru zbog svog početnog protivljenja formiranju Ostend kompanije, de Pri je takođe izgubio podršku lokalnog plemstva u svom državnom savetu u Brislu, posebno od markiza de Meredo – Vesterloa. Jedan od Eugenovih omiljenih ljudi, bivši general Boneval se takođe pridružio opoziciji protiv de Prija, dalje potkopavajući Eugena. Kada je pozicija de Prija postala neodrživa Eugen se osetio primoran da napusti poziciju guvernera Nizozemske i podneo je ostavku na to mesto 16. novembra 1724. godine. Kao kompenzaciju Karlo VI mu je predložio da mu da počasnu titulu vikara Italije, 140.000 guldena godišnje i da mu duplo plati vrednost nekretnina u Zibenburnu u Donjoj Austriji. Na nevolje sa ostavkom su se tog Božića nadovezali i zdravstveni problemi, kada je princ Eugen zaradio hronični bronhitis i akutne infekcije koje su ga pratile svake zime u narednih dvanaest godina života.
Na Bečkom dvoru su zavidnici neprestano kovali spletke protiv Eugena. Ovi protivnici su se svakodnevno trudili da kod Cara ocrne Eugena, njegovu snagu i poštovanje od naroda. Princ je to saznao od jednog sluge i zauzeo se kod Cara da se kazne spletkaroši. To se i desilo, ali se Eugen od tada ređe za savet pitao, a još ređe se njegov savet slušao. Međutim itekako se pitao u vezi razvojačenja Vojne granice. Kao predsednik Dvorskog ratnog saveta, zajedno sa komandujućim generalima suprotstavio se razvojačenju Granice. Jedino nije bio siguran da li treba ostaviti Granicu u okvirima pre turskog poraza ili zadržati samo sistem tvrđava na Savi, koje bi branila nemačka vojska i narodna milicija, s tim da se sve zemljište izvan tvrđava i najužeg pojasa pored reke preda komorskim vlastima. Najzad su se 1722. godine Dvorski ratni savet i Dvorska komora sporazumeli, da se vojne granice duž Save, Tise, Moriša, kao i Podunavska granica u Sremu i Bačkoj, zadrže u dotadašnjem obliku, ali da se graničari oporezuju a, s tim u vezi, njihovi posedi popišu i grupišu u sesije poput poseda kontribuenata.
U dvadesetim godinama 18. veka se rapidno menjaju savezi među evropskim moćnicima i česti su diplomatski sukobi zbog nerešenog pitanja u vezi sa Četvorostrukim savezom. Karlo VI je bio odlučan da zadrži svoju titulu španskog kralja, ljuteći Francuze i Britance isto kao i Filip V, i odbijao je da ukloni preostale pravne prepreke za Don Karlosovo eventualno nasledstvo vojvodstava Parme i Toskane. Međutim, na iznenađene svih Španija i Austrija su se približile potpisivanjem sporazuma u Beču u aprilu/maju 1725. godine. U odgovor na ovo Britanija, Francuska i Pruska su u Hanoveru potpisali savez protiv špansko – austrijske dominacije u Evropi. Tokom naredne tri godine postojala je trajna opasnost od rata između zapadnih saveznika i Austro – španskog bloka. Od 1726. godine princ Eugen Savojski je ponovo ojačao svoj politički uticaj. Brojnim kontaktima širom Evrope, uz podršku Šenborna (Schönborn), carskog vicekancelara pridobio je moćne saveznike i ojačao poziciju Caru. Avgusta 1726. godine Rusija je pristupila austro – španskom savezu. Fridrih Vilhelm, kralj Pruske, je napustio Hanoverski savez i u oktobru 1726. godine je potpisao zajednički odbrambeni pakt sa Carem. Međutim, zaključivši da je najbolji način da svome sinu obezbedi nasledstvo vojvodstava Parme i Toskane, Elizabeta Farnese je napustila Austro – španski savez i 1729. godine u Sevilji je potpisala savez sa Britancima i Francuzima. Eugenovi sledbenici su ga podržavali da izdrži sve pritiske od strane Cara i da pošalje trupe u Italiju kako bi sprečio ulazak španske vojske u osporavane grofovije. Do početka 1730. godine, Eugen je ponovo postao najuticajnija ličnost na austrijskom dvoru. Promena vlade u Britaniji sada je dovelo do novih promena odnosa u Evropi. Zabrinuti da bi rat sa Austrijom jedino ojačao moć Burbona Robert Volpol, prvi ministar, je otpustio Državnog sekretara za rat Charlesa Townshenda i pokrenuo je pregovore sa Austrijom koji su doveli do sklapanja novog Bečkog sporazuma 16. marta 1731. godine. Princ Eugen je od austrijskih ministara bio najodgovorniji za sklapanje saveza, verujući da će nova alijansa doneti sigurnost protiv Francuske i Španije. Po ovom ugovoru Karlo VI je morao da žrtvuje Ostend kompaniju i da nedvosmisleno prihvati Don Karlosa kao grofa Parme i Toskane. Za uzvrat, kralj George II, kao kralj veliki Britanije i hanoverski izborni knez garantovao je Pragmatičnu sankciju, nasledno pravo Careve ćerke. Takođe, zahvaljujući Eugenovim diplomatskim sposobnostima, Imperijalna dijeta je u januaru 1732. godine garantovala izvršenje Pragmatične sankcije. Ovo, zajedno sa sporazumima sa Britanijom, Rusijom i Pruskom bio je vrhunac diplomatske karijere princa Eugena. Ali Bečki sporazum je veoma razljutio francuski dvor. Car, je nameravao da svoj ćerku i naslednicu, Mariju Tereziju uda za Franc Stefana Lotarinškog. Time je stvarao pretnju širenja Habzburške monarhije na zapad jer je Lotaringija bila granična oblast. Francuska vojska je već bila spremna za rat i čekao se samo povod.
