cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
EHF Euro
Uspješnost reprezentacija
Švedska je trenutno najuspješnija reprezentacija s ukupno pet naslova europskog prvaka, a dosad nije nastupila samo na jednom turniru, onom u Švicarskoj 2006. godine. Uz to, Švedska je do 2020. godine bila jedina momčad koja je uzastopno osvajala naslove prvaka Europe, uspješvi to ostvariti čak tri puta za redom u periodu od 1998. do 2002. godine, a 2020. godine je Španjolska uspjela obraniti titulu prvaka i tako osvojila drugo uzastopno zlato. Uz to, Švedska je bila i inauguracijski europski prvak, a jedini put između 1994. i 2002. godine kada nisu bili prvaci, 1996. godine, izgubili su od Rusije u polufinalu, s kojom su imali izražen rivalitet tokom 90-ih godina.
Druga najuspješnija momčad je Francuska, koja je prvak Europa bila tri puta - 2006., 2010. i 2014. - te je jedina momčad uz Švedsku koja je svaki finale u kojemu je igrala i osvojila. Nakon nje slijede Danska, Njemačka i Španjolska, s dva naslova, te Rusija s jednim naslovom. Od ostalih reprezentacija, Španjolska je čak četiri puta igrala u finalu (1996., 1998., 2006. i 2016.), prije nego je 2018. godine prvi puta postala europski prvak. U sličnoj je situaciji ranije bila i Hrvatska, koja je tri puta igrala u finalu (za redom 2008. i 2010. te 2020.), ali je sva tri puta poražena. Najviše medalja, njih ukupno osam, ima Španjolska.
Također su značajni i uspjesi domaćina na prvenstvima; naime, čak se pet puta dogodilo da je domaćin prvenstva ujedno igrao i finale te godine. Međutim, samo je Švedska uspjela postati prvak na domaćem terenu (2002.), dok su Španjolska (1996.), Slovenija (2004.), Srbija (2012.) i Danska (2014.) osvajale druga mjesta.
Uspjesi domaćina
Domaćinstvo EHF Eura često je značilo veliku prednost za reprezentaciju domaćina. Te su reprezentacije nerijetko, tada, ostvarile svoj vrhunac i najbolje plasmane, što dovoljno govori koliko je činjenica domaćinstva bila važna za te reprezentacije. Ipak, samo se jedno dogodilo da je domaćin i osvojio naslov (Švedska, 2002. godine) na domaćem terenu, međutim čak su četiri reprezentacije kao domaćini osvojile drugo mjesto, a još su tri ostvarile svoj najbolji plasman upravo na prvenstvima koje su organizirale. Uz to, neke su zemlje, poput Italije ili Portugala, domaćinstvom ostvarile svoje prve i/ili jedine nastupe na Euru. Situacija izgledao ovako:
Nagrade
Na kraju svakog prvenstva, organizatori turnira dodjeljuju nagrade najboljem igraču i golmanu, najboljem strijelcu turnira te proglašavaju najbolju momčad, sastavljenu od sedam igrača. Od 2008. godine organizacija turnira proglašavala je i najboljeg obrambenog igrača. Prije pregleda po turnirima, treba napomenuti kako se nagrada za najboljeg golmana jedno vrijeme proglašavala zasebno, mada je u posljednje vrijeme izjednačena s pozicijom golmana u najboljoj momčadi turnira. Zato će u rubrici najboljeg golmana biti naveden onaj koji je ili službeno proglašen najboljim ili je bio uvršten kao golman u najbolju momčad turnira.
Bob Kane
Rođen je kao Robert Kahn u New Yorku u obitelji istočnoeuropskih Židova. S 18 godina je zakonski promijenio svoje ime u Bob Kane. U svijet stripa ušao je 1936. godine, a 1939. godine započeo je rad na novom superheroju, Bat-Manu. Njegova kolaboracija s Fingerom (koji je pisao priče) rezultirala je jednom od najpopularnijih i najdugovječnijih stripovskih franšiza u historiji stripa. Ipak, mnogo se godina vodila "bitka" oko autorstva nad Batmanom. Kane je zahtijevao ekskluzivno autorstvo, dok je Fingerov neupitni doprinos zanemarivao i ignorirao godinama. Zbog toga je naišao na brojne kritike, a tek je 1989., godinama nakon Fingerove smrti, Kane priznao Fingerov doprinost u stvaranju Batmana. Slična priča vodila se i oko lika Jokera, samo što je Fingerovu ulogu preuzeo Jerry Robinson.
Kritičari se danas neupitno slažu tek oko nekoliko ekskluzivno Fingerovih kreacija. Radi se tu o Two-Faceu, Scarecrowu (čiju je priču napisao Finger), prvoj inkarnaciji Clayfacea te Catwoman, koja je inspirirana Kaneovom rodicom, Ruth Steel, a temeljena na Jean Harlow (Kane je bio veliki filmofil). Pitanje Penguina ostaje nejasno, no danas se uglavnom smatra da se radi o zajedničkom doprinosu Kanea i Fingera, mada svaki navodi različite inspiracije za nastanak lika.
Kada je 1989. godine Tim Burton radio na filmu Batman, Kane je radio kao savjetnik na projektu. Taj je posao odradio i tokom snimanja filmova Batman Returns (1992.) i Batman Forever (1995.).
Kane je preminuo 3. studenog 1998. godine u Los Angelesu prirodnom smrću.
Američka hokejaška liga
Američka hokej liga (, AHL) vodeća je profesionalna liga hokeja na ledu u Sjevernoj Americi van Nacionalne hokejaške lige (NHL) kojoj služi kao glavni izvor novih talenata. Svih 30 klubova NHL-a imaju eksluzivne ili zajedničke sporazume o suradnji s jednim ili više AHL-ovih klubova.
Klubovi
(pridruženi klubovi u zagradama)
Piave
Rijeka Piave je 220 km duga rijeka u sjevernoj Italiji, koja teče od svog izvora kod poznatog skijališta Sappada u Karnijskim Alpama, u ravnice Veneta prema jugo zapadu. Rijeka uvire u Jadransko more kod ljetovališta Jesolo.
1809 godine, rijeka Piave bila je pozornica Prve bitke na Piavi za vrijeme Napoleonskih ratova, u kojem su udružene francusko-talijanske snage pobijedile austrijsku vojsku.
Posljednje godine a 1918, rijeka Piave je bila ponovno pozornica velike Druge bitke na Piavi, posljednjeg velikog napada austrougarske vojske na talijanskom frontu, koji unatoč velikim ljudskim gubicima od 200 000 poginulih nije uspio. Bitka kod rijeke Piave bila je odlučujuća bitka Prvog svjetskog rata na talijanskom frontu. Zbog toga Talijani rijeku Piave zovu Sacro Fiume alla Patria (Sveta rijeka Domovine).
