cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zhang Miao
Zhang Miao (155–195) je bio Kina|kineski velikodostojnik iz vremena prijelaza dinastije Han u period Tri kraljevstva. U to vrijeme je služio kao prefekt Chenliuja. Kada su se regionalni velmože i gospodari rata udružili protiv tiranskog kancelara Dong Zhuoa, Zhang Miao se sa svojom vojskom priključio njihovom savezu. Tamo je javno kritizirao vođu saveza Yuan Shaoa, pa je Yuan Shao poslao svog potčinjenog Cao Caoa da ga likvidira. Cao Cao je odbio naređenje, rekavši da nema smisla prolijevati krv prijatelja u tako burnim vremenima. Usprkos prijateljstvu, Zhang Miao se poslije okrenuo protiv Cao Caoa na nagovor Chen Gonga. Miao je potom zauzeo Yan uz pomoć Lü Bua, ali je na kraju poražen. Poslije toga su ga, prema nekim navodima, ubili vlastiti ljudi.
Царичин град
Latinična verzija
thumb|Јустинијан I thumb|Царичин Град Царичин Град (Justiniana Prima), се налази на 7 km од Лебана, a 30км од Лесковца, археолошки локалитет из VI века, једног од највећих и најзначајнијих византијских градова у унутрашњости Балкана. Подигао га је велики византијски Цар Јустинијан I (527-565) према многим изворима у знак захвалности крају у коме се родио.
Царичин Град лежи на благим падинама које се спуштају од планине Радан ка лесковачкој котлини. Само налазиште простире се на платоу од 42.000км2. Истраживање остатака града, започето је 1912. године и траје до данас уз одређене прекиде. Први истраживач града био је Владимир Петковић, открићем величине града, остацима мозаика, мноштвом архитектонске пластике, изнео је прве хипотезе да се ради о Јустинијани Прими.
Yuan Shu
Yuan Shu (? - 199 ), stilsko ime Gonglu (公路), bio je kineski vojskovođa, odnosno gospodar rata za vrijeme kraja Istočne dinastije Han. Bio je mlađi polubrat Yuan Shaoa, vodećeg gospodara rata u Sjevernoj Kini sa kojim, međutim, nije bio u dobrim odnosima. Svoju je karijeru započeo za vrijeme kolapsa carske vlasti, odnosno nakon smrti carskog komandanta He Jina 189. koga su ubili dvorski eunusi. Yuan Shu je tada komandirao trupama koje su poklale eunuhe u carskoj palači. Kada je poslije tih događaja vlast u carskoj prijestolnici Dong Zhuo, Yuan Shu se sa vremenom počeo okretati protiv njega, a potom se pridružio velikom savezu protiv njega. Nakon raspada saveza se sukobio sa polubratom i Cao Caom, te bio prisiljen bježati u Shouchun (suvremeni Shouxian u provinciji Anhui). Tamo je godine 197. iskoristio drevno proročanstvo kako bi se proglasio carem. Taj neočekivani potez je izazvao neprijateljstvo ne samo svih ostalih gospodara rata, nego i jednog od njegovih potčinjenih - Sun Cea - koji je prebjegao njegovim neprijateljima. Suočen s koalicijom Lü Bua, Cao Caoa i Liu Beija, Yuan Shu se na kraju odlučio pomiriti sa bratom. On mu je poslao pojačanja na čelu sa svojim sinom Yuan Tanom, ali su ona došla prekasno da bi ga spasila. Yuan Shu je poražen, a dvije godine kasnije je umro.
Царичин град
Град је био важан црквени, административни и војни центар, седиште новоосноване архиепископије Justiniane Prime која је имала јурисдикцију над северним Илириком чиме је право Солуна ограничено на јужне делове провинције.
Био је окружен бедемима, а поред спољних утврђења откривени су и унутрашњи бедеми који град деле на три дела: Горњи, Средњи и Доњи. На најузвишенијем месту у граду саграђен је Акропољ - седиште црквене управе, окружен снажним бедемима, у средишњем делу истиче се централни кружни трг где се одвијао јавни живот града. thumb|left|Царичин Град Градске улице су поплочане правоугаоним кречњачким плочама, уоквирене покривеним тремовима са стубовима на којима се ослањају лукови аркада. На Акропољу се налази комплекс епископске палате ( имала је подно грејање које се загревало топлим ваздухом - хипокауст ), велика катедрална црква са три апсиде, атријумом и крстионицом, који спада у ред најмонументалнијих споменика византијске архитектуре на балканском полуострву. У стамбеном делу града, близу трга - форума, откопана је тробродна базилика са криптом, пронађени су фрагменти подног мозаика и фресака. Југоисточно од форума била је трећа црква, крстообразна базилика са атријумом. У предграђу је откопана двојна базилика и јужно од ње пета базилика, тробродна са траксептом, нартексом и атријумом, изван градских зидина нађена је шеста црква, триконхос са отвореним нартексом и атријумом, све ове цркве подигнуте су у VI веку.
Споменици црквене и световне архитектуре по својој урбанистичкој поставци, по скупоценим мозаичким подовима и разноврсном декоративном пластиком у потпуности одговарају Прокопијевом опису Justiniane Prime.
Tsiribihina (Madagaskar)
Tsiribihina je velika rijeka na jugozapadu Madagaskara duga 200 km, koja uvire u u Mozambički kanal.
Geografske karakteristike
Porječje rijeke Tsiribihine je treće po veličini u Madagaskaru, ali je po količini voda na drugom mjestu, odmah iza porječja rijeke Betsiboka. Tsiribihina nastaje spajanjem rijeka Sakeni i Mania, u močvarnoj dolini Betsiriri, na visini od oko 100 m kod mjesta Ankazondrigitra. Nakon tog teče u pravcu sjevera nekih desetak kilometara i kod mjesta Anosimena, prima svoju najveću pritoku sa desne strane rijeku Mahajilo. Nakon tog naglo zavija i teče u pravcu zapada preko masiva Bemaraha (400 m) uskim zavojitim kanjonom dugim 15 km. Nakon izlaska iz kanjona na obalnu ravnicu, potpuno mjenja karakter, - sporo teče u vrlo širokom koritu (na pojedinim mjestima 4 - 5 km), jako meandrira i ima brojna jezera i mrtve rukavce. Za velikih kiša, često plavi i uzrokuje velike nevolje farmama uz njene obale thumb|left|230px|Karta rijeka Madagaskara (Tsiribihina je na karti lijevo) Nakon što prođe gradić Belo, Tsiribihina uvire u Mozambički kanal 50 km sjeverno od grada Morondava u velikoj delti širokoj 35 km.
Rijeka je plovna gotovo cijelom svojom dužinom do kanjona u masivu Bemaraha. thumb|right|280px|Pogled na deltu Tsiribihine iz aviona Ukupna duljina rijeke Tsiribihina je oko 200 km, a površina njena sliva iznosi 49 800 km². Njena najveća pritoka Mahajilo dug je 260 km.