Mecena
Eugenove nagrade za pobede, njegov udeo u plenu, njegovi prihodi iz svoje grofovije u Savoji, i stalna plata za rad u Carskom Vojnom Savetu i na mestu guvernera, omogućili su princu Eugenu da doprinese pejzažu barokne arhitekture. Većinu svog vremena Eugen je provodio u svom Zimskom dvorcu, Štadplacu, u Beču, građenom po nacrtu arhitekte Fišera fon Erlaha. Dvorac je koristio kao svoju zvaničnu rezidenciju, ali iz nepoznatih razloga prinčeva saradnja sa fon Erlahom okončana je pre nego što je dvorac u potpunosti bio završen. Na mesto svog glavnog arhitekte postavio je Johana Lukasa fon Hildebranta. Njegov prvi zadatak je bio da završi Zimski dvorac i da zatim spremi nacrte za izgradnju dvorca na dunavskom ostrvu Rackovin. Gradnja je započeta 1701. godine, ali je završena tek dvadeset godina kasnije, verovatno zbog prinčevog revolta zbog Rakocijevog ustanka. A princ je samo jednom obišao dvorac, posle bitke kod Beograda 1717. godine. Značajniji je njegov kompleks dvorca Belvedere u Beču, koji u sebi sadrži dve grandiozne barokne palate. Pored ovog izgradio je i na svom imanju u Baranji lovački dvorac i tamo je izvesno vreme provodio u lovu, odmarajući se od svakodnevnih obaveza.
U godinama posle mira u Raštatu princ Eugen se upoznao sa mnogobrojnim naučnicima i umetnicima. S obzirom na njegov položaj i odgovornost koju je imao, većina njih je rado prihvatila da bude prijatelj sa princem, najviše da bi im bio mecena i pomagao njihov rad. 1714. godine upoznao se sa čuvenim filozofom Gotfridom Vilhelmom Lajbnicom i bio u čestoj prepisci sa njim. Eugenov prijatelj bio je i francuski pisac Žan Batist Ruso, koji je od 1716. godine dobijao finansijsku pomoć od princa Eugena. Ruso je ostao na prinčevom domaćinstvu, verovatno pomažući u biblioteci, kada je ovaj otišao u Nizozemsku 1722. godine. Drugi poznanik, Monteskje, bio je već poznat po svojim Persijskim pismima, kada je 1728. godine došao u Beč. Kasnije se rado sećao vremena koje je proveo u razgovoru za prinčevim stolom. Ipak, princ Eugen nije nikada imao literarnih pretenzija i nije nam ostavio svoje memoare ili knjige o umetnosti ratovanja. Međutim, Eugen Savojski je bio veliki kolekcionar. Skupljao je slike holandskih, flamanskih i italijanskih slikara 16. i 17. veka. U Belvedereu je stvarao Jan van Huhtenburg, holandski slikar koji je, po uputstvima Eugena Savojskog naslikao deset njegovih bitaka na evropskim bojištima. Muzeji u dve palate sadrže neke od najčuvenijih bečkih umetničkih galerija, koje pružaju odlične primerke austrijske umetnosti od srednjeg veka do danas. Ovo uključuje i neuproedivu kolekciju slika Klimta, Siela, Kokoške, Renoara i Monea. Srednjovekovni i barokni radovi su u donjoj palati gde su mnoge prostorije očuvane u svom originalnom izgledu. Njegova biblioteka u Zimskom dvorcu sadržala je preko 15.000 štampanih knjiga, 237 rukopisa i bogatu zbirku grafika. Posle Eugenove smrti, njegova imanja i posedi, sem onih u Mađarskoj koja su vraćena kruni, pripali su njegovoj nećaki princezi Viktoriji Savojski – Karinjan, koja je odlučila da sve rasproda. Umetničke zbirke otkupljene su od Karla Emanuela III kralja Sardinije. Eugenova biblioteka, rukopisi i grafike otkupljeni su 1737. godine od strane Cara i tada je fomirana biblioteka, danas poznata kao Austrijska nacionalna biblioteka.