Indira Gandhi
Indira Prijadaršini Gandhi (19.11. 1917. - 21.5. 1984.)
Premijerka Indije (1966.-1977.; 1980.-1984.) i jedna od vodećih ličnosti Pokreta nesvrstanih, čija je kontroverzna politička karijera završila atentatom koji su izveli Sikijski zavjernici. Indira Prijadaršini Gandhi rođena je 19. novembra 1917. u mjestu Allahabadu, kao jedino dijete Džavarhaval Nehrua, kasnije prvog indijskog premijera. Diplomirala je na Visva-Bharati sveučilištu u Bengalu, također je studirala na sveučilištu u Koledžu Somerville u Velikoj Britaniji. Od rane mladosti aktivna je u omladinskim, studentskim i ženskim ogranizacijama. Godine 1938. pridružila se Nacionalnoj kongresnoj stranci i postala aktivna u pokretu za indijsku nezavisnost. Godine 1942. udala se za Feroze Gandhija, pariškog advokata koji je takođe bio aktivni član stranke. Uskoro nakon toga Britanci su oboje uhapsili zbog optužbe za protudržavnu djelatnost te su proveli 13 mjeseci u zatvoru. Kada je Indija stekla nezavisnost 1947. godine i Nehru zauzeo premijersko mjesto, Indira je postala njegova službena domaćica. Nehru joj se često obraćao za savjet po pitanju nacionalnih problema, a ona ga je pratila i na putovanjima u inostranstvo.
Godine 1955. izabrana je u izvršno tijelo Kongresne stranke (Radni komitet), postajući tako samostalna nacionalna politička figura. Godine 1959. postala je predsjednik stranke na period od godinu dana. Godine 1962. za vrijeme kinesko-indijskog pograničnog rata koordinirala je aktivnosti civilne obrane. Nakon smrti njegog oca u maju 1964. Gandhi je postala ministar informacija i javnogovornica u vladi Lal Bahadur Shastrija. Boraveći na toj dužnosti povećala je vrijeme emitiranja radijskog i tv programa, liberalizirana cenzuru te je odobrila projekt planiranja obitelji preko televizijskih obrazovnih emisija. Kada je u siječnju 1966. Shastri iznenada preminuo Indira ga je naslijedila na premijerskom mjestu. Naredne godine izabrana na rok od pet godina za premijerku u parlamentu u kojem je Kongresna stranka imala većinu. Na izborima 1971. bila je čelna osoba stranke dobivajući na nacionalnim izborima uvjerljivu većinu glasova. Godine 1975. optužena je za manji izborni prekrašj za vrijeme izborne kampanje održane 1971. godine. Ostajući neokaljana u toj aferi optužila je dio svoje stranke da je pokušava ukloniti s funkcije te je umjesto podnošenja ostavke u državi proglasila izvanredno stanje 26.6. 1975. godine sve dok indijski Vrhovni sud nije odbacio optužbe koju su upućene protiv nje.
Što je više boravila na vlasti Indira je mnoge aspekte javnog života u Indiji sve više stavljala pod svoj strogi nadzor. Mnogi su u tim njenim potezima vidjeli uticaj njenog mlađeg sina Sanjaya, politički neiskusne osobe kome se sve više obraćala za pomoć. Nadajući se kako će tako demonstrirati javnu podršku njenom režimu, organizovla je u martu 1977. godine opšte izbore. Međutim ne samo da nakon proglašavanja izbornih rezultata više nije bila premijerka već je nije izabrana ni za zastupnicu u indijski parlament, a Kongresna stranka je doživjela strašan poraz. No, na izborima u maju 1980. uspjela je napraviti spektakularni povratak te oformiti većinsku vladu. Nakon što je Sanjay poginuo u avionskoj nesreći iste godine u junu, počela se sve više oslanjati na svog starijeg sina Radživa, vidjeći u njemu svog nasljednika. Dana 31.oktobra 1984., nakon što je ugušila pobunu Sika, smrtno ju je ranio Sik koji je bio pripadnik garde koja je bila zadužena za njenu sigurnost. Nakon tog nemilog dogadjaja Radživ je vršio dužnost premijera sve do 1989. godine. On je ubijen u jeku predizborne trke u Madrasu 21. maja 1991. godine.
Charles de Gaulle
Charles André Joseph Marie de Gaulle (Lille, 22. studenog 1890. - Colombey-les-deux-Eglises, 9. studenog 1970.), u francuskoj često nazivan Général de Gaulle, je bio francuski general i državnik, obnašatelj dužnosti 18. predsjednika Francuske.
Rani život
Charles de Gaulle rođen je kao treće od petoro djece u socijalkonzervativnoj obitelji rimokatoličke vjere. Rođen u Lilleu 22. studenog 1890., de Gaulle je odrsatao i školovao se u Parizu, te kratko vrijeme u Belgiji.
Očeva obitelj bila mu je plemićkog porijekla iz Normadije i Burgundije, a obitelj s majčine strane bila je obitelj bogatih industrijalaca iz Lillea.
Dodatak de u de Gaulle nije plemićki dodatak, iako je obitelj de Gaulle bila viteškog porijekla. Najstariji poznati de Gaulle služio je na dovru kralja Filipa II. još u XII. stoljeću. Vjeruje se da je prezime de Gaulle nastalo od njemačkog prezimena de Walle, što znači zid. Većina starog francuskog plemstva bila je franačkog ili germanskog porijekla te je često imala germanska prezimena.
De Gaulleov djed bio je povjesničar, baka književnica, a otac Henri profesor u privatnoj katoličkoj školi koji je kasnije sam osnovao takvu školu. Političke debate bila su česta pojava u Charlesovom domu, te je on već kao mlad upoznat sa važnim konzervativnim djelima i autorima. Obitelj je bila vrlo patriotski nastrojena, te je Charles odgojen u kultu Nacije. Sam de Gaulle je u svojim memoarima napisao:
Iako tradicionalistička i monarhistička, obitelj de Gaulle je bila i legalistička, te je poštivala institucije Francuske Republike. Socijalne i političke ideje obitelji bile su više liberalne, pod utjecajem socijalno osvještenog katolicizma (Rerum novarum), dok je moralno i religiozno obitelj bila konzervativnija. Tijekom afere Dreyfus obitelj se odvojila od nacionalkonzervativnih krugova te je, iznenađujuće, podržala Alfreda Dreyfusa. Charlesova obitelj je tijekom njegova života bila uvijek spremna pomoći, davala je potporu i bila je darežljiva prema njemu.
1912. - 1940. ~ de Gaulleova vojna karijera
thumb|250px|De Gaulle za vrijeme inspekcije vojskethumb|left|250px|De Gaulle sa još jednim časnikom francuske vojskethumb|left|200px|De Gaulle i [[William Lyon Mackenzie King 1944.]] Mladi de Gaulle se odlužio za vojnu karijeru, te je četiri godine proveo u vojnoj školi Saint-Cyr. Diplomiravši 1912., pridružio se pješaštvu, a ne elitnim trupama.