Svakih pet godina malgaški narod Sakalava okupi se kod mjesta Belo, na obalama rijeke kako bi proslavili obred Fitampoha (pranje kraljevskih relikvija). Za vrijeme ovog rituala prisjećaju se na duhove svojih predaka i drevnih kraljeva.
Metil cinamat
Metil cinamat je organsko jedinjenje, koje sadrži 10 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 162,185 Da.
Galerija Klovićevi dvori
Galerija Klovićevi dvori u Zagrebu specijalizirana je muzejska ustanova (umjetnički muzej) s državnim djelokrugom. Galerija je tematski vezana uz područje likovnih umjetnosti.
Povijest
Ustanova je smještena u zdanje starog nekadašnjeg isusovačkog samostana iz 17. stoljeća. Galerija je djelovala u sastavu Muzejsko galerijskog centra u sklopu kojeg je bio i Muzej Mimara. Godina osnutka Galerije je 1980., a prostor na Jezuitskom trgu 4 otvoren je 1982. godine. Krajem devedesetih godina 20. stoljeća u skladu s novim propisima dolazi do podjele MGC-a na Muzej Mimara i Galeriju Klovićevi dvori. Galerija Klovićevi dvori počinje djelovati kao javna ustanova 1999. godine. U nadležnosti Galerije su izložbeni prostori u Kuli Lotrščak i Galerija Gradec.
Dana 8. studenoga 2012. otvorena je izložba „Julije Klović - najveći minijaturist renesanse” kojom Galerija Klovićevi dvori obilježava tridesetu obljetnicu uspješnoga djelovanja. Izložbom je prvi put na jednome mjestu ponuđeno tridesetak najznačajnijih Klovićevih radova nastalih tijekom 50 godina njegova bogatoga umjetničkog stvaralaštva.
Djelatnost
Djelatnost Galerije definirana je zakonskom legislativom vezanom uz muzeje. Primarna djelatnost Galerije je organiziranje i promidžba velikih kulturoloških izložbi te tiskanje kataloga i ostalih promidžbenih materijala tematski vezanih uz sadržaj izložbi.
Građa
Građa Galerije sadržajno je vezana uz likovne umjetnosti. Galerijski fond je razvrstan u šest zbirki.
Muzejske zbirke Galerije Klovićevi dvori su:
Usluge
Pružanje stručne pomoći iz područja djelatnosti muzeja, održavanje predavanja, vršenje stručnog vodstva, pružanje usluge informiranja vezano uz aktivnosti, organiziranje izložbi, objavljivanje stručnih publikacija.
.rs
.rs je najviši Internet domen državnih kodova (ccTLD) za Srbiju.
Banu Hilal
Banu Hilal (بنو هلال) je naziv za savez arapskih beduinskih plemena porijeklom iz oblasti Hidžaz i Nadžd u današnjoj Saudijskoj Arabiji, a koji se sredinom 11. vijeka doselio na područje Gornjeg Egipta a nakon toga migrirao dalje na zapad, na područje Magreba (Sjeverozapadna Afrika). Njihovu potonju migraciju su potakli Fatimidi, ismailitska dinastija egipatskih kalifa, kako bi preko njih kaznili ziridske emire, njihove bivše vazale koji su nedugo prije toga prihvatili sunitski islam a kao kalife priznali suparničku dinastiju Abasida iz Bagdada. Dio modernih historičara, pak, špekulira kako je migraciju potaklo iscrpljivanje pašnjaka na području gornjeg Nila uslijed degradacije ekosistema izazvanog klimatskim promjenama u tzv. srednjovjekovnog toplog perioda. U svakom slučaju, plemena Banu Hilala su brzo uspjela poraziti Zirida, te su značajno oslabili njima susjednu dinastiju Hamadida. Dolazak Banu Hilala je imao dalekosežne posljedice po historiju Magreba, s obzirom da je dao novi poticaj arabizaciji tamošnjeg stanovništva, ali i uvođenju tamošnjim područjima dotle marginalnog nomadskog načina života te doveo do značajnog opadanja poljoprivredne proizvodnje. Historičar Ibn Haldun je tvrdio kako su zemlje opustošene od Banu Hilala kasnije ostale pustinjama.
Ungiasca, Verbano-Cusio-Ossola
Ungiasca je naselje u Italiji u provinciji Verbano-Cusio-Ossola, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 67 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 599 m.
Baron (Saona i Loara)
Baron je naselje i opština u istočnom delu centralne Francuske u regionu Burgonja, u departmanu Saona i Loara koja pripada prefekturi Šarol.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 217 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 16 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 13,29 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 400 metara (maksimalnoj 446 m, a minimalnoj 282 m).
Aleksandr Aljehin
Aleksandar Aleksandrovič Aljehin (Moskva, 31.10. 1892 — Estoril, 24.3. 1946) je bio četvrti svetski šahovski prvak. Smatra se jednim od najboljih šahista svih vremena.
Aleksandar Aljehin je već sa dvadeset i dve godine bio među najboljim šahistima sveta. Tokom 1920-ih osvojio je većinu turnira na kojima je učestvovao. Godine 1927. postao je četvrti Svetski šahovski prvak nakon pobede nad Kapablankom, do tada smatranim nepobedivim, u najdužem finalnom meču sve do 1985.
Tokom ranih 1930-ih, Aljehin je dominirao na turnirima na kojima je nastupao te osvaja dva vrhunska takmičenja sa velikom razlikom. Takođe se takmičio kao prva tabla Francuske na četiri Šahovske olimpijade, osvajajući individualne nagrade na svakoj. Od sredine 1930-ih njegovi turnirski rezultati počinju varirati, što se najviše pripisuje alkoholizmu. Aljehin je ponudio revanš Kapablanki pod istim uslovima koji su ranije njemu postavljeni, ali su pregovori trajali godinama, bez velikog pomaka. U međuvremenu je sa lakoćom odbranio titulu u mečevima protiv Bogoljubova 1929. i 1934. Godine 1935. izgubio je titulu protiv Evea, ali je vratio u revanšu 1937. Njegovi turnirski rezultati su i dalje bili promenljivi, u vreme kada se uzdižu mlade zvezde poput Keresa i Fajna, Botvinik opasno ugrožava njegovu titulu. Pregovori za meč sa Keresom ili Botvinikom bivaju prekinuti zbog izbijanja Drugog svetskog rata u Evropi 1939.
Aljehin ostaje u okupiranoj Evropi i za vreme rata učestvuje na turnirima koje su organizovali nacisti. U to vreme se pojavljuju i antisemitski članci pod njegovim imenom, iako je kasnije tvrdio da su njih zapravo napisali nacisti. Aljehin je imao dobre odnose sa nekoliko jevrejskih šahista, a njegova četvrta žena je bila Jevrejka. Nakon rata je bio nepoželjan među drugim igračima i organizatora turnira zbog pomenutih tekstova. Pregovori sa Mihailom Botvinikom za meč za titulu svetskog prvaka su bili u toku, kada je Aljehin iznenada umro 1946. u Portugalu, pod nerazjašnjenim okolnostima.