Smrt
Tokom poslednjih dvadeset godina svog života princ Eugen je bio u vezi sa groficom Eleonorom Baćani – Štratman. Veliki deo njihovog poznanstva ostaje nepoznanica. Princ je nikada nije spominjao u svojim pismima. Iako su živeli odvojeno većina evropskih diplomata je bila ubeđena da mu je Eleonora ljubavnica. Ipak njih dvoje su redovno išli zajedno na prijeme, večere i igrali karte skoro svako veče sve do prinčeve smrti. Eugenovi drugi prijatelji, kao što je bio papski nuncije, Pasjonei, činili su deo njegove porodice koju nikada nije imao. Za svog jedinog muškog preživelog rođaka, Emanuela, sina njegovog brata Luja Tome, princ Eugen je ugovorio svadbu sa jednom od ćerki kneza Lihtenštajna, ali je Emanuel umro od malih boginja 1729. godine. Posle smrti Emanuelovog sina 1734. godine, nije bilo muških naslednika princa Eugena. Njegov najbliži rođak bila je sada neudata ćerka njegov brata Luja Tome, princeza Viktorija Savojska – Karinjan, koju nikada nije upoznao.
Značaj i lične karakteristike
Princ Eugen Savojski je sam sebi spomenik podigao. Bio je idol svojim vojnicima, a skoro i tuđima. Rado je gledao kroz prste njihovu nevinost, ali bojažljive vojnike i dezertere je uvek strogo kažnjavao. Princ Eugen je 1710. naredio da bude obešen svaki vojnik pronađen dalje od stotinu koraka od svoje jedinice u maršu, i više od hiljadu korada kada bi se ulogorila. Marlboro je priznao da je mnogo od njega naučio, samo nije hteo naučiti kako se štede ljudi, a to je Eugen posebno cenio. Za vreme Napoleonove vladavine Eugen je bio jedan od sedmorice generala koje je Napoleon smatrao najvećim vojskovođama na svetu, a čije su se kampanje proučavale na vojnoj akademiji. Iako se kasniji vojni kritičari sa tom ocenom nisu složili, princ Eugen je nesumnjivo najveći austrijski general u istoriji. Eugen nije bio inovator, ali imao je sposobnost da izmeni neadekvatan sistem rada. Bio je jednako vešt kao organizator, taktičar i strateg, verujući u prvenstvo sukoba i svoju sposobnost da oseti pravi trenutak za pokretanje uspešnog napada. Najvažnije od svega što je umeo da vidi priliku i znao kako da je iskoristi. Posedovanje ovog kvaliteta, koji je najveći u umetnosti ratovanja, uzdigao je princa Eugena među genije ratovanja.
Princ je bio i vaspitač. Kada bi običan vojnik bio neposlušan, on je bio spreman da puca na njih. Ali to je retko radio. Nije voleo brutalnosti. Smatrao je da treba biti surov samo kada više ljubaznošću ne može ništa da se postigne. Na bojnom polju je od svojih podređenih tražio izuzetnu hrabrost i očekivao je od svojih ljudi da se bore kad god on to od njih zatraži. Njegovi kriterijumi za unapređenja su se temeljili prvenstveno na izvršavanju naređenja i iskazanoj hrabrosti na bojnom polju, a ne na prethodnom društvenom položaju. U potpunosti je odgovarao svojim ljudima jer je bio spreman biti uz njih i u najtežim mogućim situacijama. Međutim, njegova pozicija kao predsednika Dvorskog ratnog saveta pokazala se manje uspešnom. U periodu mira posle Austro – turskih ratova, ideja stvaranja posebne vojne oblasti ili garnizona vojnika koji bi efikasnim treningom uvek bili spremni da se brzo priključe armiji na bojnom polju nikada nije razmatrana od strane princa Eugena. Za vreme Rata za poljsko nasleđe, austrijska vojska je izbačena iz rata od bolje pripremljene francuske vojske. Za ovo je bio kriv sam princ Eugen jer po njemu vreme za stvaranje savremene vojske je trebalo da bude kada je rat već počeo.
