cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Homer
Epsko pesništvo pre Homera
Iz citiranih mesta proizlazi da su i pre Homera postojale epske pesme, ali su bile kratke i obrađivale su priče o bogovima i herojima. Nadalje vidimo da jedne od tih pesama pevaju sami junaci, a druge umetnici kojima je pevanje zanimanje. Iz Homerova prikaza oba pevača — Femija i Demodoka — izlazi da su pevači nadahnuti od nekog boga ili Muze; da pevaju pesme na dvorovima vlastelina, a njihovo pevanje prate kitara i forminga.
Umetnost epskoga pevača je poziv koji zahteva posebno znanje, iskustvo i talenat. Ti pevači ne pevaju samo svoje pesme, nego i one koje su čuli od drugih. Važnost aeda za razvoj epske poezije je vrlo velika, jer su oni svojim pevanjem prenosili pesme iz pokoljenja u pokoljenje i širili ih među široke narodne slojeve. Tako je put od kratke epske pesme do velikog umetničkog epa morao biti prilično dug. Kad su epske pesme postale veće i savršenije, njih više ne pevaju aedi nego ih recitovali rapsodi ("sašivači" pesama), koji s većom zalihom naučenih epskih pesama putuju po helenskim polisima. O takvim nam rapsodima govori i Herodot (V, 67). Oni rapsodi koji su se bavili samo recitovanjem Homerovih pesama zvali su se Homeridi.
Lik pesnika
thumb|right|Homer i njegov vodič, [[William-Adolphe Bouguereau (1825–1905)]]
U vezi s Ilijadom i Odisejom nameće se pitanje šta sve znamo o pesniku kojega natpisi oba speva spominju kao svoga autora. Uprkos svestranom izučavanju Ilijade, Odiseje i svih vesti o pesnikovom životu koje su nam sačuvane iz starine, ne znamo ni danas ništa pouzdano o njegovom životu. U antici je napisano mnogo Homerovih životopisa, ali su podaci u njima problematični i često protivrečni. Od mnogobrojnih životopisa izdvaja se jedan koji ima oblik maloga romana, a nosi naslov Nadmetanje Homera i Hesioda (Ὁμήρου καὶ Ἡσιόδου ἀγών, ). Taj je spis sastavio u vreme rimskoga cara Hadrijana neki nepoznati pisac. U tom zanimljivom spisu govori se o Homerovoj i Hesiodovoj domovini i genealogiji, a zatim se u opširnom obliku prikazuje njihovo nadmetanje. Oba su se pesnika nadmetala tako da je Hesiod kazivao stihove u kojima se nalazila neka protivrečnost, a Homer je morao dodati stih kojim se ta protivrečnost ukida, na primer:
Zatim je Hesiod postavljao pitanje, a Homer je na njega odgovarao. Na primer, Hesiod: Šta ljudi nazivaju srećom? Homer: Umreti tako da si se što više naveselio, a što manje nažalostio. Nakon toga morao je svaki od pesnika recitovati najlepše stihove iz svojih pesama. Hesiod je izrekao stihove iz Poslova i dana 383-392, a Homer iz Ilijade XIII, 126-133. i 339-344. Sudija u tom nadmetanju dodelio je nagradu (tronožac) Hesiodu rekavši kako je pravo da bude pobednik onaj koji poziva na obrađivanje polja i mir, a ne onaj koji peva o ratovima i pokoljima.
Kao što su nepouzdani podaci o Homerovu životu, tako su nepouzdane sve vesti o vremenu njegova života i domovini. Sastavljači Homerovih životopisa određivali su vreme njegova života vrlo različito. Tako je po nekima on živeo za vreme trojanskoga rata (1193-1183); po drugima 100 ili 400 godina nakon toga rata. Herodot kaže da je Homer savremenik Hesiodov. No ni time nije taj problem rešen jer se ni vreme Hesiodovog života ne da pouzdano utvrditi.
Mnogo se jonskih i drugih gradova otimalo o čast da su Homerova domovina. Imena tih gradova navode se u heksametru koji iz metričkih razloga ne dopušta da ih bude više od sedam. Zato se heksametar koji sadrži imena gradova javlja u nekoliko varijanti, od kojih jedna glasi:
Tu se, dakle, kao mesta Homerova rođenja navode Smirna, Rodos, Kolofon, Salamina, Ijos, Argos i Atina. U drugim varijantama spominju se još kao pesnikova domovina ostrva Hios i Itaka i gradovi Pilos i Kima. Prema tome, razilaze se i vesti o pesnikovoj domovini. U tim vestima razabiru se samo želje pojedinih gradova, a malo od toga potiče iz stare i prave tradicije. Čini se da je ipak najstarija i uantici najraširenija vest koja navodi kao Homerovo rodno mesto eolski grad Smirnu. Homera su poštovali i na otoku Hiosu, gde je u gradu istoga imena živela porodica koja se po Homeru nazivala Ὁμηρίδαι (potomci Homerovi). Ta je porodica imala zadatak da čuva i kazivanjem što dalje širi Homerove pesme.
Homera su zamišljali kao starog, siromašnog i slepog pevača koji je, potucajući se iz jednoga kraja u drugi, živeo od recitovanja svojih pesama. Takvom liku dobro odgovara slepi pevač Demodok na dvoru feačkoga kralja Alkinoja. Ali taj je opis velikoga pesnika pre svega u pojedinostima posve izmišljen jer nema u sebi ništa individualno, a odgovara idealizovanom liku recitatora (rapsoda) koji su obilazeći po grčkim gradovima recitovali svoje i tuđe pesničke kompozicije. Osim toga, teško je verovati da je bio slep pesnik koji je znao tako živo, slikovito i u detalje opisivati život i njegovu mnogostruku složenost.
Nejasnoći biografskih podataka pridružuju se i druge sumnjive okolnosti koje se tiču kompozicije i pravoga autora oba epa. Već je, naime, u antici bilo nejasno koja dela pripadaju Homeru. Da li i Ilijada i Odiseja ili samo Ilijada, i nadalje, treba li pripisivati Homeru i druge pesme tzv. epskoga ciklusa (kruga): Tebaidu, Epigone, Kiprije i druge. Pesme epskoga ciklusa, tzv. kiklički epovi, sačuvani su samo u fragmentima. U njima su bili opevani događaji koji su se zbili pre onih u Ilijadi, zatim oni koji su se dogodili između Ilijade i Odiseje, i na kraju oni koji su usledili nakon događaja u Odiseji. Od kikličkih epova najznačajniji su oni koji su pripadali tebanskom i trojanskom ciklusu. Spomenute pesme Tebaida i Epigoni pripadaju tebanskom ciklusu. U Tebaidi je opevan rat sedmorice argivskih junaka protiv Tebe, a u Epigonima (= Potomci) rat sinova sedmorice junaka koji su zauzeli Tebu. Kiprije pripadaju trojanskom ciklusu, a obuhvatale su sve događaje koji su prethodili Ilijadi i doveli do trojanskoga rata.
