Ahmed_ar-Rifa'i
Kerameti
''Prenosi se da kad bi se Sejjid Ahmed Rifai, kadesallahu sirrehu, popeo na kjurs radi učenja Kur'ana, njegov glas sa učenjem se jednako čuo bilo da si blizu ili udaljeno od njega. Tako su okolna sela oko njegovog grada čuli njegov govor i učenje isto kao i oni koji se nalaze blizu njega u zaviji ili džamiji.Oni koji su bili gluhi tj. Imali oštećen sluh, ako su bili prisutni i u njegovoj blizini, čuli bi šejha šta govori i uči. Prenosi se da su dvojica njegovih murida bila dva ahbaba koja su se jako voljela i da su se družili i voljeli u ime Allaha. Oni su jednog dana izišli u pustinju sa posebnim halom. Razgovarali su o svojim halovima i životnim zbivanjima. Jedan od njih reče svom ahbabu: ”Volio bih da znam da su mi grijesi oprošteni i da sam sačuvan od džehennemske vatre, ali bih volio da imam pismenu garanciju na to, te da mi ta pismena grancija padne s nebesa.” Samo što je to izgovorio iz nebesa više njih pao je jedan bijelo papir na kojem se nije vidio trag pisma. Njih dvojica uzmu taj komad papira i krenu šejhu, donesoše mu ga i dadoše da ga vidi, ali mu nisu ništa govorili šta su razgovarali i kakvog su hala bili. Šejh Ahmed Rifai, kadesallahu sirrehu, pogleda u papir, diže se i pade na sedždu Allahu Uzvišenom, a onda reče: ”Hvala Allahu koji mi je pokazo da vidim oslobađanje mojih drugova od paklene vatre prije ahireta” Oni mu rekoše: ”Šejhu naš, ovaj papir je bijel-čist, nema ništa na njemu napisano!” On im reče: ”Ej djeco moja! Ruka kudretska ne piše crnilom, ovo je napisano nurom.” Jednog dana neko je pitao Abdul Kadira Gejlanija (koji je bio rođak Ahmeda Rifaija): «O, Hazretu, šta je ljubav?» Hz. Gejlani je rekao tom čovjeku da ode i postavi to pitanje Ahmedu Rifaiju. Nakon što je prenio Hz. Abdul Kadirove selame Hz. Ahmedu Rifaiju, upitao je: «Šta je ljubav?» Kada je Ahmed Rifai čuo pitanje ustao je govoreći: «Ljubav je vatra, ljubav je vatra». Počeo se je vrtiti dok nije prešao u nevidljivi svijet i nestao. Kada je to čovjek vidio, bio je uznemiren jer nije razumio šta se desilo. U tom momentu pojavilo se ruhanijjetsko prisustvo Abdul Kadira Gejlanija koji mu reče da nađe mjesto gdje je njegov brat Ahmed Rifai nestao i zalije ružinom vodicom to mjesto. Čovjek je to uradio i zanekoliko trenutaka Sejjid Ahmed Rifai se pojavio vrteći se (sema) tačno na onom mjestu gdje je i nestao. Kada se čovjek vratio u Bagdad, posjetio je Abdul Kadira Gejlanija koji ga upita: «Jesi li vidio ljubav? Moj brat Sejjid Rifai je dostigao takva stanja koja mnoge evlije neće biti sposobne dostići». Sejjid Ahmed Rifai je takođe duboko poštovao i volio Abdul Kadira Gejlanija, i poručio je svojim muridima da ko god posjeti Bagdad bez posjete turbeta Abdul Kadira Gejlanija, neće biti dobrodošao ni od Allaha ni od njih. Ebu Musa El-Haddadi kaže da u je u selu Haddadije postojala jedna žena koja stalno rađala mrtvorođenu djecu. Ova žena je rekla: «Ako budem imala dijete, daću ga na hizmet Ahmedu Rifaiju» Nekoliko godina kasnije dobila je kćerku koja je bila grbava i hroma. Zbog ovoga, druga djeca u selu su uvijek zbijala šale na njen račun. Jednog dana Ahmed Rifai je bio u posjeti ovom selu i svi ljudi su izašli na put da ga vide. Mala djevojčica se bacila pred noge Ahmeda Rifaija i plakala: «Ti si Šejh moje majke, molim te izliječi me». Kada je Ahmed Rifai vidio njeno stanje plakao je kao vrelo i učio joj dovu, stavio je svoje ruke na njena leđa i glavu. Djevojčicina leđa i noge bili su izliječeni. Zbog ovoga jeAhmed Rifai nazvan Bejnennas (Ebul-Urejdža, Ebul-Ardža), Otac Hromih. Događaj u Medini i naziv Ebul-Alemejn Jedan od najšire poznatih kerameta jeste onaj kada mu je dato ime «Ebul-Alemejn» (Otac Dva Bajraka).''