Od svojih podređenih je želeo da budu odgovorni i smatrao je da su za to potrebni fizička hrabrost, lojalnost domovini, iskrenost i samokontrola u svemu, tj. sve one osobine koje je lično posedovao. Njegov pristup je bio diktatorski, ali je bio spreman na saradnju sa nekim koga je smatrao ravnopravnim, kao što su bili Ludvig Badenski ili grof Marlboro. Rezultat toga je bio ozbiljan lik, nadahnut poštovanjem i divljenjem, pre nego privrženošću. Ogroman spomenik princa Eugena na konju, u centru Beča, na čijoj jednoj strani je napisano „Mudrom savetniku trojice careva“ a na drugoj „Slavnom pokoritelju austrijskih neprijatelja“ dokazuje dostignuća princa Eugena Savojskog.
Nikada se nije ženio jer je smatrao da to ne priliči jednom vojniku. Zato su ga zvali Mars bez Venere. No ipak se zna da je u nekoliko ratova imao uza se jednu lepu Italijanku, a otvoreno je govorio kako ne bi smeo poveriti ni sto ljudi onome koji u ljubavi nije odvažan.
Princ je bio kosmopolita, o čemu nam između ostalog govori i njegov potpis Eugenio von Savoy koji je bio italijansko-nemačko-francuska kombinacija. U spoljnoj politici imao je jasnu viziju, za razliku od Karla VI, kome je najduže služio. Izvlačeći zaključke iz neuspelog nasleđivanja španskog prestola, Savojski je smatrao da težište habzburških poseda treba da budu podunavske oblasti i da Habzburška monarhija svoju budućnost treba da potraži na istoku, a ne na zapadu. Predlagao je širenje prema Balkanu. Ta prilika se bila već ukazala 1737. godine, kada je Karlo VI po drugi put zaratio sa Osmanskom Carevinom. Međutim, vojsku nije više predvodio najsposobniji vojskovođa toga vremena, Eugen Savojski, jer je umro godinu dana ranije, već manje sposobni generali koji su poraženi pod Beogradom 23. jula 1739. godine, a bečki dvor je nedugo zatim sklopio sa Osmanskom Carevinom mir u Beogradu prema kome su izgubljene sve tekovine Požarevačkog mira, sem Srema i Banata.
Čak i kad je bio suočen sa neprijateljem pred sobom, imao je neprijatelja sebi iza leđa, noseći „nasledno prokletstvo“ Austrije: lenje i neobazrive umove i duše, prepune intriga, zavisti, ljubomore, prevara i laži. Služio je tri Cara, Leopolda I, Josifa I i Karla VI. Krajem svog života je primetio da, dok mu je prvi bio otac, a drugi brat, treći, koji je najmanje bio dostojan Eugenove službe, mu je bio gospodar.
Srbija i Banat pod upravom Bečkog dvora
Austrija je uspostavila svoju vlast na tlu Srbije u vremenu u kome je njena vojna premoć bila neosporna, u kome je vladalo opšte osećanje da je Turcima kraj u Evropi. Beograd i severna Srbija trebalo je usled toga da posluže kao polazište za novo teritorijalno proširenje na račun Porte u budućem osvajačkom ratu, a ujedno i za unutrašnje jačanje kuće Habsburga u odnosu prema Ugarskoj. Zato je severna Srbija pripojena krunskim domenima, kao kraljevo lično dobro „po pravu maču“. Srbiju pod austrijskom okupacijom sačinjavale su oblasti Krajine, Poreča, Požarevca, Mlave, Resave, Šumadija, Valjeska oblast, Kolubara, Posavina i Mačva. Habzburzi su novoosvojene oblasti južno od Save i Dunava smatrali kao bazu odakle će dalje prodirati na Balkan. Jedan deo Srbije: krajinski okrug i od požarevačkog okruga golubački, zviški i homoljski srezovi, pripojeni su Banatu, Temišvarskoj administraciji. U zemlji je uvedena centralizovana uprava podređena Dvorskom ratnom veću i Dvorskom komorskom veću. Upravu nad Srbijom je dobio konjički general Hajnrih fon Bate, a po osnivanju Beogradske administracije, 1720. godine, prvi predsednik postao je feldmaršal, princ Aleksandar Virtemberški, čija je karijera usko vezanu uz karijeru princa Eugena Savojskog. On je učestvovao uz princa Eugena u velikom broju bojeva, i gotovo u svim ovim bojevima imao je da izvrši po neki teži zadatak. Princu Aleksandru su nedostajale najvažnije osobine koje je tražio njegov položaj državnika: Niti je poznavao zemlju, niti je voleo narod među koji je došao, niti je odan dužnosti, pa ni sređen ni taktičan, a sasvim daleko od vrhovnog čuvara zakonitosti i morala. Država nije mogla učiniti nesrećniji izbor ni po svoje interese ni po interese naroda u Srbiji. On je bio predsednik Administracije do 1733. godine, zatim je tu dužnost do 1738. godine obavljao general Maruli, i na kraju do ponovnog pada Srbije pod Turke feldmaršal Valis.