Homersko pitanje
right|thumb|Bista Homère Caetani u [[Louvre|Louvru, rimska kopija iz 2. veka st. e.]]
Problem Homerovih dela podstakao je ozbiljnu kritiku, koja se obično naziva "homersko pitanje". Ta je kritika započela već u antici, a njen glavni zadatak je bio da utvrdi koja zapravo dela pripadaju Homerovom pesničkom geniju. U početku su se njemu pripisivale sve pesme epskoga ciklusa, zbornik himni (ὕμνοι, προοίμια), neke manje pesmice (παίγνια), šaljiva pesma "Boj žaba i miševa" (Βατραχομυομαχία, parodija herojskoga dostojanstva i svečanog epskog stila) i podrugljive pesme "Margit" (Μαργίτης = budala) i "Kerkopi" (Κέρκωπες). Ova poslednja prikazivala je dva brata — vešta kradljivca koje je uhvatio Herakle, ali su ga oni tako nasmejali svojim dosetkama da ih je pustio na slobodu.
Elegijski pesnik Kalin, koji je živeo u 7. veku stare ere, smatrao je Homera autorom i spomenute Tebaide. Ali kad se medu Grcima probudio kritički duh, krenulo je to pitanje drugim tokom. Mnogo su toj promeni doprineli sofisti, jonskoatički istoričari 5 veka i aleksandrijski filolozi. Tako je, na primer, poznati istoričar Herodot priznavao Homeru Tebaidu, ali mu je odricao Epigone i Kiprije. Krajem 4. veka, tj. u prvim počecima aleksandrijskoga doba bila je duhovna svojina Homerova ograničena na Ilijadu i Odiseju, i to više iz estetskih nego iz istorijskih razloga, jer su one druge pesme herojske epopeje od manje umetničke vrednosti. Aleksandrijski filolozi Ksenon i Helanik pošli su i dalje, pa su odricali Homeru i Odiseju smatrajući je mnogo mlađom Ilijade. Oni su zbog toga prozvani "rastavljači" (χωρίζοντες). Najodlučniji protivnik njihova shvatanja bio je njihov savremenik, učeni Aristarh, koji je u zajednici s ostalim filolozima smatrao da u Ilijadi i Odiseji treba pored prave građe razlikovati i neke delove sumnjive verodostojnosti, tj. grupe umetnutih stihova. Uza sve te probleme, stari su i nadalje smatrali Homera pesnikom Ilijade i Odiseje smatrajući da je pesnik prvu ispevao u mlađim, a drugu u starijim godinama.
U moderno doba zahvatilo je tzv. homersko pitanje mnogo šire područje. Pojavio se nov i gorući problem na koji se u antici nije ni pomišljalo, tj. došlo je u sumnju i postojanje samoga Homera. Prvi je podstakao taj problem Francuz Hédelin d'Aubignac. On je u jednoj raspravi (1715. godine) ustvrdio da nikada nije bilo pesnika koji se zvao Homer. Ovde valja spomenuti i Ignjata Đurđevića (1675-1737), koji je dokazivao da je Homerove pesme ispevao Pitagora i da su trojanski rat i priču o njemu izmislili neki stari pesnici mitskoga doba.
Prava naučna kritika Homerovih epova započela se tek s radom nemačkog klasičnog filologa Fridriha Augusta Wolfa, koji je rezultate svoga istraživanja objavio 1795. godine u knjizi Prolegomena ad Homerum (Uvod u Homera). Osnovna je Wolfova tvrdnja da Homerove pesme nisu delo jednoga nego mnogih nepoznatih pesnika. Wolfova je zasluga u tome što je podstakao i druge stručnjake da se pozabave pitanjem Homerovih pesama. Na osnovi Wolfovog učenja ponikla je čitava škola filologa čiji rad pada u 19. vek. Ti su filolozi u svojim analizama raščinili na bezbroj različitih načina jedinstvo Ilijade i Odiseje da bi mogli razlikovati delo mnogih i različitih pevača i da bi došli do jezgra, tj. originalnih pesama, koje je neki redaktor ili sakupljač, možda po imenu Homer, jednostavno sakupio i pretočio u jednu celinu. Kako su pojedini istraživači na različite načine rešavali taj problem, rezultati se njihova rada razilaze, pa postoje različite teorije o postanku i razvitku Homerovih pesama, od kojih se navode najvažnije i njihovi glavni zastupnici.
Iako se pitanje Homerovih pesama do sada mnogo proučavalo, ono je do danas ostalo još nerešeno. Ipak, vidljivo je kako se polako vraća verovanje da su oba epa u osnovi jedinstvena i da u svojoj pesničkoj vrednosti, umetničkoj i duhovnoj povezanosti ne mogu biti delo različitih pesnika. Osnovna je, naime, vrednost svakog pesničkog djela konačan i nenadmašiv pečat individualnog pesničkog genija. Prema tome, i pesnička dela kakva su Ilijada i Odiseja mogu biti plod samo jedne određene umetničke ličnosti — pravoga umetnika. Nema sumnje da je i u Homerovim epima, kao i u drugim svetskim epopejama, slivena i stara građa, tj. u njima su umetnički obrađene kraće i stare eolske pesme. Ali to ne može umanjiti stvaralačku sposobnost onoga koji je uistinu sastavio Ilijadu i Odiseju u njihovom sadašnjem obliku. Iako su svi podaci o velikom pesniku legendarne naravi, opet nema razloga da se Ilijadi i Odiseji oduzme Homerovo ime, pogotovo kada nam ga i antička tradicija jednoglasno potvrđuje.
Pregled Ilijade i Odiseje
Svaki od ova dva pa u aleksandrijsko je doba bio podeljen prema broju slova grčkoga alfabeta na 24 dela. Delovi Ilijade označavaju se obično velikim, a Odiseje malim slovima alfabeta. Naziv "pevanje" za pojedine delove oba epa nije sasvim ispravan, jer ti delovi nisu jedinstvene pesme. Bolje odgovara naziv "knjiga" jer onaj koji je proveo spomenutu deobu nije pazio na sadržaj pojedinih delova. Tako je često rastavio ono što pripada zajedno, a sastavio ono što ne čini jednu sadržajnu celinu. Delitelj je pazio samo na to da budu 24 knjige i da u svakoj od njih ne bude više od 1000 stihova.
Ilijada
thumb|left|Statua Homera koju je izradio [[Philippe-Laurent Roland.]]