Tijekom Prvog svjetskog rata, tada, satnik de Gaulle je jako ozlijeđen tijekom stravične bitke za Verdun, te je smatran mrtvim. No, na bojištu su ga našli, ali i zarobili, Nijemci. Nakon 5 neuspjelih pokušaja bijega, odveden je u Ingolstadt, gdje je upoznao ruskog poručnika Mihaila Tuhačevskog.
I nakon rata, de Gaulle je ostao u vojsci, uspješno služeći pod generalima kao što su Maxime Weygand i Philippe Pétain. Tijekom Poljsko sovjetskog-rata (1919. - 1921.), volontirao se za francusku misiju u Poljskoj, gdje je djelovao kao pješadijski instruktor u Poljskoj vojsci. Istaknuo se u operacijama oko rijeke Zbrucz, te je odlikovan najvećim poljskim vojnim odlikovanjem - medaljom Virtuti Militari.
Unaprijeđen je u zapovjednika, te mu je ponuđena daljnja karijera u Poljskoj, no odlučio se vratiti u Francusku, gdje je predavao na prestižnoj École Militaire, postavši tako protégé svog starog zapovjednika, Philippea Pétaina. Poljsko sovjetski rat je zbog svoje upotrebe tenkova i brzih menavara uvelike utjecao na de Gaullea. Uzimao je i lekcije, za vlastitu političku i vojnu karijeru, od slavnog sovjetskog maršala Józefa Piłsudskog, koji je, desetljećima prije de de Gaullea, želio stvoriti federaciju europskih država (Międzymorze).
De Gaulle je, temeljeno na njegovom iskustvu iz rata u Poljskoj (koje je bilo uvelike drugačije od onog iz Prvog svjetskog rata), počeo pisati knjige i članke o reorganizaciji vojske, pogotovo u svojoj knjizi Vers l'Armée de Métier, u kojoj je predlagao osnivanje profesionalne mehanizirane vojske sa posebnim oklopnim jedinicama, sličnoj onoj iz teorija koje je oprimjeravala Maginot linija.
Dok su poglede slične de Gaulleovima podržavali generali kao što su Britanac John Frederick Charles Fuller, Nijemac Heinz Guderian, Amerikanci Dwight D. Eisenhower i George S. Patton, Rus Mihail Tuhačevski i Poljak Władysław Sikorski, većinu de Gaulleovih teorija su odbili mnogi časnici, uključujući i njegovog mentora, Péteina, što je uzrokovalo slabljenje njihovih prijateljskih odnosa.
De Gaulle je pri kraju 1934. i na početku 1935. bio u kontaktu sa nonkonformističkom grupom Ordre Nouveau.
Kada je izbio Drugi svjetski rat, de Gaulle je bio samo pukovnik, ponajviše što je tijekom 1920-ih i 1930-ih antagonizirao vojne vođe. Nakon njemačkog probitka kod Sedana 15. svibnja 1940., konačno je dobio zapovjedništvo nad 4. oklopnom divizijom.
Dana 17. svibnja 1940., de Gaulle je napao njemačke tenkove kod Montcorneta. Kako je napao sa samo 200 tenkova i bez zračne potpore, taj napad nije uvelike utjecao na njemačko napredovanje. Bilo je nekakvog uspjeha 28. svibnja, kada je de Gaulle prisilio njemačku pješadiju na povlačenje kod Caumonta. Ovo je bio jedan od rijektih francuskih taktičkih uspjeha protiv Nijemaca tijekom cijele vojne kampanje. Premijer Paul Reynaud ga je postavio za izvršnog general-brigadira (iako je znan samo kao général de Gaulle).
Dana 6. lipnja, Paul Reynaud ga je postavio za dotajnika državne obrane i rata, te ga je postavio kao glavnog za koordinaciju sa Ujedinjenom Kraljevstvom. Kao mlađi član vlade, neuspješno se protivio kapitulaciji, te se zalagao da se vlada preseli u Sjevernu Afriku, te da Francuska svoj rat vodi najbolje što može iz svojih kolonija. Služio je kao koordinator sa britanskom vladom, a u jutro 16. lipnja je u Londonu, zajedno sa britanskim premijerom Churchillom, predložio političku uniju između Francuske i Britanije. Taj projekt bi, tijekom rata, spojio Francusku i Ujedinjeno Kraljevstvo u jednu državu, sa jednom vladom i jednom vojskom. To je bio zadnjeminutni pokušaja da se ojača volja onih članova francuske vlade koji su podržavali daljnju borbu protiv Trećeg Reicha.
Avionom se vratio natrag u Bordeaux (provizionalno središte vlade), no odmah je saznao da je njegov mentor Philippe Pétain postao premijer u namjeri da pokrene suradnju sa Nijemcima i prekine bitku.
Tog dana, de Gaulle je donio najvažniju odluku u svom životu, ali i u modernoj francuskoj povijesti: odbio je prihvatiti kapitulaciju Francuske i pobuniti se protiv legalne (no u njegovim očima nelegitimne) vlade koju je vodio Pétain, te nestaviti borbu protiv Hitlerove Njemačke. U jutro 17. lipnja, sa 100,000 franaka u džepu (koje mu je dao Reynaud), de Gaulle je iz Bordeauxa avionom pobjedao u London, za dlaku izbjegavši njemačke avione. De Gaulle je odbio kapitulaciju Francuske i stvorio novu vladu koja će se boriti protiv Trećeg Reicha, znanu kao Vladu Slobodne Francuske.
1940. - 1945. ~ Slobodna Francuska
thumb|levo|250px||Američki predsjednik [[Franklin Delano Roosevelt, britanski premijer Winston Churchill, te francuski vođe Charles de Gaulle i Henri Giraud na konferenciji u Casablanci.]] Dana 18. lipnja, de Gaulle se pripremio da se obrati francuskom narodu putem BBC-jeva radija, u Londonu. Britanski kabinet je pokušao zaustaviti razgovor, no odobrio ga je Churchill. De Gaulleov Apel od 18. lipnja je bio emitiran u cijeloj Francuskoj, no čuo ga je jako malen broj ljudi. Čak i Francuzi nisu toliko znali o de Gaulleu u to doba, pa im je njihov govor, u najmanju ruku, djelovao kihotičan. Fraza "Francuska je izgubila bitku, ali ne i rat", koja se pojavila po posterima diljem Britanije, je često krivo asocirana sa govorom na radiju, no te riječi ipak skupljaju duh de Gaulleove pozicije. De Gaulle je bio aktivan član Pokreta otpora protiv njemačke okupacije, te je izjavio: "Vatra francuskog otpora ne smije se ugasiti". No de Gaulle je mislio na oružani otpor, no kada su mnogi francuski vojnici objavili da nemaju sredstava za daljnje ratovanje, većina Francuza okrenula se na moralni otpor, na de Gaulleovo razočaranje. thumb|200px|De Gaulle dobiva dobrodošlicu od generalnog-guvernera Francuske Slobodne Afrike Félixa Adolphea Ébouéa u [[Čadu.]] Jako malo ljudi je čulo taj govor jer je BBC slabo slušan u Francuskoj, a većina onih koji su htjeli slušati bili su u izgnanstvu. No, odlomci govora su tiskani u francuskim novinama u neokupiranom, južnom, dijelu Francuske, a sam govor je nekoliko dana za redom repriziran na BBC-u, dok je de Gaulle održao još nekoliko govora tijekom sljedećih noći.