Aljehin je bio poznat po žestokom i maštovitom napadačkom stilu, kombinovanim sa velikim pozicionim umećem i spretnošću u završnici. On je takođe proizveo inovacije u širokom rasponu šahovskih otvaranja. Statistička merenja različito ocenjuju njegovu snagu u poređenju sa drugim igračima, dajući mu između četvrtog i osamnaestog mesta u listama najboljih šahista svih vremena. Iako je proglašen „neprijateljem SSSR-a“, zbog antiboljševičkih stavova izraženih 1927, tokom 1950-ih je posmrtno rehabilitovan i priznat kao jedan od osnivača „sovjetske škole“, koja je dominirala šahom nakon Drugog svetskog rata. Visoko cenjen kao šahovski pisac i teoretičar, po njemu nosi ime Aljehinova odbrana kao i nekoliko varijacija otvaranja, a takođe i nekoliko studija završnice. Postoje jaki dokazi da je Aljehin objavio „poboljšane“ rezultate nekih svojih partija, mada u jednom slučaju možda nije bio krivac za to. thumb|desno|160px|Aleksandar Aljehin.
Biografija
Aleksandar Aljehin je rođen u imućnoj plemićkoj moskovskoj porodici 31. oktobra 1892. Njegov otac Aleksandar Ivanovič Aljehin je bio zemljoposednik i poslanik konzervativne zakonodavne „Četvrte dume“, a njegova majka Anisja Ivanovna Aljehina (rođena Prohorova) je bila kći bogatog industrijalca. Aleksandar je prve šahovske lekcije dobio od majke, starijeg brata Alekseja i starije sestre Varvare (Barbare).
Rana šahovska karijera (1902—1914)
thumb|desno|160px|Aljehin 1909 Prva poznata Aljehinova partija je bila sa dopisnog turnira koji je održan 3. decembra 1902, kada je imao deset godina. Učestvovao je na nekoliko dopisnih turnira koje je sponzorisao časopis „Šahovski vesnik“, između 1902. i 1911. Godine 1907. odigrao je svoje prvo zvanično takmičenje, prolećni turnir Šahovskog kluba Moskva. Kasnije te godine, Aleksandar je podelio 11-13. mesto na klubskom jesenjem turniru, a njegov stariji brat Aleksej 4-6. mesto. Sledeće godine Aleksandar je osvojio prolećni turnir, sa petnaest godina. Godine 1909. osvojio je Sverusko amatersko prvenstvo održano u Sankt Peterburgu. U narednih nekoliko godina učestvao je na sve jačim turnirima, od kojih su neki bili održani izvan Rusije. Isprva je beležio promenljive rezultate, ali se već sa šesnaest godina učvrstio kao jedan od najboljih igrača Rusije. Igrao je prvu tablu u dva prijateljska meča reprezentacija: St. Peterburg — Moskva 1911, i Moskva — St. Peterburg 1912. (oba puta remizirao sa Eugenom Borovskim). Krajem 1911. preselio se u Sankt Peterburg, gde je upisao Carski pravni fakultet za više društvene slojeve. Do 1912. bio je najjači igrač u Peterburškom klubu. Marta 1912. osvojio je Zimski turnir Kluba. Aprila iste godine osvojio je turnir 1. kategorije u Sankt Peterburškom klubu. Januara 1914, Aljehin je pobedio na svom prvom velikom ruskom turniru, deleći prvo mesto sa Aronom Nimcovičem na Sveruskom majstorskom turniru u St. Peterburgu. Posle toga su igrali mini meč za prvu nagradu (oba su dobili po partiju). Aljehin je takođe odigrao nekoliko mečeva u tom razdoblju, a njegovi rezultati su pokazivali isti obrazac: promenljivo na početku, ali kasnije konstantno dobra igra.
Velemajstor najvišeg ranga (1914—1927)
Tokom aprila i maja 1914, još jedan veliki turnir je održan u prestonici Ruske Imperije, Sankt Peterburgu, na kom je Aljehin zauzeo treće mesto iza Emanuela Laskera i Hose Raula Kapablanke. Po nekim izvorima, car Nikolaj II Romanov je dodelio titulu „velemajstora“ svakom od pet prvoplasiranih (Lasker, Kapablanka, Aljehin, Taraš i Maršal). Šahovski istoričar Edvard Vinter se bavio ovim pitanjem, istakavši da su prvi podaci koji podržavaju ovu priču članak Roberta Luisa Tejlora u broju Njujorkera od 15. Juna 1940, i Maršalova autobiografija „Mojih 50 godina šaha“ (1942). Aljehina je iznenađujući rezultat načinio ozbiljnim kandidatom za Svetsko prvenstvo u šahu. Bez obzira da li je ili nije dobio ovo formalno priznanje „Aljehin je postao velemajstor u svojim sopstvenim očima i u očima publike“. U Julu 1914, Aljehin je podelio prvo mesto u Parizu sa Maršalom.
Prvi svetski rat i postrevolucionarna Rusija
U toku jula i avgusta 1914, početkom Prvog svetskog rata, Aljehin je vodio na turniru u Manhajmu u Nemačkoj, održanom povodom 19. kongresa „Nemačkog šahovskog saveza“ sa devet pobeda, remijem i porazom. Dobija nagradu od 1100 maraka (što izračunato u današnjoj protivvrednosti iznosi oko 11.000 evra). Nakon objave rata Rusiji, jedanaest ruskih igrača (Aljehin, Bogoljubov, Bogarčuk, Flamberg, Kopelman, Maliutin, Rabinovič, Romanovski, Saburov, Seležnjev, Vajnštajn) biva internirano u Rajhštat, Nemačka. Datuma 14, 17. i 29. septembra 1914, četvorica od njih (Aljehin, Bogarčuk, Saburov i Kopelman) bivaju oslobođeni i dopušta im se povratak kući. Aljehin se vraća u Rusiju krajem oktobra 1914. (preko Švajcarske, Italije, Londona, Stokholma i Finske). Peti ruski igrač, Romanovski, oslobođen je 1915, a šestom, Flambergu, je dozvoljeno da se vrati u Varšavu 1916. . Nakon povratka u Rusiju, Aljehin je pomagao u prikupljanju novca za pomoć ruskim šahistima koji su ostali internirani u Nemačkoj igrajući egzibicione simultanke. Decembra 1915, osvojio je turnir u Moskvi. U aprilu 1916. dobio je mini-meč protiv Aleksandra Ajvensona sa dve pobede i porazom u Kijevu, a tokom leta iste godine služio je u Savezu gradova (Crvenom krstu) na Austrijskom frontu. U septembru je odigrao simultanku na slepo protiv petorice ljudi u ruskoj vojnoj bolnici u Tarnopolju. Godine 1918. osvaja „Trokružni turnir“ u Moskvi. U junu naredne godine, nakratko biva zatvoren u „Odesinoj ćeliji smrti“ pri odseku Čeke (tajne policije sovjetske Rusije) u Odesi, pod sumnjom da je špijun. Optužen je za veze sa belom inteligencijom kao njihov kontraobaveštajac, nakon ruskog oslobođenja Ukrajine od nemačke okupacije. Na Zapadu se pojavljuju glasine da su Aljehina likvidirali boljševici.