Ilijada je pesma o Iliju (Troji). Tokom desete godine trojanskoga rata izbila je žestoka svađa između Agamemnona, vrhovnoga vođe svih Ahejaca koji učestvuju u ratu, i mladoga tesalskog vođe Ahileja. Agamemnon je oteo Ahileju zarobljenicu Briseidu, koju je Ahilej silno voleo. Ahilej plane gnevom i neće više da učestvuje u borbi sa svojim četama Mirmidonaca. Njegova majka, morska boginja Tetida, dobija Zevsovo obećanje da će osvetiti nepravdu koja je nanesena njenom sinu. Međutim, Agamemnon, kojeg u snu vara Zevs, odlučuje nastaviti borbu bez Ahilejeve pomoći. Pre konačne bitke za Troju on želi da ispita raspoloženje vojske. U skupštini predlaže da se vrate kući. Narod, suprotno Agamemnonovom očekivanju, juri veselo ka lađama, ali ga umiruje Odisej koji na grubi način ućutkuje Tersita i podseća narod na proročanstvo prema kojem je Troji suđeno da nakon desetogodišnjeg opsedanja propadne. Kad su se obe vojske poređale na bojnom polju, predloži Hektor, najhrabriji trojanski junak, da se dovrši rat u dvoboju između lepoga Parisa koji je oteo Helenu i spartanskoga kralja Menelaja, Agamemnonova brata, koji je digao oružje udruženih Ahejaca protiv Troje da bi opet zadobio svoju liepu ženu.
Tako su na umetnički način predstavljena dvojica odgovorna za rat, i otvorena je čitava pozadina radnje s njenim prethodnim događajima i idejnim uzrocima. Na sličan se način pojavljuje pred našim očima i stari Prijam, otac Hektorov i Parisov. On se nalazi na kuli svoga grada. Pored njega stoji Helena i pokazuje mu pojedine ahejske junake. Helena je pravi i prvi uzrok čitave nesreće jer zbog nje besni rat već desetu godinu, ali čari njene lepote deluju i na stare Prijamove drugove, koji kažu da nije čudno što Ahejci i Trojanci već dugo trpe nevolje zbog takve lepote — žene. U međuvremenu odvija se dvoboj između Menelaja i Parisa kojega njegova zaštitnica Afrodita spasava od sigurne smrti. Trojanski saveznik Pandar ranjava iz zasjede Menelaja i time krši utvrđeni ugovor. Rasplamsala se bitka (prva u Ilijadi, knjige V—VII). Oseća se da Trojanci kao verolomnici moraju u toj borbi proći gore. Ahejci zaista i pobeđuju. Među njima se odlikuje izvanrednim junaštvom Diomed, a pomaže mu boginja Atena. On ranjava Afroditu i Aresa, zaštitnike Trojanaca. Hektor trči u grad majci Hekabi i moli je neka pode s ostalim trojanskim ženama u hram do boginje Atene i neka je ublaže molitvama. Na povratku susreće kod Skejskih vrata svoju ženu Andromahu i mladog sina Astijanakta. Tu prisustvujemo dirljivom susretu i oproštaju u kojem izbijaju slutnje o Hektorovoj skorašnjoj smrti i velika žalost zbog strašnih ratnih posledica. U tužnim Andromahinim rečima vidimo sigurnu Hektorovu smrt i propast Troje. Kad se Hektor vratio na bojno polje, prekida nakratko borbu izazivajući na dvoboj ahejske junake. Njegov izazov prihvata Ajant, sin Telamonov. No i taj dvoboj ostaje nerešen jer je noć prekinula borbu. Zaključeno je primirje za vreme kojega se na obe strane sahranjuju poginuli. Ahejci utvrđuju bedem oko svoga tabora. Sledećeg dana dolazi do druge bitke, koja traje čitav dan (knjiga VIII) i završava se nesrećno po Ahejce jer su ih bogovi napustili. Pobednici Trojanci utabore se na polju nedaleko od Ahejaca i porazmeste straže. Postupno se ispunjava Zevsovo obećanje. Ahejci su kažnjeni zbog uvrede nanesene Ahileju. Tu se na izraziti način završava deo epa koji se može smatrati prvim delom, a obuhvata knjige I—VIII.
Agamemnon, nateran grižnjom savjesti, šalje, na Nestorov savet, u noći poslanstvo Ahileju. Odisej, stariji Ajant, Feniks i dva glasnika dolaze Ahileju s molbom da zaboravi uvredu i pođe u boj. No Ahilej je neumoljiv. U istoj noći polaze u trojanski tabor Odisej i Diomed. Ujutro dolazi do žestoke bitke. To je u Ilijadi treća bitka, koja uz promenljivu sreću obuhvata knjige XI—XVIII. U bekstvo naterani Ahejci dobijaju pomoć od Posejdona i Here koja je ženskom lukavošću uspela uspavati svoga božanskog muža Zevsa na gori Idi. Kad se Zevs probudio, dosuđuje opet pobedu Trojancima. Oni navaljuju na ahejske lađe sa željom da ih zapale. U toj opasnosti udovoljava Ahilej molbi druga Patrokla, daje mu svoje oružje, te Patroklo polazi u boj na čelu Mirmidonaca. Patroklo potiskuje Trojance i progoni ih do gradskih zidina, gde gine proboden Hektorovim oružjem. Zameće se žestoka borba oko Patroklovog mrtvog tela. Oružje Ahilejevo oduzima mrtvom junaku Hektor, a Patroklovo telo otima Ajant uz pomoć drugova i odnosi ga ka brodovima. Tu izbija na videlo Ahilejeva bol te on bez oružja u prvom sumraku svojim snažnim glasom tera u bijeg Trojance. Tako se završava drugi deo epa koji obuhvata knjige IX—XVIII.
U trećem i poslednjem delu (knjige XIX—XXIV) pripoveda se o Ahilejevom povratku u borbu i njegovoj osveti mrtvoga Patrokla. Kad se naoružao sjajnim oružjem, koje mu je izradio Hefest, i pomirio se s Agamemnonom koji mu je vratio voljenu Briseidu, kreće on u bojnu vrevu. Počinje četvrta i poslednja bitka u Ilijadi (knjige XX—XXII), u kojoj učestvuju, uz Zevsovo dopuštenje, i nebo i zemlja, ljudi i bogovi. Ahilej pobjeđuje Eneju, ubija mnoge neprijatelje, dolazi do vrata Ilija, gde i Hektor beži pred njim. Tri puta goni ga Ahilej oko gradskih zidina. Na kraju se Hektor, jer mu je već sudbina zapečaćena, zaustavlja, prihvata borbu i gine pred očima svojih dragih. Sa zidina gleda i Andromaha kako pobednik Ahilej povlači o kola privezano mrtvo telo njenog muža ka ahejskim lađama. Osveta je jedina misao koja je zaokupila Ahileja. Svečanim igrama slavi on Patroklov pogreb. U poslednjoj knjizi, punoj pravih ljudskih osećaja, dolazi u noći stari kralj Prijam Ahileju i moli ga za mrtvo tijelo svoga sina.