De Gaulleov govor od 22. lipnja možete čuti ovdje. Audio isječke drugih govora, pune tekstove drugih govora i reprodukcije postera možete naći ovdje.
Ubrzo, među svim kaosom u Francuskoj, vijest da je jedan francuski general u Londonu i da odatle širi želju za nastavkom rata i borbom protiv fašističke okupacije, brzo se proširila. Taj govor je i do danas jedan od najpoznatijih govora u francuskoj povijesti.
U Londonu je de Gaulle osnovao i vodio pokret Slobodne Francuske. Dok je SAD i dalje priznavao Vichyevsku Francusku, Churchill se priklonio de Gaulleu, i jedno vrijeme zadržao odnose sa Vichyevsom Francuskom, no na koncu je ipak priznao Slobodnu Francusku.
Dana 4. srpnja 1940., vojni sud u Toulouseu je osudio de Gaullea in absentia na 4 godine zatvora. Na drugom suđenju vojnog suda, održanom 2. kolovoza 1940., de Gaulle je osuđen na smrt zbog izdaje.
U razgovorima sa SAD-om i Ujedinjenom Kraljevstvom, de Gaulle je svaki put zahtijevao potpunu slobodu planiranja i napadanja u Francusku korist, tako da je stalno bio na granici da mu Saveznici ukinu suradnju. De Gaulle je razvio veliku sumnju, pogotovo prema Britancima, jer je mislio da žele ukrasti francuske kolonije na Levantu. Clementine Churchill, koja se divila de Gaulleu, jednom ga je upozorila: "Generale, ne smijete mrziti svoje prijatelje više nego što mrzite svoje neprijatelje". De Gaulle je poznato odgovorio: "Francuska nema prijatelja, samo interesa". thumb|250px|lijevo|De Gaulle u Normandiji [[1944.]] Situacija je unatoč svemu bila kompleksna, a de Gaulleovo nepovjernje prema namjerama Britanije i Amerike prema Francuskoj je bilo paralelno sa nepovjerenjem američkog političkog vrha prema Slobodnoj Francuskoj, koje je rezultiralo time da taj isti vrh nije duže vrijeme priznao de Gaullea i SF kao predstavnike Francuske, nego Vichyevsku Francusku.
Churchill je često krivo citiran kako je za suradnju sa de Gaulleom rekao: "Od svih križeva što sam nosio tijekom rata, najteži je onaj Lorraineski" (time govoreći o simbolu Slobodne Francuske). Tu rečenicu je zapravo rekao general-bojnik Edward Spears (vidi ,). thumb|200px|De Gaulle govori na balkonu gradske vijećnice u Cherbourg, [[20. kolovoza 1944.]] Tijekom jedne od tih burnih situacija, Churchill je citiran kako je rekao, na franglaisu: "Si vous ne co-operatez, je vous obliterai!".
Radeći sa Pokretom otpora i saveznicima u francuskim kolonijama u Africi, nakon anglo-američke invazije Sjeverne Afrike 1942., de Gaulle je svoje središte u svibnju 1943. premjestio u Alžir. Postao je prvi vođa (ispred manje samostalnog Girauda i kandidata kojeg je preferirao SAD) i jedini predsjednik Komiteta nacionalnog oslobođenja.
Nakon oslobođenja Francuske, koje je uslijedilo nakon Operacije Overlord, de Gaulle je brzo uspostavio autoritet Slobdne Francuske i izbjegao Svazeničku vojni vladu. Iz Alžira (tada francuske kolonije) odletio je u Pariz par dana prije oslobođenja, i provozao se gradom u pratnji Savezničkih časnika. De Gaulle je održao poznati govor u kojem je emfazirao ulogu Francuza u oslobođenju njihove države.
Postao je predsjednik Provizionalne vlade Francuske Republike, startajući u rujnu 1944. Dok je bio na toj poziciji poslao je CEFEO da uspostavi suverenitet u Francuskoj Indokini 1945. Za zapvjednike u Francuskoj Indokini postavio je Georgesa Thierryja d'Argenlieua i Philippea Leclerc de Hauteclocquea.
De Gaulle je 20. siječnja 1946. dao otkaz, zaleći se na sukobe između političkih stranaka i na ustav Četvrte Republike, za koji je mislio da previše ovlasti daje parlamentu. Njegovi nasljednici su redom bili: Félix Gouin (SFIO), Georges Bidault (MRP) i na kraju Léon Blum (SFIO).
1946. - 1958. ~ Burne godine
U travnju 1947. de Gaulle je pokušao reformirati političku scenu tako što je osnovao Rassemblement du Peuple Français (RPF), no nakon početnog uspjeha pokret je izgubio pokretnu silu. U svibnju 1953. se ponovo povukao iz politike, no RPF je nastavio sa radom do rujna 1955.
Preselio se u mjesto Colombey-les-deux-Églises, gdje je napisao Mémoires de guerre (Ratni memoari). Tijekom te formalne mirovine, de Gaulle je ostao u kontaktu sa bivšim političkim poručnicima iz rata i iz RPF-a, uključujući i simpatizere upletene u politička zbivanja u Alžiru.
1958. ~ Kolaps Četvrte Republike
thumb|250px|Barikade postavljene za Aližrskog rata za nezavisnost Četvrta Republika obilježena je političkom nestabilnošću, neuspjesima u Indokini i nemogućnosti da riješi alžirsko pitanje. No, izdala je loi-cadre Deferre iz 1956. koji je dao nezavisnost Tunisu i Maroku, a premijer Pierre Mendès-France je Indokineski rat priveo kraju na Ženevskoj konferenciji 1954.
Arnold Pressburger
Arnold Pressburger (27. august 1885 – 17. februar 1951) bio je austrijski filmski producent jevrejskog porijekla. Rodio se u Bratislavi, a godine 1910. kao mladić došao u Beč, prijestolnicu tadašnje Austro-Ugarske Monarhije. Tamo je sljedeće godine osnovao poduzeće za distribuciju i prikazivanje filmova koje je brzo postalo najveće u Monarhiji. Kada je izbio Prvi svjetski rat i zato mnogi strani filmovi postali nedostupni, Pressburger je počeo producirati vlastite filmove. Početkom 1920-ih je surađivao sa braćom Zoltanom i Alexanderom Kordom, a 1926. se preslio u Berlin gdje je radio za UFA-u. Zbog nacističkih antisemitskih progona je bio prisiljen emigrirati u Francusku, a potom u Hollywood. Umro je od moždanog udara.