Period 1920—1927
thumb|desno|230px|Romanovski i Aljehin 1920. Kada su se uslovi u Rusiji poboljšali, Aljehin je pokazao da je među najjačim ruskim igračima. Januara 1920, on je osvajio „moskovski šampionat“ (11-11), ali nije proglašen prvakom Moskve, jer nije bio stanovnik grada. Takođe, oktobra 1920. pobedio je na „Sveruskoj šahovskoj olimpijadi“ u Moskvi (devet pobeda, šest remija, bez poraza), a ovaj turnir biva retroaktivno proglašen za prvo prvenstvo SSSR-a. Njegov brat Aleksej je zauzeo treće mesto na turniru amatera.
Marta 1920, Aljehin se oženio sa Aleksandrom Batajevom. Razveli su se iduće godine. Kratko vreme (1920—21), radio je kao prevodilac za komunističku Internacionalu — „Kominternu“, i biva imenovan za sekretara u uredu za obrazovanje. U tom svojstvu, upoznao je švajcarsku novinarku i izaslanicu Kominterne, Analizu Rig, koja je bila starija od njega trinaest godina, venčavali su se 15. marta 1921. Ubrzo nakon toga, dobio je dozvolu da sa suprugom napusti Rusiju radi posete Zapadu, ali se iz te posete nikada nije vratio. Juna 1921, Aljehin napušta suprugu u Parizu i seli se za Berlin.
U ovom periodu od 1921. do 1923, Aljehin je odigrao sedam mini mečeva. Prvo, 1921. godine u Moskvi, pobeđuje Nikolaja Grigorijeva (+2-0=5). Zatim nakon odlaska iz Rusije, remizira sa Ričardom Tičmanom (+2-2=2) i pobeđuje Fridriha Semiša (+2-0=0) u Berlinu. A, 1922. godine pobeđuje Josipa Bernštajna (+1-0=1) i Arnolda Erbaha (+1-0=1), u mečevima odigranim u Parizu, i Manuela Golmaja (+1-0=1) u meču odigranom u Madridu. Konačno 1923, dobija Andrea Mufanga (+2-0=0) u Parizu.
Od 1921—27, Aljehin je osvojio ili podelio prvo mesto na oko dve trećine od mnogih turnira na kojima je igrao. Najmanje nagrade za postignute rezultate su bile kravata za treće mesto na turniru u Beču 1922, iza Akibe Rubinštajna i Ričarda Retija i treće mesto u Njujorku 1924, iza bivšeg šampiona sveta Emanuela Laskera i aktuelnog šampiona Hose Raula Kapablanke (ali ispred Frenk Džejms Maršala, Ričarda Retija, Geze Marocija, Efima Bogoljubova, Havijera Tartakovera, Frederika Jejtsa, Edvarda Laskera i Davida Janovskog). Tehnički, Aljehinova igra je uglavnom bila bolja od igre konkurenata, čak i Kapablanke, ali je problem bio nedostatak samopouzdanja u partijama protiv najvećih rivala.
Aljehinu je u celom ovom periodu glavni cilj bio organizovati meč sa Kapablankom. Smatrao je da najveća prepreka nije Kapablankina igra, već jedan uslov iz „Londonskih pravila 1922“, (na kome je sam Kapablanka insistirao) prema kom izazivač mora obezbediti 10.000 američkih dolara, od kojih više od pola pripada braniocu titule, čak i u slučaju poraza (10.000 dolara je 1927. vredelo kao 391.000 $, 2006. godine ). Aljehin u novembru 1921, a Rubinštajn i Aron Nimcovič 1923. izazivaju Kapablanku, ali bezuspešno pokušavaju da sakupe pomenutu sumu. Prikupljanje novca je Aljehinu bio primarni cilj, tako da čak i odlazi na turneju, igrajući egzibicione simultanke za skromne naknade iz dana u dan. U Njujorku 27. aprila 1924, je oborio svetski rekord igrajući simultanku naslepo na dvadeset i šest tabli (prethodni rekord je bio dvadeset i pet, koji je postavio Gul Brejer), dobivši šesnaest, remiziravši i izgubivši po pet partija, nakon dvanaest sati igre. Oborio je sopstveni rekord 1. februara 1925, igrajući u Parizu vezanih očiju simultanku istovremeno na dvadeset i osam tabli, ostvarivši pri tom dvadeset i dve pobede, tri remija i tri poraza.
Tokom 1925. postao je francuski državljanin i upisao je pravni fakultet na Sorboni. Iako se izvori ne slažu oko toga da li je završio te studije, tokom 1930-ih je bio poznat kao „dr Aljehin“. Tema njegove teze je bila „Kineski zatvorski sistem“. On je međutim, još 1914. diplomirao pravo u Sankt Peterburgu, ali se njime nije nikada bavio.
Oktobra 1926, pobedio je na turniru u Buenos Airesu. Od decembra 1926. do januara 1927, igrao je meč protiv Maksa Evea i pobeđuje (5,5-4,5). Iste godine se oženio po treći put, sada sa Nadeždom Vasilijev (devojačko Fabricki), starijom ženom, udovicom ruskog generala V. Vasilijeva.
Svetski šahovski prvak, prva vladavina (1927—1935)
thumb|desno|230px|Hose Raul Kapablanka, protiv koga Aljehin osvaja titulu svetskog prvaka 1927. Pregovori za revanš meč su se odužili i nikada nisu urodili plodom. Aljehin je 1927. konačno uspeo izazvati Kapablanku, nakon što je iza njega stala grupa argentinskih biznismena i sam predsednik Argentine, koji su garantovali sredstva, a meč je organizovan u šahovskom klubu iz Buenos Ajresa. Meč je održan od septembra do novembra 1927, u Buenos Ajresu, a Aljehin osvaja titulu rezultatom +6-3=25. Ovo je bio formalno najduže igrani meč za titulu prvaka sve do 1984. i duela Anatolija Karpova i Garija Kasparova. Rezultat meča je iznenadio gotovo ceo šahovski svet, jer prethodno Aljehin nikada nije dobio ni jednu partiju protiv Kubanca. Nakon Kapablankine smrti i sam Aljehin je izrazio iznenađenje svojom pobedom, smatrajući da 1927. on nije bio bolji igrač od Kubanca, ukazujući na Kapablankine probleme sa samopouzdanjem kada stvari krenu nepredviđenim tokom. Kapablanka je ušao u meč bez fizičke i psihičke pripreme, dok je Aljehin bio u dobrom fizičkom stanju, detaljno prostudiravši protivnikovu igru. Prema Kasparovu, Aljehinove analize otkrivaju mnoge sitne slabosti, koje su postojale, jer Kapablanka nije radio na poboljšanju igre. Vladimir Kramnik dodaje da je to bio prvi meč u kojem Kapablanka nije lako dobijao partije.
Tokom celog meča iz 1927. vodila se žestoka borba, koja je trajala gotovo dva i po meseca. Aljehin dobija prvu partiju kao crni igrajući francusku odbranu, uz Kapablankinu pomalo pasivnu igru u središnjici; ovo je ujedno bila i njegova prva pobeda nad Kubancem u nekom ozbiljnijem takmičenju, nakon 13 godina pokušavanja. Kapablanka izjednačuje u trećoj partiji, a zatim dobija i sedmu, obe sa belim figurama, te tako prelazi u vođstvo. Aljehin vezuje dve pobede u 11. i 12. partiji nakon što je u obe svog protivnika primorao na predaju, te ponovo preuzima vođstvo. Čak je i nakon 31. partije vodio četiri prema tri uz dvadeset i četiri remija, te je izgledalo da će meč trajati još nekoliko nedelja. Aljehin potom dobija 32. i 34. partiju dok u 33. remizira da bi potvrdio titulu. Kapablanka nije dobio ni jedan meč kao crni, dok je Aljehin sa istim figurama dobio čak tri partije. Tokom celog meča Aljehin je igrao mnogo opreznije, solidnije i tiše nego u prethodnim susretima sa Kapablankom, izbegavajući nepotrebne ili nezdrave taktičke avanture koje su ga često u prethodnim mečevima dovodile do poraza. Čini se da je njegova strategija bila čekanje da se šampion umori i oslabi, što se na kraju verovatno i desilo. Što se tiče otvaranja, oba igrača su favorizovala različite oblike daminog gambita u većini igara, izbegavajući oštrija i manje analizirana hipermoderna otvaranja. Tokom cele svoje profesionalne karijere, Kapablanka nije bio izazivan niti pritiskan većim brojem uzastopnih veoma teških partija, na način na koji je to Aljehin postigao.
Odmah nakon pobede, Aljehin najavljuje da je spreman dati revanš Kapablanki, pod istim uslovima koje je tražio i Kapablanka, tj. da izazivač treba da obezbedi sumu od 10.000 dolara, od čega više od pola pripada braniocu titule, čak i u slučaju poraza. Nakon Kapablankine smrti, Aljehin je izjavio da je taj čuveni uslov zapravo bio pokušaj Kubanca da izbegne izazivače. Pregovori su se vukli nekoliko godina, prekidajući se kada se činilo da je dogovor postignut. Vremenom je njihov odnos jako zahladneo, a Aljehin počinje tražiti mnogo veće sume za učešće na turnirima gde nastupa i Kapablanka.
Velemajstor Robert Birn je pisao da je od tada Aljehin svesno za naredne mečeve favorizovao nešto slabije protivnike umesto opcije da Kubancu pruži revanš.
Iako se nikada nije dogovorio oko uslova revanša sa Kapablankom, igrao je dva meča sa Efimom Bogoljubovim, „službenim FIDE izazivačem“, 1929. i 1934, oba puta dobija hendikep. Prvi meč je održan u Visbadenu, Hajdelbergu, Berlinu, Hagu i Amsterdamu od septembra do novembra 1929. Aljehin je odbranio titulu rezultatom (+11-5=9). Od aprila do juna 1934, ponovo se suočava sa Bogoljubovim u revanš meču održanom u dvanaest nemačkih gradova i dobija ga sa pet poena razlike (+8-3=15). Već 1929, Efim je imao četrdeset godina i verovatno je i njegov igrački zenit bio prošao.
Nakon meča za titulu prvaka, Aljehin se vraća u Pariz i govori protiv boljševizma. Nakon toga, Nikolaj Krilenko, predsednik Sovjetskog šahovskog saveza, objavljuje službeni memorandum u kom navodi da Aljehina treba smatrati neprijateljem Sovjeta. Sovjetski šahovski savez prekida svaki kontakt sa Aljehinom do kraja 1930-ih. Njegov stariji brat Aleksej, sa kojim je Aleksandar imao veoma blizak odnos, javno odbacuje i njega i njegova antisovjetska gledišta ubrzo nakon ove objave, no Aleksej je imao vrlo malo izbora pri donošenju ove odluke. Avgusta 1939, Aleksej biva ubijen u Rusiji.
Aljehin je dominirao šahom sredinom 1930-ih. Njegove najčuvenije turnirske pobede su bile u San Remu 1930. (+13=2, 3,5 poena ispred Nimcovića) i na šahovskom turniru na Bledu 1931. (+15=11, 5,5 poena ispred Bogoljubova). Osvaja većinu drugih turnira na kojima je igrao, deli prvo mesto u dva, a njegovo prvo slabije mesto biva na šahovskom turniru u Hejstingsu (deli drugo mesto, 0,5 poena iza Salo Flora), 1933/34. Godine 1933, takođe dobija egzibicioni meč sa Rafaelom Kintonom (+4-0=0) u San Huanu, ali dobija samo remi protiv Josipa Bernštajna (+1-1=2) u Parizu.
Od 1930. do 1935, Aljehin nastupa kao prva tabla Francuske na četiri šahovske olimpijade, osvojivši: prvu nagradu za briljantnost u Hamburgu 1930, zlatnu medalju za igru u Pragu 1931. i Folkstounu 1933, i srebrnu medalju za duel jedan na jedan u Varšavi 1935. Njegov poraz od letonskog majstora Hermanisa Matisonsa u Pragu 1931, je bio ujedno i njegov prvi poraz na nekom ozbiljnijem šahovskom nadmetanju od osvajanja svetskog šampionata.
Četvrti put se oženio 1934, sada sa Grejs Friman (devojački Višard), šesnaest godina starijom od njega. Frimanova, rođena Amerikanka, udovica britanskog vlasnika plantaže čaja na Cejlonu, zadržala je do kraja života svoje britansko državljanstvo i ostala je u braku sa Aleksandrom sve do njegove smrti.
Gubitak titule prvaka (1935—1937)
thumb|desno|160px|Statua Maksa Evea Godine 1933, holandski šahista Maks Eve izaziva Aljehina za titulu prvaka. Eve je ranih 1930-ih, smatran jednim od tri dostojna izazivača (pored Kapablanke i Saloa Flora). Meč za titulu je počeo 3. oktobra 1935, u Candvortu, Holandija. Iako je Aljehin stekao rano vođstvo, od trinaeste partije nadalje Eve dobija dvostruko više partija od Aljehina. Izazivač je postao novi prvak sveta 15. decembra 1935, rezultatom devet pobeda, trinaest remija i osam poraza. Ovo je ujedno bio i prvi meč za titulu koji je imao službene sekundante: Aljehinov je bio Salo Landau, a Eveov, Geza Maroci. Eveova pobeda je bila veliko iznenađenje i ponekad se pripisuje Aljehinovom alkoholizmu. Flor, koji je takođe pomogao Eveu u toku meča, ističe da je Aljehinu više problema napravilo preveliko samopouzdanje negoli alkohol, a i sam Aljehin je ranije rekao da će lako pobediti. Kasniji svetski prvaci Vasilij Smislov, Boris Spaski, Anatolij Karpov i Gari Kasparov, koji su analizirali meč za svoje potrebe, su potvrdili da je Eveova pobeda bila opravdana i da je standard njegove igre bio dostojan Svetskog prvenstva.
U osamnaest meseci po gubitku titule, Aljehin je nastupio na deset turnira, sa promenljivim rezultatima: podelio je prvo mesto sa Keresom na šahovskom turniru u Bad Nojhajmu maja 1936; pobedio je u Drezdenu juna 1936; osvaja drugo mesto, iza Flora, jula 1936. na šahovskom turniru u Poderbradi; bio je šesti avgusta 1936. na šahovskom turniru u Notingemu, iza Kapablanke, Mihaila Botvinika, Rubena Fajna, Samjuela Reševskog i Evea; oktobra 1936. biva treći u Amsterdamu, iza Evea i Fajna; deli prvo mesto sa Salom Landauom na „Kvadringalu“ u Amsterdamu, takođe oktobra 1936; osvaja Novogodišnji šahovski turnir u Hejstingsu 1936/37, ispred Fajna i Erika Eliskasesa; pobedio je na „Kvadringalu“ u Nici marta 1937; treći je, iza Keresa i Fajna u Margejtu, aprila 1937; deli četvrto mesto sa Keresom, iza Flora, Reševskog i Vladimira Petrovsa u Kemeriju juna i jula 1937; zatim deli drugu poziciju sa Bogoljubovim, iza Evea, na „Kvadringalu“ u Bad Nojhajmu, jula 1937.
1937—1939
thumb|desno|230px|Aljehin na jednoj od svojih brojnih simultanki Maks Eve je brzo organizovao revanš meč, nešto što Kapablanka nikako nije uspeo nakon 1927. Aljehin je povratio titulu od Evea decembra 1937, sa velikom razlikom (+10-4=11). U ovom meču koji je održan u Holandiji, Eveov sekundant je bio Ruben Fajn, a Aljehinov, Erik Eliskases. Meč je u početku bio prava borba, ali je u finišu Eve drastično popustio, izgubivši četiri od poslednjih pet partija. Fajn je ovaj kolaps pripisao nervnoj napetosti, do koje je verovatno došlo zbog velikog truda da se podjednako održe mirnoća i koncentracija tokom celog meča. Aljehin više nije igrao šampionske mečeve i držao je titulu do smrti.
Godina 1938. počinje sjajno za Aljehina, jer osvaja Montevideo turnir u Karasku (mart), Margejt (april), i deli prvo mesto sa serom Džordžom Alanom Tomasom u Plimutu (septembar). U novembru, međutim, deli 4—6. mesto sa Eveom i Reševskim, iza Keresa, Fajna i Botvinika, ali ispred Kapablanke i Flora, na poznatom AVRO turniru u Holandiji. Ovaj turnir je igran u svakom od nekoliko gradova domaćina za nekoliko dana u isto vreme, te zbog toga možda i ne čudi što su mlade zvezde u usponu osvojile prva tri mesta, dok su za starije igrače česta putovanja bila vrlo naporna.
Odmah nakon AVRO turnira, Botvinik, koji je zauzeo treće mesto, izaziva Aljehina za titulu prvaka. Složili su se da nagradni fond bude 10.000 američkih dolara od kojih dve trećine idu pobedniku, i da će, ako meč bude održan u Moskvi, Aljehin biti pozvan najmanje tri meseca ranije, kako bi učestvovao na turniru i kako bi se dobro pripremio. Ostali detalji nisu bili ugovoreni kada je izbio Drugi svetski rat, što je prekinulo pregovore, koji su obnovljeni tek nakon rata.
Paul Keres, osvajač AVRO turnir na produžetke protiv Fajna, takođe je izazvao Aljehina u meču za titulu. Pregovori su vođeni tokom 1939, kada izbija rat. Tokom rata Keresova domovina, Estonija, biva napadnuta od SSSR-a, zatim od Nemačke, a onda ponovo od SSSR-a. Na kraju rata, sovjetska vlada sprečava Keresa da nastavi pregovore, na osnovu optužbe da je tokom rata sarađivao sa Nemcima u okupiranoj Estoniji.
Aljehin je kao prva tabla predstavljao Francusku na osmoj Šahovskoj olimpijadi u Buenos Ajresu 1939, kada izbija rat u Evropi. U dogovoru sa kapitenima ekipa, pre svega sa Aljehinom (Francuska), Tartakoverom (Poljska) i Albertom Bekerom (Nemačka) uz predsednika argentinskog šahovskog saveza, Augusta de Mura, odlučeno je da se nastavi sa takmičenjem.
Aleksandar je osvojio srebrnu medalju u pojedinačnoj konkurenciji (devet pobeda, bez poraza i sedam remija) iza Kapablanke (samo rezultati iz A i B finala — odvojeno za oba dela, računatim za najbolje pojedinačne rezultate). Ubrzo nakon Olimpijade, Aljehin osvaja šahovski turnir u Montevideu (7-7) i Karakasu (10-10).
Krajem avgusta 1939, i Aljehin i Kapablanka pišu de Murou o mogućnosti revanš meča. Dok su se prethodni pregovori svodili na garanciju da se meč uopšte odigra, navodeći želju Kubanca da se i revanš održi u argentinskoj prestonici, potonji pregovori su prošireni na dogovore o visini nagradnog fonda o kome se razgovaralo nakon Olimpijade. Podržan latinoameričkom finansijskom injekcijom, Kapablanka šalje ponudu u novembru. Međutim, ovi planovi nisu imali realnu osnovu u ponuđenom depozitu (govorilo se o sumi od 10.000 dolara u zlatu), tako da nije ni došlo do meča čiji je početak planiran za 14. april 1940.
Drugi svetski rat (1939—1945)
Za razliku od mnogih učesnika Šahovske olimpijade iz 1939, Aljehin se vratio u Evropu januara 1940. godine. Nakon kratkog boravka u Portugalu, prijavio se u francusku vojsku kao sanitetski oficir.
Nakon pada Francuske (juna 1940), beži u Marselj. Pokušava otići u Ameriku preko Lisabona, gde podnosi zahtev za američku vizu. Oktobra 1940, ponovo je pokušao da dobije dozvolu, ali ovoga puta za odlazak na Kubu, obećavši da će odigrati meč sa Kapablankom. Ovaj zahtev je odbijen.
Da bi zaštitio svoju ženu Grejs, koja je bila američka Jevrejka, i njenu imovinu u Francuskoj (dvorac Sen Obin le Čaf, u blizini gradića Dipe, koga su nacisti opljačkali), pristao je na saradnju sa njima. Učestvovao je na turnirima u Minhenu, Salcburgu, Krakovu-Varšavi, i Pragu, koje je organizovao Erhard Post, izvršni direktor Velikonemačkog šahovskog saveza, koji su kontrolisali nacisti. Keres, Bogoljubov, Gota Stolc, i nekoliko drugih majstora je uzimalo učešće u sličnim događajima u okupiranoj Evropi. Godine 1941, podelio je drugo mesto sa Erikom Lundinom u Minhenu (Evropa-turnir, koji je održan u septembru, a osvojio ga je Stolc), takođe je podelio prvo mesto sa Polom Feliksom Šmitom na turniru Krakovu-Varšavi (drugi General-turnir, održan u oktobru), a osvojio je turnir u Madridu (decembar). Sledeće godine osvojio je turnir u Salcburgu (juna 1942) i Minhenu (septembra 1942; nacisti su ovaj turnir nazvali, u prevodu „Evropsko prvenstvo“). Kasnije 1942. pobedio je u Varšava-Lublin-Krakovu (treći General, oktobra 1942), a deli prvo mesto sa Klausom Jungeom u Pragu (Durasov memorijal; decembra 1942). Tokom 1943, remizirao je u mini meču protiv Bogoljubova u Varšavi (+1-1, mart 1943), osvojio turnir u Pragu (aprila 1943), a zatim je podelio prvo mesto sa Keresom u Salcburgu (juna 1943).
thumb|desno|230px|Drugi svetski rat je prekinuo sva redovna zbivanja u Evropi, pa tako i šahovska nadmetanja Do kraja 1943, Aljehin je boravio u Španiji i Portugalu kao nemački predstavnik za šahovska zbivanja. Ovo mu je takođe dozvoljeno i da bi bio daleko od sovjetske invazije na istočnu Evropu. Godine 1944, jedva pobeđuje u meču protiv Ramona Reja Ardida u Saragosi (+1-0=3; aprila 1944) i osvaja Hihon (jula 1944). Sledeće godine, pobedio je u Madridu (marta 1945), podelio drugo mesto sa Antoniom Medinom u Hihonu (jula 1945; turnir osvaja Antonio Riko), osvojio Sabadelu (avgusta 1945), podelio prvo mesto sa F. Lopez Njunjezom u Almeriji (avgusta 1945), osvojio Meilju (septembra 1945) i zauzeo je drugo mesto u Kaseresu, iza Frančeska Lupija (jesen 1945).
Aljehina je zainteresovao napredak šahovskog čuda od deteta Artura Pomara, i deo svoje poslednje knjige („Legado“, 1946) je posvetio upravo njemu. Igrali su u Hihonu 1944, kada je Pomar, sa svega dvanaest godina, izborio zasluženi remi sa šampionom.
Poslednja godina
thumb|desno|160px|Aljehinov grob u Parizu Nakon završetka rata, Aljehin nije pozivan da učestvuje na turnirima mimo Pirinejskog poluostrva, zbog svoje navodne veze sa nacistima. Poziv na turnir u Londonu je povučen, nakon protesta ostalih učesnika. Dok se pripremao za meč svetskog prvaka protiv Botvinika, iznenada je umro u svojoj hotelskoj sobi u Estorilu, Portugal. Okolnosti njegove smrti su i danas predmet rasprava. Najčešće je pripisuju srčanom udaru, ali je u pismu magazinu „Šahovski život“ jednog od svedoka autopsije rečeno da je pravi uzrok smrti gušenje komadom mesa. Neki su spekulisali da ga je ubila francuska organizacija „Legije smrti“. Nekoliko godina kasnije, Aljehinov sin, Aleksandar, je izjavio da je „ruka Moskve stigla i njegovog oca“.
Kanadski velemajstor Kevin Šparget, koji je živeo u Portugalu od kraja 1980-ih, a koji je temeljno istraživao Aljehinovu smrt, takođe navodi ovu opciju kao najverovatniju. Šparget smatra da je vrlo moguće da su zločin i obdukciju izmanipulisala portugalska tajna policija — PIDE. On veruje da je Aljehin ubijen izvan svoje sobe, verovatno od strane Sovjeta.
Sahranu je sponzorisala FIDE, a telo je preneto na groblje Monparnas u Parizu 1956.
Snaga igre i stil
Različiti statističko-rangirajući sistemi se veoma razlikuju u oceni Aljehinove igre. mu dodeljuje tek 18. mesto na listi najjačih šahista, komentarišući da pobede nad igračima kao što su Bogoljubov ili Eve nisu dovoljno jaka osnova za titulu najvećeg u istoriji. Ali, na veb stranici je svrstan između četvrtog i osmog mesta, zavisno od kvaliteta igre na vrhuncu karijere u poređenju sa zenitom konkurenata, a zaključak je da je njegov vrhunac bio nešto jači nego Laskerov ili Kapablankin, ali ipak nešto slabiji od Botvinikovog. Autor ovog sajta, Džef Sonas, na osnovu uporednih ocena smatra da je on šesti najbolji u istoriji. Isti autor smatra da je Aljehinova pobeda na šahovskom turniru u Sanremu 1930, šesti najbolji nastup na turnirima ikada. U svojoj knjizi iz 1978. godine, Ocena velikih šahista prošlosti i sadašnjosti, Arpad Elo izvodi zaključke na osnovu učinka igrača u pet godina karijere kada su bili na vrhuncu. On zaključuje da Aljehin deli peto mesto na listi najvećih u istoriji (zajedno sa Morfijem i Smislovim), ali iza Kapablanke, Botvinika, Laskera i Talja.
Aljehinov je vrhunac bio period ranih 1930-ih kada je osvojio gotovo sve turnire na kojima je nastupao, ponekad i sa vrlo velikom razlikom. Nakon toga, njegova igra opada, i on nakon 1934. više nije osvojio turnir vrhunske klase. Nakon povratka titule Svetskog prvaka 1937, pojavilo se nekoliko novih mladih zvezda, koji postaju ozbiljna pretnja njegovom prestolu.
Aljehin je bio jedan od najvećih majstora napada koji je naizgled mogao sprovesti bilo koju kombinaciju koju bi zamislio. Ono što ga je razlikovalo od većine drugih agresivnih igrača je njegova sposobnost da vidi potencijal za napad i da se pripremi za njega, tamo gde ostali nisu videli ništa. Rudolf Špilman, majstor taktike koji je odigrao mnogo nezaboravnih partija je rekao:
Dok je Maks Eve rekao:
Mogući odgovor na ovo je dao Rihard Reti:
Džon Nan je komentarisao da Aljehin ima „posebnu sposobnost da izazove komplikacije, bez preteranog preuzimanja rizika“, a Edvard Vinter ga naziva „gospodarem komplikovanih pozicija“. Neke Aljehinove kombinacije su toliko kompleksne da se ni današnji prvaci i velemajstori ne slažu u analizi i oceni istih.
Ipak, Gari Kasparov je rekao da su Aljehinovi napadi bili zasnovani na jakim pozicionim temeljima, a Hari Golombek je otišao i korak dalje sa izjavom da je Aljehin „najsvestraniji od svih šahovskih genija, koji se u svakom stilu i u svakoj poziciji osećao kao kod kuće .“ Fajn, jedan od Aljehinovih najvećih rivala i potencijalnih izazivača kasnih 1930-ih, je napisao tokom 1950-ih da je Aljehinova zbirka najboljih igara jedna od tri najveće za koje on zna , a i Golombek je sa njom bio jednako oduševljen.
Aljehin ima u svojim partijama veći procenat pobeda od bilo kojeg drugog Svetskog šampiona, a njegovi remiji traju duže od bilo kog drugog prvaka. Ipak, njegova želja za pobedom je ponekad prelazila formalne okvire sporta i takmičenja. Kada ga je Fajn pobedio u jednoj neobaveznoj partiji iz 1933, tražio je ponovo igranje meča zbog greške koju je napravio u jednom potezu. A u stonom tenisu, koji je igrao jednakim žarom, ali prilično slabo, često bi lomio lopticu kada bi izgubio.
Bobi Fišer je u jednom članku iz 1964, Aljehina rangirao kao jednog od deset najvećih u istoriji. Sam Fišer, koji je bio oličenje jasne i jednostavne igre, je napisao o njemu:
Aljehinov stil je imao veliki uticaj na Kasparova koji je rekao:
Uticaj na igru
Nekoliko otvaranja i varijacija otvaranja su nazvane po Aljehinu. Osim dobro poznate Aljehinove odbrane (1. e4, Sf6) i Albin—Šatard—Aljehinovog napada u „ortodoksnoj“ Paulsenovoj varijanti francuske odbrane, postoje Aljehinove varijacije u: budimpeštanskom gambitu, bečkoj igri, promenjenoj varijanti Reja Lopeza, Vinaverovoj varijanti francuske odbrane; Zmaj varijanti sicilijanske odbrane, daminom gambitu, slovenskoj odbrani, igri daminog pešaka, katalonskom otvaranju i holandskoj odbrani (gde čak tri različite varijante nose njegovo ime). Irving Černjev je komentarisao da se „otvaranje sastoji iz Aljehinove igre, sa nekoliko varijacija“.
Aljehinova odbrana počinje sa potezima (1. e4, Sf6). Aljehin je uvodi na turniru u Budimpešti 1921, u mečevima protiv Endrea Štajnera i Fridriha Semiša. Četiri godine kasnije, u časopisu Moderna šahovska otvaranja je napisano: „Ništa nije indikativnije u tekovinama nove, hipermoderne škole, negoli bizarna odbrana koju uvodi Aljehin... Iako se protivi načelima klasične škole, ona omogućava crnom kraljevom skakaču mnogo veću pokretljivost u ranim fazama igre, u vrebanju slabosti na sredini table, gde se nalaze beli pešaci“. Sa druge strane, ova strategija omogućuje belom da skocentriše jaku masu pešaka na centru table, uključujući polja c4, d4, e5 i f4. Velemajstor Nik de Firmejn u jednom broju pomenutog časopisa iz 2008. konstatuje da „ovom koncepcijom igra gubi svaki smisao ravnoteže i simetrije, što predstavlja dobar izbor otvaranja u mečevima protiv agresivnih igrača“.
Aljehin je takođe komponovao i nekoliko problema završnice, od kojih je jedan prikazan na dijagramu (zanimljiva studija sa sedam figura).
Aljehin je napisao više od dvadeset knjiga o šahu, uglavnom beleške sa mečeva ili turnira, plus zbirku njegovih najboljih igara između 1908. i 1937. Za razliku od Štajnmica, Laskera, Kapablanke i Evea, on nije u njima objašnjavao svoje ideje o igri, niti je početnicima pokazivao kako da unaprede svoju igru. Zapravo, njegove su knjige mnogo više služile stručnjacima nego početnicima: one sadrže mnoge duge analize varijacija na kritičnim pozicijama, te „pojedinačna odstupanja i izuzetke od date taktike, a ne pravila i pojednostavljenja svoje igre“.
Iako je proglašen neprijateljem SSSR-a nakon njegovih antiboljševičkih izjava iz 1928, postepeno je rehabilitovan od strane sovjetske šahovske elite nakon smrti 1946. Istraživanja Aleksandra Kotova o njegovoj igri i karijeri, koja su prerasla u biografiju, su dovela do čitavog niza spomen-turnira u Aljehinovu čast. Prvi od njih je održan u Moskvi 1956, a prvo mesto su podelili Botvinik i Smislov. U svojoj zajedničkoj knjizi Sovjetska šahovska škola, Kotov i Judovič posvećuju posebno poglavlje Aljehinu, nazvavši ga „najvećim ruskim igračem“, i pohvalivši njegovu sposobnost za preuzimanje inicijative, naročito u taktičkim varijacijama otvaranja. Botvinik je svojevremeno pisao da se sovjetska škola od Aljehina učila kvalitetu napadačke igre, sposobnošću za samokritiku i kombinatornoj viziji i kreativnosti. Aljehin je jednom i napisao da su za uspeh u šahu potrebne tri stvari: „Prvo, neprestana samoanaliza i poboljšavanje igre; drugo, podroban pregled protivnikove snage i slabosti; i treće i najvažnije, viši cilj ili zadatak da se sopstvena dostignuća usklade sa opštim napredkom šaha, kako bi se on izravnao sa naukom i umetnošću, gde mu je i mesto“.
Optužbe o poboljšanim partijama
U poziciji prikazanoj na dijagramu, do koje nije došlo u stvarnom meču, Aljehin tvrdi da beli pobeđuje sa 24. Th6, kao i nakon nekih komplikovanja, crni je ili matiran ili ulazi u završnicu sa kraljicom manje. Neke nedavne analize pokazuju da to nije slučaj: ako beli zaista odigra 24. Th6, crni može odgovoriti 24... Lg4! i beli ne može forsirati napad za matiranje. U kasnijoj kompjuterskoj obradi pozicije, pokazuje se da beli može forsirati mat, ali samo ako se promeni Aljehinov navod na 20. potezu, gde postoje samo tri kraljice.
Šahovski istoričar Edvard Vinter je detaljno istraživao navodnu Aljehinovu pobedu u petnaest poteza pomoću žrtve kraljice na turniru u Sabadelu 1945. Neke fotografije napravljene tokom ovog meča pokazuju položaje pojedinih figura tokom igre. Bazirano na položajima figura sa ovih fotografija, pokazalo se da se partija nikako nije mogla završiti na način koji je zvanično objavljeno. To je dovelo do sumnje da je zvanična verzija i stvarna. Čak i da je ova verzija zaista bila lažna, nema sumnje da je Aljehin bio pobednik ovog duela, a takođe nema ni dokaza da je on sam bio izvor objavljivanja navodno lažne verzije.