U prvoj rečenici I knjige vidimo da je glavni predmet Ilijade srdžba Ahilejeva (μῆνιν...Πηληιάδεω Ἀχιλῆος) sa svojim kobnim posledicama. Taj bi predmet sam po sebi bio monoton i činio bi samo jednu Ahileidu. Zato je on postavljen na širu podlogu — sudbinu dve vojske, a u toj se sudbini naslućuje propast Ilija (Troje). Oni koji su pomišljali da je Ilijada bila u svome začetku neka vrsta Ahileide, tj. pričanje srdžbe, koju je neki sabirač proširio i obogatio epizodama iz trojanskoga rata, nisu se obazirali na umetničku vrednost, ideje i osećaje koji prožimaju čitavo delo. Samo je pravi pesnik mogao zamisliti onu širinu u kojoj su isprepletani niti najrazličitijih obrata. Takozvane epizode koje obogaćuju Ilijadu nisu veštačke. One zapravo grade čitavo delo. Ako se izuzmu očigledni umeci od nekoliko grupa stihova, nema delova koji bi se mogli oduzeti a da se ne naškodi organskoj celini ili idejnom i umetničkom jedinstvu dela. Svaka epizoda za sebe ima svrhu da izazove određeni psihološki učinak. Srdžba Ahilejeva, kao osnovni predmet, čini kompoziciju Ilijade jedinstvenom jer se sva radnja odvija u njenoj uzročnoj vezi. Na početku I knjige nailazimo na svađu izmedu Ahileja i Agamemnona i na Zevsovo obećanje da će osvetiti povređenog junaka. Odatle izvire niz nevolja po Ahejce. Nakon poslanstva Ahileju (IX knjiga) doživljava ahejska vojska velike poraze. Pri kraju (knjige XVIII—XIX) pomiruje se Ahilej s Agamemnonom. Sada se okreće ratna sreća te u boju pada najhrabriji trojanski branilac. Čitavo je, dakle, delo u svim glavnim delovima neprekidno povezano s Ahilejevom srdžbom. Time dobija Ilijada simetričan, povezan i jedinstven izgled. To idejno jedinstvo puno je patnje i dinamike. Jedan od glavnih pokretača snažne radnje jeste Ahilejeva ljubav prema otetoj Briseidi i gnev na Agamemnona. Gotovo nimalo ne zaostaje po važnosti i snazi ni drugi motiv — velika žalost i iskrena bol za mrtvim prijateljem Patroklom. Patroklova je smrt pomirila Ahileja s Agamemnonom i probudila u njemu živu želju za osvetom. Jednako je važan i motiv pun iskrenoga ljudskog osećaja — Ahilejevo poštovanje Prijamove starosti koje ga nagoni da vrati starcu Hektorovo mrtvo telo. Sva grozota prethodnih borbi smiruje se pričanjem posmrtnih počasti, iskazanih trojanskom junaku koji je pao u borbi za slobodu svoje domovine.
Radnja Ilijade obuhvata u svojoj dramatičnosti mali broj dana, tj. oko 50, a sadrži 4 bitke. U delu preovlađuju idejno-psihološki motivi, opšti ljudski interesi koje je pesnik znao odlično začiniti bogatstvom mašte. Neprekidno se smenjuju surovi, krvavi i strašni prizori s blažim, ljupkim, a ponekad i idiličnim prizorima (na Idi u Herinu krilu usnuli Zevs). Pesnik je na umetnički način isprepleo ljudsko i božansko, ozbiljno i smešno, a ne nedostaju ni realistički prizori (Tersit). Izvanredno oprezno pesnik dira žice ljubavi i mržnje, radosti i žalosti. Umetnost takve vrsti može biti plod samo pravoga pesničkog genija.
Odiseja
thumb|left|Homerova [[Apoteoza, delo Arhelaja iz Prijene, reljef u mermeru, možda iz 3. veka st. e., sada u Britanskom muzeju]]
Nakon razorenja Troje vratili su se svi grčki junaci svojim kućama iako je svakoga od njih na različiti način dostigla određena sudbina. Jedino Odisej luta po morima i ne može stići u domovinu Itaku jer ga progoni Posejdon. U desetoj godini njegova lutanja (deset godina rata i deset godina lutanja = dvadeset godina izbivanja iz domovine) nalazimo ga na jednom ostrvu, daleko od domovine, u rukama nimfe Kalipse, koja hoće da ga zadrži za muža. Tada se bogovi sakupljaju u skupštinu i za vreme Posejdonova izbivanja odlučuju da se Odisej vrati kući. Atena, njegova zaštitnica, dolazi na Itaku i savetuje njegovog sina Telemaha da izgrdi prosce koji proseći ruku njegove majke Penelope uništavaju i bestidno troše Odisejev imetak. Pored toga savetuje ga i da pođe na put da pita za oca. Telemah saziva skupštinu naroda i tuži se na prosce. Nakon toga polazi na put u lađi koju mu pribavlja boginja Atena. Ona ga prati na putu u liku Mentora, staroga Odisejevog prijatelja. Najprije dolazi Telemah u Pilos starome Nestoru, a odatle ide u Spartu Menelaju. Oni ga ljubazno primaju, pričaju mu o Odiseju, ali mu ne znaju reći gde se Odisej nalazi i je li još u životu.
Pesnik dobro zna gde je Odisej, ali završava taj prvi deo koji čini neku vrstu uvoda u njegovo djelo (knjige I—IV). Završivši prvi deo, prenosi nas pesnik strelovitom brzinom na Kalipsino ostrvo Ogigiju. Tu nalazimo Hermesa koji je došao po nalogu bogova da objavi nimfi njihovu odluku o Odisejevom povratku. Odisej gradi splav i polazi na put, all Posejdon, neprekidno ljut što mu je oslepio sina Polifema (jedan od Kiklopa), šalje strašnu oluju koja razbije Odisejev splav. Brodolomac Odisej bačen je na obalu nepoznate zemlje — ostrvo Feačana. Nausikaja, kćerka feačkoga kralja Alkinoja, odlazi sa sluškinjama da pere rublje u blizinu morske obale. Tu nalazi Odiseja u bednom stanju, rado mu pruža pomoć i odvodi ga u grad. Alkinoj ga prima u kraljevskoj palati, gde Odisej okružen gostoljubivošću i ljubaznošću uživa u svečanostima, plesu i pesmi srećnoga feačkog naroda. Slepi pevač Demodok medu ostalim pesmama peva i pesmu o trojanskom ratu. Odisej, sagnut nad čašom, ne može se uzdržati suza, jer je pevač i njega spominjao, te otkriva svoje ime. Da bi ugodio radoznalosti svojih dobročinitelja, pripoveda im o svojim lutanjima koja obuhvataju knjige IX-XII.
Na vrlo živ i dramatičan način doznajemo iz usta samoga Odiseja sve ono što je video i pretrpeo nakon razorenja Troje do dolaska Feačanima. Doznajemo o čudesnim zgodama kod Lotofaga i Kiklopa, gde mu je Polifem pojeo neke drugove, zatim o boravku kod čarobnice Kirke koja mu pretvara drugove u svinje, i nadalje, o poseti carstvu mrtvih, o gostoljubivosti Eola, boga vetrova, o zavodljivim Sirenama, o prolazu izmedu Scile i Haribde, o klanju goveda boga Helija koji ga kažnjava smrću poslednjih drugova, i o dolasku na Kalipsino ostrvo. Ovde se završavaju u isti mah i Odisejevo pričanje i drugi deo Odiseje (knjige V—XII).
Započinje treći, najduži i najvažniji deo (knjige XIII—XXIV), u kojem se odmotavaju niti dva prethodna dela. Izlaže se Odisejev i Telemahov povratak na Itaku i osveta koju izvršava Odisej na proscima. Pre svega, Odisej se, prebačen čudesnom feačkom lađom, iskrcava na rodnom ostrvu. Atena ga pretvara u starca prosjaka i takvog ga prima njegov svinjar Eumej. Neprepoznati Odisej doznaje od njega sve što se događa u njegovu domu (knjige XIII—XIV). U isto se vreme srećno vraća i Telemah iako su mu prosci postavili zasedu. I Telemah dolazi najpre Eumeju. Tu se Odisej otkriva sinu te oni stvaraju plan kako će poubijati prosce (knjige XV—XVI). Sutradan napušta Telemah Eumeja i odlazi u grad — u roditeljski dom. Za njim polazi u prosjaka prerušeni Odisej. U kraljevskom dvoru mora on trpeti svakojaka poniženja i napade prosaca. Dolazi i do borbe s prosjakom Irom kojega su prosci podbunili protiv Odiseja. Penelopa razgovara s mužem, ali ga ne prepoznaje. Ona ga pita ima li kakve vesti o Odiseju. Nepoznati prosjak (Odisej) priča da ga je video i uverava je da će joj se muž vratiti. Međutim, prepoznaje ga njegova dojilja, stara Eurikleja, po ožiljku na nozi kad mu je prala noge. Niže se prizor za prizorom. U dvor dolazi i čestiti govedar Filetije kojemu se Odisej otkriva. Konačno se pružila prilika za osvetu (knjige XXI—XXII). Penelopa obećava ruku onome od prosaca koji najlakše nategne ogromni Odisejev luk i odapne strelu kroz uha dvanaest sekira. No nijedan od prosaca ne uspe ni da nategne luk, a kamoli da odapne strelu. Svoju snagu iskušava i nepoznati prosjak, no za njega ne vredi Penelopino obećanje. Prosjak s lakoćom nategne luk i prostreli sekire. Čas osvete je kucnuo. Odisej daje znak sinu i vernim slugama Eumeju i Filetiju, koji prilaze na njegovu stranu. Započinje pokolj obesnih prosaca. Razvija se prava bitka. Kažnjeni su ne samo prosci nego i sluškinje i sluge koji su bestidno postupali s prosjakom. Odisej je izvršio osvetu i postao gospodarem svoje kuće. No to nije dovoljno. Pesma se ne sme završiti s prizorom tolike okrutnosti — ubijanjem. Kao što u Ilijadi, nakon Ahilejeve osvete prijatelja Patrokla, sledi još pomirenje s Prijamom i opis pogrebnih svečanosti, tako sledi i u Odiseji za Odisejevom osvetom vedar epilog (knjige XXIII—XXIV), određen da stiša strasti. Dok Hermes prati u Had duše prosaca, Odisej daje oduška svojim porodičnim osećanjima. Otkriva se vernoj ženi Penelopi i odlazi na selo starome ocu Laertu, gde se izvršava potpuno pomirenje s rodbinom poubijanih prosaca.
Glavni je predmet dela povratak Odisejev na Itaku i osveta proscima. No taj bi predmet koji se odnosi na dogadaje desete godine, tj. na završetak Odisejevih lutanja, bio previše kratak da se oseti u punoj meri vrlina ovoga junaka. Zato je taj predmet obogaćen dramatikom događaja prethodnih deset godina, ali nam te dogadaje ne priča pesnik nego sam junak koji je lutao i trpeo. Kompozicija Odiseje slična je onoj u Ilijadi, ali je u većoj meri isprepletena. Kao što tema Ilijade ima jednu osnovnu epizodu — srdžbu Ahilejevu koja pada u desetu godinu trojanskoga rata, tako nam se i u Odiseji pripoveda upravo ono što se odnosi na poslednju godinu Odisejevih lutanja — povratak na Itaku i osveta proscima. Priča o povratku nije samo obogaćena pričanjem prethodnih dogadaja nego je povećana i pripovedanjem koje se izmenjuje i povezuje s osnovnom temom, tj. Telemahovom potragom za ocem. U Odiseji je, prema tome, zaplet u suštini mnogo složeniji od onoga u Ilijadi. Ta složenost dokazuje da imamo pred sobom vrlo veštog umetnika koji ume načas prekinuti a načas ponovo uzeti u ruke različite i složene niti svoje drame onako kako psihološki efekt zahteva. U kompoziciji Odiseje vidimo veliku tehničku veštinu spojenu s vrlo intimnom pesničkom toplinom. Gotovo je nemoguće pretpostaviti da bi, na primer, Telemahov put ili koji drugi dio epa bio tuđ originalnoj pesmi kad bi i naknadno bio umetnut. Zaplet u Odiseji je po svoj prilici zamislio onaj koji je stvorio, tj. pesnički obradio Odiseju jer i Telemahov put i pričanje prethodnih dogadaja očigledno služe glavnoj radnji. Osnovna se misao glavne radnje — povratak Odisejev i osveta — i pored svih prekida i digresija nikada ne gubi iz vida. Ta misao upravo sačinjava jedinstvo dela isto tako kao i u Ilijadi srdžba Ahilejeva. Jedinstvo u Odiseji je idejno, a sastoji se u čežnji junakovoj da se vrati, da dode u domovinu i među dragu porodicu. Kroz čitavo delo neprekidno nam je pred očima moralni lik junaka koji je po svojoj snazi, razboritosti i neuporedivoj upornosti dostojan da dostigne cilj — domovinu i porodicu, svete i drage stvari za koje je u njegovom srcu uvek tinjala iskra žive vatre.
Iako radnja Odiseje obuhvata vremensko razdoblje vrlo ograničenog broja dana (oko četrdeset), u njoj je radnja mirnija od one u Ilijadi. U Odiseji se ne osećaju u tolikoj meri vremenska brzina, mnoge strahote, ni strastvena srdžba, koliko promišljenost i mir koji dopušta digresije. Odisej, pravi umjetnik u strpljivosti, priprema postupno ali sigurno svoju osvetu. Opšti karakter pričanja više je bajka i roman nego herojski ep. Iz snažnoga ratničkog života u Ilijadi prenosi nas pesnik u Odiseji u intimnost kućnoga života. U Ilijadi prevladava moć kraljeva, a u Odiseji je ona u senci i čini se kao da je u propadanju. Taj utisak dobijamo iz opisa glavnih aristokratskih predstavnika — prosaca. Mnogo je veća pažnja i realistička snaga posvećena crtanju nižih društvenih slojeva. U 00Odiseji00 dolaze do punog izražaja sluge, nesretnici i oni ostali koje je društvo upropastilo — svinjar Eumej i govedar Filetije, prosjak Ir, dojilja Eurikleja i mnoštvo razvratnih sluškinja, pa i stari zapušteni pas koji, prepoznavši gospodara, ugine od prevelike radosti. Odiseja je drama mirnoga seoskog porodičnog života, isprepletena putovanjima i neobičnim doživljajima. U njoj vidimo u većoj meri ljude nego ratnike.
Istorijska osnova epova
Predmet Ilijade i Odiseje tesno je povezan s ciklusom herojskih priča o trojanskom ratu. Te su priče očigledno izražaj herojskoga doba, a mogle su nastati samo kao posledica nekoga stvarnog istorijskog događaja. Ako se uzmu u obzir rezultati istraživanja arheologa, istoričara i filologa, vidimo da se u radnji Ilijade i Odiseje krije stvarna istorijska jezgra koju je pesnička mašta zaodenula gustim mitološkim ruhom. Ako se uporede Ilijada i Odiseja, uočava se da Ilijada odjekuje zveketom oružja i oružanika i da je puna aristokratskoga sjaja kraljeva. Ona nam pruža vernu sliku i pouzdano znanje o kritsko-mikenskoj civilizaciji koja je cvetala izmedu 1500. i 1200. godine stare ere. Pored toga, daje nam ona dragocene podatke o najstarijim socijalno-političkim prilikama, religiji i običajima. U tim pojedinostima Ilijada je starija od Odiseje.
Odiseja je u neku ruku nastavak Ilijade. Ona nas prenosi u posleratni miran život domaće zajednice i pustolovna putovanja. U njoj nalazimo razvijenije pojmove i težnje. Moral, svest i religiozni pojmovi u većoj su meri produbljeni. U ljudima ima manje divljine, božanstva su blaža itd. Odisejeva lutanja po tajanstvenim žalima Tirenskoga i Jonskoga mora podsećaju nas na prva i nesigurna putovanja koja su Grci tokom kolonizacije preduzimali prema zapadu. Po tome je Odiseja nešto mlađa od Ilijade.
Ipak ostaje do danas nerešeno pitanje da li razlika izmedu dva epa zavisi samo od građe ili od autora, i je li građa prisilila pesnika da u Ilijadi ima više na umu starije istorijske prilike, a u Odiseji mu je pružila izvesnu slobodu da staroj građi dodaje i težnje svoga vremena. Analiziraju li se sadržaj, jezik i stil oba epo, i nadalje, ako se analiziraju s pravoga estetskog gledišta, teško se možemo odlučiti na to da ova dva epa razdvajamo jer su oba zaista međusobno vrlo srodna. Zato se danas vraća pretpostavka da su Ilijada i Odiseja u osnovi potpuno jedinstvena dela jer se bez toga jedinstva ne bi mogla dokazati puna umetnička vrednost oba epa.
Homerov značaj i uticaj
Homer osvaja čitaoca, pre svega, živim pripovedanjem, jasnim izražavanjem i pažljivim crtanjem duševnih karakteristika ljudi davnih vremena. Njegova je poezija uvek sveža i puna životne dinamike. Iako je prošlo više od 2500 godina otkako se zna da postoje Homerove pesme, teško je naći neko pesničko delo koje bi se po vrednosti moglo uporediti s njima. Homerove su pesme uzor epske poezije, pa nije čudno da su svojim oblikom i načinom kompozicije postale uzorom čitavoj epskoj poeziji kasnijih vekova do danas. Veliki je pesnik uticao ne samo na grčku književnost i likovnu umetnost nego i na duh i mišljenje celoga helenskog naroda. Postao je učiteljem i vaspitačem Helena jer su njegova dela postala prvom knjigom mladih Grka koji su na tim delima učili ne samo čitati nego i svoj jezik i istoriju.
Mačvanska Mitrovica
Geografija
Mačvanska Mitrovica i susedna sela Noćaj, Salaš Noćajski, Radenković, Ravnje i Zasavica su jedini deo Vojvodine koji se nalazi u Mačvi, i jedini su primer teritorije predratne (pre 1918.) Kraljevine Srbije koja je postala deo današnje Vojvodine.
Hram Svetog Nikolaja Mirlikijskog u Mačvanskoj Mitrovici
Hram Svetog Nikolaja je sazidan 1938. Osvećenje hrama bilo je 22. maja 1939. godine. Osveštao ga je episkop šabačko-valjevski G. Simeon Stanković. Ktitor hrama je Nikola Marković, rođen 1879. godine u Mačvanskoj Mitrovici,a umro u Šapcu 27. juna 1944. godine. U Mačvanskoj Mitrovici postoji spomenik podignut u znak zahvalnosti Svetom Amvrosiju povodom prestanka kuge 1850. godine. Današnji sveštenik u Mačvanskoj Mitrovici je protojerej Dragiša Stefanović, njegovim postavljanjem Mačvanska Mitrovica je postala samostalna crkvena opština, a hram je nakon 47 godina od izgradnje dobio stalnog paroha sa sedištem u Mačvanskoj Mitrovici.
Demografija
U naselju Mačvanska Mitrovica živi 3081 punoletni stanovnik, a prosečna starost stanovništva iznosi 38,8 godina (37,6 kod muškaraca i 40,0 kod žena). U naselju ima 1240 domaćinstava, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 3,14.
Ovo naselje je velikim delom naseljeno Srbima (prema popisu iz 2002. godine), a u poslednja tri popisa, primećen je porast u broju stanovnika.
Sportski klubovi
U Mačvanskoj Mitrovici još od 1929. godine postoji fudbalski klub Podrinje koji se sa promenljivim uspehom takmiči u nižerazrednim fudbalskim ligama. Od 2006. godine postoji i odbojkaški klub Mačva koji je oformila grupa entuzijasta i zaljubljenika u odbojku na čelu sa profesorom fizičkog vaspitanja Branimirom Žilićem i trenerom Stanislavom Savićem. Klub okuplja decu školskog uzrasta i aktivno radi na afirmaciji i popularizaciji ne samo odbojke, nego i zdravog načina življenja, poštovanju čoveka i prirode i pomaže mladim naraštajima u pravilnom životnom usmerenju.
Braunsvil
Braunsvil se može odnositi na
Nečistoća (budizam)
Nečistoća, takođe prljavština ili otrov u budizmu označava svaku strast koja kalja um.
Buda nečistoće opisuje kao veze, okove, prepreke, čvorove. Tri glavne nečistoće, odnosni “koreni lošeg”, su pohlepa, mržnja i obmana, a iz njih granaju mnoge druge: bes i okrutnost, tvrdičluk i zavist, prevara i arogancija, licemerje i taština, mnoštvo pogrešnih stavova.
Buda je govorio da je uklanjanje nečistoća neophodan uslov oslobođenja uma, odnosno probuđenja. Pročišćavanje uma je istrajan napor da se um oslobodi nečistoća, štetnih mentalnih stanja koja iskrivljuju mišljenje i postupke.
Pošto su sva nečista stanja svesti rođena iz neznanja, krajnje pročišćenje uma postiže se kroz razvoj mudrosti. Mudrost, međutim, nastaje samo u pročišćenom umu, zato prvo moramo da stvorimo prostor za nju. Glavni metod pročišćenja uma jeste motrenje ili meditacija.
Nečistoće uma
Tri osnovne nečistoće uma su pohlepa, mržnja i zabluda.
Prema Budi, uprljan um vodi na nesrećno odredište:
Buda je govorio da zatrovan um nije sposoban za rasuđivanje, istinsko znanje i uvid:
Takođe, Buda je upozoravao da nečistoće uma uzrokuju razne mentalne bolesti:
Čišćenje uma
Prema Budinim rečima, postoje četiri načina da se nečistoće uma isperu: slušanje o darmi, razgovor o darmi, smirenje i uvid. Buda je govorio da je čišćenje uma neodložna obaveza svakog podvižnika:
Za čišćenje uma nije dovoljna samo želja, već je neophodna redovna praksa:
Buda je poredio mudrost sa oštricom noža kojom uklanjamo nečistoće koje se nalaze između čula i predmeta:
Nečistoće se iz uma uklanjaju postupno i dugotrajno:
Buda proces postepenog čišćenja uma, tokom kojeg različiti nivoi nečistoća izlaze na površinu, poredi sa topljenjem zlata. Prvo se uklanjaju najkrupnije nečistoće, vezane za postupke. To se postiže pridržavanjem vrline i neprekidnim samoposmatranjem. Zatim se čiste srednje nečistoće, kao što su misli vođene željom za čulnim zadovoljstvima, mržnjom ili željom da naudimo. Slede razne vezanosti: za porodicu, imetak, sredinu u kojoj živimo ili ugled. Neprekidnim taljenjem rude, odnosno žarom asketske prakse, uklanjaju se i najsuptilnije misli vezanosti za samo učenje, dok se na kraju ne dobije čisto zlato pročišćenog uma. On je sada ujedinjen, nerastresen, gibak i prilagodljiv, a opet snažan.
Budući da su otrovi koji truju um mnogobrojni, Buda daje precizan protivotrov za svaki od njih. Kao protivotrov mržnji, preporučuje se razvijanje prijateljske ljubavi prema svim bićima, uključujući i same sebe.
Slojevi nečistoća
Buda uči da se nečistoće sastoje od tri sloja: Najdublji je nivo latentne tendencije, kada nečistoća jednostavno leži uspavana i ne pokazuje bilo kakvu aktivnost. Drugi nivo jeste stupanj manifestacije, kada nečistoća, pod uticajem nekog podražaja, jurne van u obliku nepovoljnih misli, emocija i volje. Zatim, na kraju, nečistoća prelazi granicu samo mentalnog ispoljavanja i motiviše neki od štetnih postupaka telom ili govorom. Zato se ovaj nivo naziva stupnjem prekoračenja.
Anjozorobe
Anjozorobe je grad u sredini Madagaskara od 17 802 stanovnika u Provinciji Toamasina i Regiji Analamanga, administrativni centar istoimenog Distinkta Anjozorobe.
Historija
Anjozorobe je osnovao legendarni malgaški kralj Andrianampoinimerina kome se taj kraj toliko dopao da se tu povukao živjeti iz Antananariva.
Anjozorobe je bio centar malgaških pobunjenika protiv francuske kolonijalne uprave krajem 19. vijeka. Oni su krili u šumama trstike uz korito rijeke Mananare sa svojim liderom Rabezavanom. Po ondašnjim francuskim izvorima, oni su tu mučili i ubili jezuitskog fratra Jacquesa Berthieua 8. juna 1896.
Etimologija
Anjozorobe ima korijen u riječi - zoro, koja na malagaškom ima dvojako značenje, s jedne strane znači sveto, a s druge trska. Doista je na sjeveroistoku od grada, kultno sveto mjesto tradicionalnih animističkih vjerovanja, s druge strane korito rijeke Mananare prepuno je šumaraka trske.
Geografske karakteristike
Anjozorobe leži u središnjem gorju Madagaskara, na nadmorskoj visini od 1 000 m. Gradić se smjestio na par brežuljaka, na lijevoj obali rijeke Mananare usred gustih šuma. Anjozorobe je udaljen oko 92 km od glavnog grada Antananarivo nacionalnom cestom br. 3. u pravcu jugoistoka. Sjeveroistočno od grada na visini od 1 100 m (ispod brda Kamanja), izvire Mangaro - najveća rijeka na istoku Madagaskara.
Šumski pojas Anjozorobe-Angavo je u decembru 2005. proglašen Parkom prirode, kao jedno od posljednjih područja divljine na Madagaskaru, koje nije doživjelo sječu i devastaciju. Kroz park teče rijeka Mangaro, koja kod mjesta Ambohimanga ima veličanstvene slapove.
Klimatske karakteristike
Anjozorobe ima mješavinu tropsko - umjereno kontinentalne klime s prosječnom temperaturom od 21-22 °C i dva različita godišnja doba, zimuod aprila do septembra, i ljeto od oktobra do marta kad pušu monsunski vjetrovi sa istoka i padaju kiše.
Bernsajd
Bernsajd se može odnositi na
Belmid
Belmid se može odnositi na
Berija (razvrstavanje)
Berija se može odnositi na
Brajervud
Brajervud se može odnositi na
Dmitrij Medvedev
Dmitrij Anatoljevič Medvedev ( Sankt Peterburg, 14. 9. 1965) je ruski političar. Na izborima 2. marta 2008. godine je izabran za predsednika Rusije.
Politička karijera
Godine 1999. Medvedev je bio u grupi osoba koje je Vladimir Putin iz Sankt Peterburga doveo na rukovodeće položaje u ruskoj Vladi. Decembra iste godine izabran je za šefa kabineta ruskog predsednika.
Izabran je za zamenika Predsednika Ruske Vlade 14. 11. 2005. godine.
Predsednički mandat
Predsednik Rusije Vladimir Putin i stranka Jedinstvena Rusija su 10. 12. 2007. podržali Medvedeva kao kandidata za predsednika na predstojećim predsedničkim izborima u Rusiji. Njegovu kandidaturu su takođe podržavale i druge partije.
Na izborima 2. marta 2008. godine Medvedev je prema preliminarnim rezultatima ubedljivo pobedio (više od 70%) i postao treći predsednik Rusije nakon sloma Sovjetskog Saveza.
Preuzeo je dužnost 1. maja 2008. godine. Mandat mu je obeležio kratkotrajni rat sa Gruzijom u Južnoj Osetiji koji je završio ruskom pobedom, kao i izbijanje Globalne recesije, čije je efekte Rusija pod njegovim vodstvom uglavnom prevladala. Medvedev je nastavio politiku svog prethodnika Putina, koji je sve vreme zadržao mesto premijera. Medvedeva reputacija liberala bez komunističke prošlosti te izvesna neslaganja između Medvedeva i Putina, ponekad vezana i uz spoljnopolitička pitanja (kao u slučaju Putinovog neslaganja sa zapadnom intervencijom u Libiji) dovela su do spekulacija o tome da će se Medvedev otvoreno suprostaviti Putinu na predsedničkim izborima 2012. Međutim, u septembru 2011. je objavio kako podržava Putinovu kandidaturu.