Charles de Gaulle
1958. ~ Kolaps Četvrte Republike
Dana 13. svibnja 1958., mještani su preuzeli vladine zgrade u Alžiru, napadajući ono za što su mislili da je slabost francuske vlade u očima zahtjeva arapske većine za alžirskom nezavisnošću. "Komitet civilne i vojne narodne obrane" je osnovan od strane predsjednika Jacquesa Massua, simpatizera golizma. General Raoul Salan, zapovjednik u Alžiru, je preko radija objavio da je vojska "provizionalno preuzela odgovornost za sudbinu Francuskog Alžira".
Arnold Pressburger
Njegov sin Fred Pressburger (1915 - 1998) je također bio filmski producent.
Tram 11
Tram 11 je zagrebački hip-hop/rap sastav, koji je u drugoj polovici 90-ih godina 20. stoljeća bio jedan od prvih uspješnih rap izvođača u Hrvatskoj.
Članovi sastava su reperi Srđan Ćuk i Nenad Šimun, koji djeluju pod umjetničkim imenima »General Woo« i »Target«.
Charles de Gaulle
1958. ~ Kolaps Četvrte Republike
Pod pritiskom Massua, Salan je 15. svibnja, na balkonu vladine zgrade izjavio Vive de Gaulle ! (francuski Živio de Gaulle !). De Gaulleov odgovor dva dana kasnije obznanio je da je spreman "preuzeti ovlasti Republike". Mnogi su se zabrinuli jer su ovaj odgovor vidjeli kao potporu vojske.
Tram 11
Više puta su svojim radom izazvali kontroverze šire od muzičke scene a ponajviše posljednjim albumom koji uključuje seksitičke, homofobne, nacionalističke, profašističke tekstove te govor mržnje, te i slične naknadne izjave.
Valzella, Belluno
Valzella je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 30 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 522 m.
Tram 11
Počeci
Tram 11 su 1996. osnovali Nenad Šimun (Target) i Srđan Ćuk (General Woo), te su bili jedni od prvih hip hop i rap glazbenika u Hrvatskoj. Sastav je nazvan prema zagrebačkoj tramvajskoj liniji br. 11. Svoj prvi studijski album Čovječe ne ljuti se objavljuju 1999., a album Vrućina gradskog asfalta izlazi godinu dana kasnije. Godine 2003. objavljuju kompilaciju najboljih pjesama nazvanu Tajna crne kutije (The Best Of).
Sastav se raspao 2003. te su nakon toga General Woo i Target objavili nekoliko samostalnih albuma.
Povratak na scenu
Početkom 2017. godine na koncertu Generala Woo-a u Zagrebu gostovao je Target te su zajedno pjevali jedne od njihovih najpoznatijih pjesama kao sto su »Hrvatski Velikani« i »Kaj Ima Lima«. Nakon pozitivnog odaziva publike Tram 11 planiraju koncert.
Prvog travnja 2017. godine nakon 14 godina bez aktivnosti najavljen je koncert sastava Tram 11 koji se planira održati 11. studenog 2017. godine u Domu sportova. Krajem travnja 2017. godine rasprodana je cijela mala dvorana Doma sportova u Zagrebu te se koncert prebacuje u veliku dvoranu Doma sportova. Dana 5. svibnja 2017. godine 2/3 karata za koncert je prodano i očekuje se preko 6000 ljudi na koncertu, a 45 dana prije koncerta sve karte su rasprodane te je napravljen očekivani spektakl u Domu sportova. Kasnije tijekom 2017. LAA otkriva datume njihovog sljedećeg koncerta 12., 13. i 14. travnja 2018. godine.
Jedan i jedan
Početkom 2022. godine Tram 11 objavljuje album Jedan i jedan. Mnogi hrvatski mediji komentirali su taj album i pjesmu »PŠK« zbog provokativnih i politički nekorektnih stihova. Prema nekim kritičarima, pjesmom »PŠK« iskazuje se mržnja prema određenim skupinama. Dana 24. siječnja 2022. objavljeno je da diskografska kuća Menart otkazuje suradnju sa sastavom i da se album povlači iz prodaje.
Burgille
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 327 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 35 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 9,28 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 225 metara (maksimalnoj 315 m, a minimalnoj 199 m).
Charles de Gaulle
1958. ~ Kolaps Četvrte Republike
Na jednoj press-konferenciji održanoj 19. svibnja, de Gaulle je izjavio da je bio na usluzi države. Kada je jedan novinar iznio zabrinutost mnogih da bi de Gaulle mogao prekrišiti ljudske slobode, de Gaulle je odgovorio:
"“Jesam li ja to ikada učinio ? Upravo suprotno, ja sam ih ponovo uspostavio kada su nestale. Tko stvarno misli da bi ja, u dobi od 67 godina, započeo karijeru diktatora ?”"
Kao republikanac po uvjerenju, de Gaulle je tijekom cijele krize držao stav da će moć prihvatiti samo od zakonskih autoriteta.
Kriza se produbila kada su francuske paravojne trupe iz Alžira zauzele Korziku, te počele planove za slijetanje u Pariz (Operacija Rezerukcija), koji nisu nikad izvršeni. Političari sa mnogih strana su podržavali vraćanje de Gaullea na poziciju, osim nekih kao što su François Mitterrand, Pierre Mendès-France, Alain Savary, Komunistička partija i dr. Jean-Paul Sartre, egzistencijalistički filozof i pisac, je citiran kako je rekao: "Radije bih glasovao za Boga". Dana 29. svibnja, predsjednik René Coty, je zamolio "najčuvenijeg među Francuzima" da postane zadnji Predsjednik skupštine (Premijer) Četvrte Republike.