Beograd je od austrijske vojne vlasti smatran za jedno od najvažnijih vojničkih mesta. To se vidi iz izjave najmerodavnijih osoba, kao Cara Karla i princa Eugena Savojskog, kao i iz stvarne pažnje koja mu je poklonjena. Odmah po zauzeću Beograda počelo se sa rušenjem ranije tvrđave i kućeraka koji su se u njoj nalazili. Sa utvrđivanjem počelo je po planovima koje je odobrio princ Eugen kao predsednik Ratnog saveta. Od 1723. do 1736. godine beogradska tvrđava pretvorena je u trostruki mostobran po sistemu holandskog fortifikatora M. Kuhorna i planu švajcarskog fortifikatora Nikole Doksata de Moreza. Beograd je bio trostruko utvrđen. Unutrašnje utvrđenje, ili tvrđava u užem smislu, obuhvatala je i gornji i donji grad. Varoš je činila spoljašnje utvrđenje. Naposletku, Beograd je bio utvrđen i jednom poljskom linijom koja je obuhvatala neposrednu okolinu Beograda. Grad ili tvrđava obuhvatala je ošančeni prostor između Save i Dunava. Gornji grad obuhvatao je završni deo kalemegdanskog platoa, a donji padinu između Save i Dunava i ivice gornjeg grada. Tada su izgrađeni čitavi blokovi i bastioni i manji zakloni. Sve je utvrđeno jakim zidovima, sagrađenim od cigle i kamena, i snabdeveno malim kulama, zaklonima i puškarnicama. Utvrđenje je bilo pojačano dubokim rovom sa vrlo strmim stranama. U tvrđavu se ulazilo na tri kapije: jedna se nalazila na Savi, drugan na Dunavu, a treća i najvažnija, na Kalemegdanu, tamo gde se i danas nalazi. Varoš je bila utvrđena tzv. Princ-Eugenovom linijom i bastionima. Princ-Eugenova linija išla je od Šabačke kapije, pa prema nekadašnjoj Varoš-kapiji, zatim prema današnjem Narodnom pozorištu, a zatim u pravcu prema Carskoj ili Vidinskoj kapiji, koja se nalazila na kraju Dušanove ulice. Ispred varoši, a iza tzv. Eugenove linije, na prostoru koji je smatran za reon Beograda, nalazila se tzv. Srpska donja varoš. U ovaj kraj naseljeni su Srbi u vremenu od 1724. do 1726. godine, kada su bili prisiljeni da se isele iz nemačkog Beograda. Ispod Tašmajdana, prema Dunavu, nalazilo se nemačko naselje Karlstal, naseljeno doseljenicima iz Palatinata.
Srbija je posle osvajanja podeljena na distrikte. Upravnu, policijsku i sudsku vlast u distriktu vršio je provizor uz pomoć jednog išpana, dvojice ibrajtera, nekoliko pandura i poslužitelja, a preko predstavnika ustaljene knežinske samouprave. Na inicijativu Eugena Savojskog u Srbiji je osnovana je narodna milicija, a on je postavio i prvi komandni kadar u njoj koji se sastojao od dvojice oberkapetana, deset kapetana, jednog majora i dvojice poručnika. Sem komandnog kadra, srpsku narodnu miliciju sačinjavali su pešaci i konjanici. Rimokatolička veroispovest bila je vladajuća za vreme austrijske vlasti u Srbiji. Zbog doseljavanja nemačkog stanovništva, broj rimokatolika naglo je rastao, naročito u Beogradu. Odlukom Cara Karla VI od 14. aprila 1726. osnovana je rimokatolička biskupija. Na predlog princa Eugena Savojskog i Dvorske komore, za prvog biskupa naimenovan je dotadašnji kanonik u Đuru (Györ), Anton grof Turn Valsasina.
Canè
Canè ima više značenja: