Arhijerejsko_namesništvo_rumsko
Brestač
Село се први пут помиње 1520. године као посед деспотице Јелене Бранковић, у територијалном саставу угарске краљевине, а затим, по турској окупацији Срема, у једном пореском регистру из 1566. године. Скоро два века потом, све до 1724., када је забележен као пустара у оквиру Митровачког властелинства, историјски извори не помињу Брестач. Две деценије потом, 1743., он је ново село са око двадесетак домова. Од тада па све до револуције 1848., насеље је у склопу румског поседа грофовске породице Пејачевић. Временом број саграђених кућа и становника се повећавао: 1756. има 30 домова, 1766. године 53, а 1774. број је удвостручен на 113 – сва три пута са непознатим бројем мештана; 1791. има 140 кућа и 1156 становника, два свештеника и цркву (саграђену 1750.); 1820., домова је 120, а душа 999; пред крај века, 1892., број сеоских станова је 157 а мештана 1124. Између два светска рата кретање популације није се знатније мењало (1931. године 1395 мештана), док је у другој половини двадесетог века, па све до данас, број становника у опадању, посебно након тешког страдања у последњем светском рату када је живот изгубио скоро сваки четврти брестачанин. Године 1971. побројано је 1122, 1991 – 1031, 2002 – 1066, са 308 домаћинстава. Број кућа увећан је услед гашења породичних задруга и неминовне деобе имања. Према подацима из последњег пописа етнички састав је следећи: Срби 1014 (95,12%), Роми 23 (2,15%), Хрвати 11 (1,03%), Македонци 4 (0,37%), Словаци 1 (0,09%). О самом имену Брестача постоји предање да је село грађено у искрченом делу шуме којом је доминирао један велики брест. Средња старост становништва, по подацима из 1978., је око 33 године, наталитет 16.5% а морталитет 10.6%. Просечан број чланова по домаћинству је 3,46. Половина мештана бави се пољопривредом (516), поседујући око 80% обрадиве земље, док је остали део у државном власништву. Углавном се сеју пшеница, кукуруз, шећерна репа, сунцокрет и бостан. Највећи број радно спосбних запослен је у прерађивачкој индустрији (47), затим у грађевинарству (24), трговини (18), саобраћају (11), државној управи (8), у прерађивачкој индустрији (5), образовању (5), здравству и социјалној служби (5), у производњи и снабдевању (4) и угоститељству (3). Образовна структура је ниска. Свршену основну школу има 8%, средњу, вишу и високу свега 5.7, док је неписмених близу 13 процената. Село има четвороразредну основну школу, православни храм, амбуланту, зграду локалне самоуправе, фудбалски клуб, омладински дом и неколико продавница мешовите робе. Место територијално припада општини Пећинци, у саставу је Сремског округа АП Војводине, односно Републике Србије. Насеље се налази на размеђи нижег и вишег дела лесне терасе, укупне површине од 18,52 квадратна километра, граничећи се на северу и западу атаром Буђановаца, на југу Никинаца и Суботиштем са истока. Виша лесна тераса простире се на западу (80м), а нижа на истоку (78м), док се између њих, у правцу исток-запад протежу старе обалске греде и улегнућа, као трагови из времена када је туда протицала река Сава. Бушењем бунара дубоког 432 метра откривено је осам слојева издани (место где вода повремено излази из земље), с просечном дубином нивоа од 2 метра, чији се дубљи слојеви користе за снабдевање становништва пијаћом водом. Крајем пролећа и почетком лета ниво воде је на свега 60цм од површине, плавећи ниже делове атара. Подземне воде притичу са запада, из долине Врањ, а отичу ка истоку, угрожавајући земљишта у којима су раније биле баре: Кривају, Дрсу, Преку, Ранибару, Кувало, Ширине, Магаре, Пластовачу, Пречице и Букину бару. Северни део атара одводњава Угриновачки канал и Галовица, а западни и јужни Нови Грдановачки канал и Јарчина. Село је настало у меандрима горњег дела долине Криваје, чији је неправилан облик прилагођен рељефу – редови кућа се повијају уз долину, а улице се шире само до Криваје. Квалитет брестачке земље спада међу најбоље у општини. Доминирају карбонатне ритске црнице и чернозем, док мање површине припадају мочварном тлу.