Agilni razvoj softvera
Obrazovanje moderne definicije agilnog razvoja softvera potiče iz sredine 1990-tih godina i to kao deo sve šire negativne reakcije na robusne ("heavyweith") metode, pre svega zbog čvrsto regulisanih, jako rasprostranjenih i sitničavo-korišćenih “waterfall” modela razvoja. Procesi koji su nastajali iz ovakvog korišćenja tog modela posmatrani su kao spori, birokratski, zahtevni i kontradiktorni onome kako se programiranje zaista odvija u praksi. U početku, agilne metode zvane su lagane (lightweight). 2001. godine istaknuti svetski softverski inženjeri su se sastali u mestu Snowbird, Utah, SAD, gde su usvojili naziv “agilne metode.” Neki od njih su kasnije oformili neprofitnu organizaciju “The Agile Aliance” čiji je cilj promovisanje agilnog razvoja. Stvaraoci agilne metodologije kreiraju manifest agilnih metodologija koji propisuje vrednosti i principe koje moraju prihvatiti sve ovakve metode da bi bile agilne. Nastanak ranih agilnih metoda vezuje se za period pre 2000.godine:
Charles de Gaulle
1958. ~ Kolaps Četvrte Republike
De Gaulle je čvrsto držao svoju namjeru da reformira ustav Četvrte Republike, koji je krivio za tadašnju slabost države. Kao uvjet za njegov povratak na poziciju zahtjevao je da mu se na 6 mjeseci daju sve ovlasti te da se francuskom narodu predloži novi ustav. De Gaulle je 1. lipnja 1958. izabran za premijera, a Nacionalna skupština mu je dala vrhovne ovlasti za 6 mjeseci kako je i zahtjevao.
Dana 28. rujna 1958. proveden je novi referendum, a 79,2% glasača je bilo za donošenje novog ustava i osnivanje Pete Republike. Kolonije (Alžir je formalno bio dio Francuske, a ne kolonija) su dobile izbor između trenutne nezavisnosti i novog ustava. Sve kolonije bile su za novi ustav i zamjenu Francuske Unije sa Francuskom Zajednicom, osim Gvineje, koja je postala prva francuska kolonija u Africi koja je dobila nezavisnost, no po cjenu prestanka dolaska sve pomoći koju je slala Francuska.
Agilni razvoj softvera
Tek sa ekstremnim programiranjem nastaje svest o novoj vrsti metodologija. Najpoznatije metode agilnog softverskog razvoja danas su:
Charles de Gaulle
1958. ~ Kolaps Četvrte Republike
Prema de Gaulleu, vođa države treba predstavljati "duh naroda" samoj naciji i svijetu: "une certaine idée de la France" ("određena ideja o Francuskoj").
Agilni razvoj softvera
U ovu vrstu pristupa takođe spadaju i Takođe, postoje i primeri primene agilnih principa na druge oblasti, a jedan od primera je korišćenje “suve” proizvodnje (lean manufacturing). Mnogi tvrde da agilne i iterativne metode vode povratku na prevaziđenu code-fix praksu koja je vodila krizi softverskog inženjerstva, međutim to nije slučaj. Istina je negde na pola puta do ove premise. Agilne metode imaju značajne razlike u odnosu na ranije planskocentrične inženjerske metode. Najuočljivija razlika je insistiranje na manje obimnoj dokumentaciji za dati problem. Umesto dokumentaciono-orjentisane, agilne metode su pre orjentisane ka izvornom kodu kao ključnom delu dokumentacije. Ovo je ipak samo površno gledište. To je samo simptom mnogo dubljih razlika a one su po Martinu Fowleru sledeće: Adaptivno programiranje stoji nasuprot predvidivom, negde između njih se nalazi iterativno programiranje. Ipak adaptivno nije i potpuno nepredvidivo, nego je, recimo, razumna mera troškova za dovoljnu predvidivost. Na uštrb velikoj predvidivosti ovde je jako povećan nivo fleksibilnosti, tj. prilagodljivosti promenama u okruženju. Kada je potrebno menjati projekat i adaptivni tim se takođe menja sa njim. Adaptivni tim ima problem da tačno opiše šta će se u budućnosti dešavati. Što je datum o kome se govori dalji, to će tim koji praktikuje neki adaptivni metod biti nejasniji o detaljima koji bi trebali objasniti šta će se tada dešavati u projektu. Adaptivni tim će tačno opisati šta će se raditi sledeće nedelje, ali o sledećem mesecu će imati samo predstavu koje bi osobine trebalo tada dodavati u program. Izveštaji adaptivnog tima o sledećeih šest meseci mogu sadržati samo informacije o očekivanim rezultatima u zavisnosti od uslova i zahteva, kao i zvanične izjave vezane za plan puštanja sledeće verzije. Nasuprot ovome predvidive metode se koncentrišu na detaljno planiranje budućnosti. Ovakav tim tačno zna koje osobine i zadaci su planirani u kom trenutku sveg vremena trajanja procesa realizacije softverskog projekta. Međutim, za njega je teško da menjaju pravac delovanja. Plan je, uglavnom, optimizovan za glavni cilj te promena pravca može prouzrokovati kompletno odbacivanje dosadašnjeg rada i ponovni početak na novi način. Prediktivni timovi često postavljaju posebnu komisiju za kontrolu promena kako bi se razmatrale samo one najbitnije. Inženjerske (prediktivne) metode imaju zadatak da definišu procese koji će raditi bez obzira na to ko radi sa njima, dok agilne metode pretpostavljaju da ni jedan proces ne može biti važniji od veštine tima koji ga upotrebljava za razvoj. Iz toga proizilazi da je zadatak procesa da podrži razvojni tim u njegovom radu. Primena agilnog razvoja nije do kraja istražena do danas. Očekuje se potvrda vremena, dotle za neke situacije ostaju otvorena pitanja upotrebljivosti. Te situacije su sledeće: - Veliki razvojni timovi od preko 20 učesnika - Virtualni i distriburirani razvojni poduhvati fizički razdvojenih timova - Rizični poduhvati od kojih zavisi širi razvoj ili životi - U uslovima funkcionalne organizacije – sa linijskom komunikacijom i/ili komandno-kontrolnom korporativnom kulturom
Charles de Gaulle
1958. - 1962. ~ Uspostava Pete Republike
Na izborima u studenom 1958., de Gaulle i njegovi saveznici (početno organizirani u Union pour la Nouvelle République-Union Démocratique du Travail, pa u Union des Démocrates pour la Vème République, a kasnije, kao i danas, u Union des Démocrates pour la République, UDR) su osvojili udobnu većinu. U prosincu 1958., de Gaulle je izabran za predsjednika sa ugodnih 78,5%, a prisegnuo je u siječnju 1959.
Predvidio je snažne ekonomske metode kako bi revitalizirao državu, uključujući i tiskanje novog franka (vrijednog 100 starih franaka). Na međunarodnoj sceni, odbio je i SAD i SSSR, naturajući samostalniju Francusku sa svojim vlastitim nuklearnim oružjem, i snažno podržavajući "Slobodnu Europu", vjerujući da će zajednica europskih država vratiti slavu starih europskih carstava. Kao kamen temeljac EEZ-a sebi je postavio Francusko-njemačku suradnju, napravivši prvi državni posjet nekog Francuskog vođe Njemačkoj, još od Napoleona. Francuska i Njemačka su 1963. potpisali ugovor o prijateljstvu, znan kao Elizejski ugovor. Francuska je također smanjila svoje rezerve dolara, zamjenjujući ih sa zlatom iz SAD-a, time umanjivši utjecaj SAD-a van Sjeverne Amerike.
Dana 23. studenog 1959., u jednom govoru u Strasbourgu, de Gaulle je objavio svoju viziju Europe:
Carolina, Alabama
Carolina je gradić u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 297 stanovnika.
Charles de Gaulle
1958. - 1962. ~ Uspostava Pete Republike
Oui, c'est l'Europe, depuis l'Atlantique jusqu'à l'Oural, c'est toute l'Europe, qui décidera du destin du monde. (“Da, to je Europa, od Atlantika do Urala, to je Europa, to je cijela Europa, to će odrediti sudbinu svijeta.”) thumb|left|250px|Ploča koja komemorira obavljanje dobrih odnosa između Francuske i Njemačke, a prikazuje [[Konrad Adenauer|Adenauera (desno) i francuskog predsjednika de Gaullea (lijevo)]] Njegov izraz, "Europa, od Atlantika do Urala", je često citiran tijekom povijesti europskih integracija. To je sljedećih 10 godina postao de Gaulleov najdraži poklik. Njegova vizija je bila u kontrastu sa atlanticizmom SAD-a, Britanije i NATO-a, te je preferirala ideju da Europa djeluje kao treći pol između SAD-a i SSSR-a. U svojoj frazi de Gaulle je spominjao i Ural, te je time implikantno nudio detant Sovjetima, dok je njegova fraza interpretirana i kao isključivanje Ujedinjenog Kraljevstva iz budućnosti Europe.
Ratcliff, Arkansas
Ratklif je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Charles de Gaulle
1958. - 1962. ~ Uspostava Pete Republike
Stavio je veto na britanski ulazak u EEZ 1963., jer je mislio da Britanija nema političke volje za ulazak u zajednicu. Mnogi Britanci su de Gaulleov "non" shvatili kao uvredu, pogotovo zbog uloge koju je Ujedinjeno Kraljevstvo imalo u oslobođenju Francuske 19 godina prije.
Ratcliff, Arkansas
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 202, što je 11 (5,8 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Charles de Gaulle
1958. - 1962. ~ Uspostava Pete Republike
De Gaulle je vjerovao da dok je Alžirski rat vojno pobijediv, što nije bilo međunarodno opravdano, i pomirio se sa eventualnom nezavisnošću kolonije. To je uvelike naljutilo Francuze u Alžiru, te je de Gaulle bio prisiljen ugušiti dva puča koji su podigli ti Francuzi, od kojih je drugi (Alžirski puč iz travnja 1961.) prijetio direktnoj invaziji same Francuske. De Gaulleova vlada je zataškala i Pariški masakar iz 1961., kojeg je naredio policijski prefekt Maurice Papon. De Gaulle je bio meta i Organisation armée secrète (OAS), terorističke organizacije koja je nekoliko puta pokušala izvršiti atentat na de Gaullea. Najpoznatiji pokušaj je onaj od 22. kolovoza 1962., kada je Citroën DS u kojem su se vozili on i njegova supruga za dkalu izbjegao kišu metaka iz strojnice koju je naredio Jean-Marie Bastien-Thiry. Nakon referenduma o Alžirskoj samoodređenosti 1961., de Gaulle je dogovorio prestanak paljbe u Alžiru u ožujku 1962. pomoću Évianskih sporazuma, koji su legitimizirani novim referendumom samo mjesec dana poslije. Alžir je postao samostalan u srpnju 1962.
U rujnu 1962., želio je uvesti ustavni amandman koji je koji bi omogućio da se predsjednik bira direktno od strane naroda, te je izdao referendum o tome, kojeg je podržalo više od tri petine glasača, unatoč koalicijama koje su se protivile predsjedničkom režimu. Nakon perioda cenzure kojeg je izglasao parlament 4. listopada 1962., de Gaulle je raspustio Nacionalnu skupštinu i održao nove izbore. Iako su ljevičari napredovali, golisti su pobijedili, unatoč opoziciji MRP-a i CNIP-a koji su kritizirali de Gaulleov euroskepticizam i prezidencijalizam. Iako je alžirsko pitanje riješeno, premijer Michel Debré je zbog rezultata pitanja dao ostavku, a zamijenio ga je Georges Pompidou.
1962. - 1968. ~ Politique de grandeur
Sa alžirskim sukobom iza sebe, de Gaulle je uspio ostvariti svoja dva primarna cilja: reformu i razvoj francuske ekonomije i promoviranje nezavisne vanjske politike i čvrstog stava na mađunarodnoj sceni. Taj period znan je kao Politique de grandeur.
"Trideset izvrsnih godina"
U kontekstu populacijskog rasta koji u Francuskoj nije viđen od XVIII. stoljeća, vlada je pod vodstvom premijera Pompidoua nadgledala brzu transformaciju i ekspanziju francuske ekonomije. Sa dirigismom - jedinstvenom kombinacijom kapitalizma i ekonomije pod državnom upravom - vlada je snažno intervenirala na području ekonomije, koristeći petogodišnje planove kao njezino glavno sredstvo.
Brod Moravice
Brod Moravice je naselje i sjedište istoimene općine u Hrvatskoj. Nalazi se u Primorsko-goranskoj županiji.
Charles de Gaulle
"Trideset izvrsnih godina"
Visokoprofilni projekti, uglavnom ali ne uvijek financijski uspješni, su započeti: proširenje luke u Marseilleu (koja je postala 3. europska i 1. sredozemna luka), promocija avio-kompanije Caravelle (prethodnice Airbusa), odluka o početku gradnje masivnog franko-britanskog Concordea u Toulouseu, proširenje francuske autoindustrije sa državnim Renaultom u središtu i izgradnja prvih staza za motocikle između Pariza i ostalih provincija.
Brod Moravice
Stanovništvo
Po posljednjem popisu stanovništva iz 2001. godine, općina Brod Moravice imala je 985 stanovnika, raspoređenih u 38 naselja:
Sport
Osnovni sportovi su Boćanje i Nogomet
Charles de Gaulle
"Trideset izvrsnih godina"
Sa ovim prijektima, francuska ekonomija doživjela je velik rast, neviđen još od XIX. stoljeća. De Gaulle je 1963. stavio veto na britanski ulazak u EEZ, prvi od dva puta. Godine 1964., prvi put u 200 godina, francuski BDP prerastao je onaj britanski, a ta situacija trajala je sve do 1990-ih. U Francuskoj se ljudi tog perioda i danas prisjećaju sa nostalgijom, a poznat je kao Trente Glorieuses (francuski "Trideset izvrsnih godina").
Četvrta nuklearna sila
Snažna ekonomska fundacija omogućila je de Gaulleu da implementira svoju nezavisnu vanjsku politiku. Francuska je 1960. postala četvrta zemlja koja je dobila nuklearni arsenal, testirajući svoju prvu atomsku bombu u alžirskoj pustinji (tajna klauzula Évianskih sporazuma iz 1962. zajedno sa FLN-om izjavljuje da: Alžir odobrava... da Francuska koristi određene zračne baze, terene i vojne instalacije koje su joj [Francuskoj] nužne u periodu od 5 godina). Godine 1968., zbog de Gaulleovog inzistiranja, francuski znanstvenici su uspjeli detonirati prvu hidrogensku bombu bez američke pomoći. U potezu koji je smatran uvredom za Britance, de Gaulle je objavio da je francuska bila treća velika neovisna nuklearna sila, jer je britanska nuklearna sila usko koordinirana sa onom američkom.
Dok je politique de grandeur sigurno bio esencijalni motiv za ovaj razvoj, jedna briga bila je upletenost SAD-a u skupi Vijetnamski rat, koja je mogla dovesti do toga da SAD ne intervenira u Europi ako Sovjetski Savez odluči započeti invaziju. De Gaulle je želio osnovati nezavisnu force de frappe. Dodatni efekt bio je da je francuska vojska, koja je bila skroz demoralizirana nakon poraza u Alžiru, zadržana. Godine 1965. Francuska je lansirala svoj prvi satelit u orbitu, postavši tako treća zemlja koja je to učinila, nakon SSSR-a i SAD-a.
Kina
thumb|300px|[[Richard Nixon i Charles de Gaulle 1969.]] De Gaulle je bio uvjeren da snažna Francuska može djelovati kao balans između Sjedinjenih Američkih Država i Sovjetskog Saveza, no to uvjerenje je smatrano malo boljim od oportunizma kod njegovih kritičara, naročito u SAD-u i Velikoj Britaniji, državama koje su bile saveznice Francuske. U siječnju 1964. de Gaulle službeno je priznao Narodnu Republiku Kinu, unatoč američkoj opoziciji. Osam godina kasnije, predsjednik Richard Nixon posjetio je Kinu i sastao se sa Mao Ce Tungom, te time počeo normalizirati odnose između dvaju zemalja.
Nixonov prvi posjet van zemlje nakon njegovog izbora za predsjednika bio je onaj Francuskoj 1969. I on i de Gaulle su djelili jednak nevilsonijanski pristup svjetskoj politici, vjerujući u nacije i njihove relativne snage, više nego u ideologije, međunarodne organizacije i multilateralne sporazume. De Gaulle je poznat po tome što je Ujedinjene Narode nazvao le Machin (francuski stvar).
Drugi krug
U prosincu 1965., de Gaulle se vratio na mjesto predsjednika za još jedan sedmogodišnji mandat, no ovaj put je morao proći i kroz drugi krug glasovanja u kojem je pobijedio Françoisa Mitterranda. U veljači 1966., Francuska se povukla iz zajedničke NATO komande, no ostala je u organizaciji. De Gaulle je, proganjan sjećanjima iz 1940., želio da Francuska ima glavnu riječ oko odluka koje utječu na nju, za razliku od 1930-ih, kada je morala pratiti svoje britanske saveznike. thumb|levo|220px|[[Arturo Illia i Charles de Gaulle u Argentini 1964.]] U rujnu 1966., u poznatom govoru u Phnom Penhu, Kambodža, de Gaulle je izrazio nezadovoljstvo Francuske zbog američkog uplitanja u Vijetnamski rat, te je rekao da je jedini način za mir na tom području povlačenje SAD-a iz sukoba. Kako je Vijetnamski rat imao svoje korijene u francuskom kolonijalizmu jugoistočne Azije, govor nije učinio da se de Gaulle svidi Amerikancima, iako su oni sami kasnije došli do istog zaključka.
Šestodnevni rat
Nakon što je u lipnju 1967. po drugi put uložio veto na britanski ulazak u EEZ, de Gaulle je osudio Izrael zbog njegove okupacije Pojasa Gaze prije početka Šestodnevnog rata, rekavši: Izrael organizira, na teritorijima koje je oduzeo, okupaciju koja ne može funkcionirati bez opresije, represije i protjerivanja - a ako se ovome postavi otpor, taj čin zvati će se "terorizam". To je bila velika promjena u francuskoj vanjskoj politici. Do tada, Francuska je bila snažan saveznik, pomažući Izraelu da planira Suesku kampanju 1956.
No, de Gaulle je podržavao princip pravednog riješenja i za Arape i za Židove na Srednjom istoku u nadležnosti Ujedinjenih Naroda. Ovo je izjavio nakon prihvaćanja UN-ove rezolucije 242, na press-konferenciji od 27. studenog 1967., te je to isto iznio u pismu Davidu Ben-Gurionu kojeg je poslao 9. siječnja 1968.
Nigerijski građanski rat
Tijekom Nigerijskog građanskog rata 1967. - 1970., de Gaulleova vlada podržavala je Republiku Biafru da dobije samostalnost od Nigerije. Unatoč nedostatku službenog priznanja, de Gaulle je osigurao vojnu pomoć kroz bivše francuske afričke kolonije. Ujedinjeno Kraljevstvo se protivilo de Gaulleovom stavu, no on je političku situaciju Igbo naroda u Nigeriji usporedio sa onom francuskih kvebečana u Kanadi.
Vive le Québec Libre!
U srpnju 1967., de Gaulle je posjetio Kanadu koja je bila domaćin svjetske izložbe Expo 67'. Dana 24. srpnja, govoreći pred masom na balkonu gradske vijećnice u Montrealu, de Gaulle je uzviknuo Vive le Québec ! (francuski Živio Québec !), a odmah nakon toga Vive le Québec Libre ! (francuski Živio slobodni Québec !). Kanadski mediji su snažno kritizirali tu izjavu, a premijer Kanade Lester B. Pearson, koji je bio vojnik u Prvom svjetskom ratu i dobitnik Nobelove nagrade za mir, je rekao: Kanađane ne treba oslobađati. De Gaulle je sljedeći dan samovoljno napustio Kanadu, bez odlaska u Ottawu, kako je planirano. Govor je uzrokovao zaprepaštenje u "Engleskoj Kanadi", a doveo je i do ozbiljnog puknuća diplomatskih odnosa između dvaju zemalja. No, Pokret za suvereni Québec je taj događaj vidio kao prekretnicu.
U prosincu 1967., držeći do solidarnosti kontinetalne Europe, de Gaulle je ponovo odbio ulazak Britanaca u EEZ.
Ocjena
Mnogi su ocijenili da je Politique de grandeur bio prevelik i preambiciozan potez za Francusku. Ta politika, je po nekima, je bila ostvariva samo radi de Gaullove odlučnosti, no nije mogla biti dugoročno riješenje. No u svakom slučaju, ta politika se u Francuskoj pamti kao definirajuća era moderne francuske vanjske politike, te i danas uvelike inspirira politiku.