Beaumat (Lot)
Boma je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Lot koja pripada prefekturi Gurdon.
Brodhed
Brodhed se može odnositi na
Beaumat (Lot)
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 63 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 7 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 8,10 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 320 metara (maksimalnoj 426 m, a minimalnoj 238 m).
Odobon Park
Odobon Park se može odnositi na
Klarkson
Klarkson se može odnositi na
Sokrat
Sokrat (grč. Σωκράτης, 4.6. 469. pne. - 7.5. 399. pne.) je antički grčki filozof iz Atene. Sokrat nije imao običaj zapisivati svoje misli, i jedini izvor o njegovoj filozofiji su djela njegovih suvremenika. Na temelju njih se došlo do zaključka kako je Sokrat otac filozofije morala.
Životopis
Sokrat se rodio u atičkom selu Alopeke, severoistočno od Atine, 469. godine, od oca Sofroniska (Σοφρονίσκος) i primalje Fenarete (Φαιναρέτη) iz tribe Antiohida i deme Alopeke. Od oca je naučio vajarski zanat, ali ga je napustio, jer mu je neki "unutrašnji glas" govorio da treba da se preda istraživanju samoga sebe i drugih ljudi. Prema tome, i on je, kao i sofisti, čoveka učinio središtem svoga istraživanja. Sokrat se u tolikoj meri posvetio duševnom radu, da je zanemarivao sve telesne potrebe. Išao je i zimi i leti bos, uvek je nosio istu odeću, a i inače je živeo veoma skromno. Imao je troje dece, koje mu je rodila žena Ksantipa. Nikada nije putovao van rodnoga grada, osim ako ga je morao ostaviti zbog neke dužnosti. Iz njegova života poznata su dva slučaja kada se, vršeći javnu službu, pokazao posebno karakternom osobom. Kada se sudilo atinskim vojskovođama koji zbog oluje nisu mogli pokupiti niti poginule niti preživele Atinjane nakon bitke kod Arginusa 406. st. e., Sokrat se kao predstavnik pritana (odbora pedesetorice članova Veća pet stotina), koji su upravo tada vršili upravnu službu i upravljali narodnom skupštinom, jedini uzalud protivio smrtnoj osudi. Drugi put dobio je poziv od tridesetorice tirana, koji su svoje protivnike nemilosrdno proganjali i ubijali, da kao jedan od petorice određenih dovede sa Salamine nekoga Leonta, kako bi se nad njime mogla izvršiti smrtna kazna. Sokrat se nije pokorio naređenju, te ga je samo pad tirana poštedeo teških posledica.
Pizzanco, Verbano-Cusio-Ossola
Pizzanco je naselje u Italiji u provinciji Verbano-Cusio-Ossola, u regiji Piemonte.
Sokrat
Životopis
Kao i ostali Atinjani, provodio je Sokrat veći deo dana na trgu. Zalazio je u radionice, vežbališta i privatne škole sofista. Na svim tim mestima, pa i na ulici, upuštao se u razgovor sa svakim ko je želeo da razgovara. Tako je dolazio u dodir sa ljudima, koji su se razlikovali po godinama, položaju, zanimanju, nadarenosti i znanju. Raspravljao je obično tako što bi postavljao pitanje, kao da želi nešto naučiti, a onda je koristeći se tuđim odgovorom dolazio do toga da je otkrivao neznanje onima koji su mislili da znaju. U društvu svojih poštovalaca pretresao je niz etičkih pitanja, pobijao je sofistički skepticizam, tj. sumnju u mogućnost pravoga spoznavanja, i dokazivao da postoji samo istina, dobro i vrlina, a to čovek može i mora spoznati.
Pizzanco, Verbano-Cusio-Ossola
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 12 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1128 m.
Sokrat
Životopis
Otkrivajući ljudima neznanje i ne odobravajući demokratsko državno uređenje zamerio se Sokrat mnogima i svojim raspravljanjem stekao je mnogo neprijatelja. Mnogi su ga smatrali sofistom i prebacivali mu da se bavi ispitivanjem prirode, da poriče postojanje bogova i kvari mladež govorničkom veštinom. Osim toga, njegova tvrdnja da u sebi oseća nešto božansko (δαιμόνιόν τι), koje ga odvraća od zla, potkrepila je spomenuto mišljenje, pa ga je i Aristofan u svojoj komediji Oblakinje već davno pre zvanične optužbe ismejao kao glavnog sofistu. To javno mnenje pridonelo je mnogo neraspoloženju protiv Sokrata, a sigurno je na optužbu protiv njega uticalo i lično neprijateljstvo pojedinih ljudi. Tako je u 70. godini svoga života doveden Sokrat na sud. Glavni tužilac bio je Melet, neznatan pisac tragedija, a uz njega su potpisali tužbu kožar Anit i retor Likon. U tužbi su teretili Sokrata da ne veruje u bogove u koje veruje država, a uvodi nova i demonska bića, te nadalje, da je kriv zato što kvari mladež. Kao kaznu predlagali su smrt.
Čini se da je glavni cilj tužilaca bio to da Sokrata prisile na bekstvo iz Atine i spreče mu dalji rad. Sokrat nije iskoristio mogućnost da pobegne, kako su to već pre njega učinili Anaksagora i Protagora, već se pojavio pred sudom, premda je znao da mu preti smrtna opasnost. O tome kako se Sokrat branio i držao pred sudom doznajemo iz Ksenofontovog spisa Odbrana Sokratova. Sokratov učenik Platon napisao je takođe spis pod istim naslovom. Platonova Odbrana, međutim, nije istorijski sasvim verna, ali nam ipak daje pravu sliku Sokratova života i karaktera te iznosi pred nas tačan smisao svega što je Sokrat pred sudom govorio, jer je i sam Platon prisustvovao suđenju.
Sokratska metoda
Iako Sokrat nije ništa napisao, ipak istorija filozofije ne može preći ćutke preko njega jer se u čitavoj kasnijoj antičkoj filozofiji oseća u određenoj meri uticaj njegove filozofske misli. Njegovo učenje poznajemo naročito iz sačuvanih Ksenofontovih, Platonovih i Aristotelovih spisa.
Metoda Sokratova je po svome obliku dvostruka. Negativnu metodu – ironiju (εἰρωνεία = pretvaranje, εἰρωνεύομαι = pretvarati se u govoru) – primenjivao je onda kada se upuštao u razgovor kao neznalica, da ga tobože proučava drugi, onaj koji misli da zna, pri čemu taj drugi na kraju spoznaje svoje neznanje o predmetu o kome se govori. Pozitivnu metodu – mejeutiku (μαιευτικὴ τέχνη = babička veština) – primenjivao je onda kada bi pomagao sagovorniku da mu se u sveti pobudi ("rodi") pravi pojam o nekom predmetu ili stvari.