cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Funtana
Povijest
U to je vrijeme Funtana imala uz Kaštel i crkvu sv. Bernarda sa zvonikom i pedesetak kamenih kuća koje su okruživale sjedište feuda. Pored Perila u kamenoj arhitekturi nalazila se crkva BDM od Milosti okružena starim grobljem koje od 1907. seli do crkve Karmelske Gospe (1631.). U sjevernoj uvali podno naselja sve karte i opisi donose podatke o mirnoj luci, a uz samu cestu i križanje prema izvorima (Perila), nalazi se i freskama oslikana crkvica sv. Lucije sagrađena 1750., a još danas s preslicom i zvonom u pročelju. Postoje, međutim, znatno stariji prikazi s crtežima Funtane, među kojima se ističe ilustracija u opisu Istre kojem je autor Prospero Petronio iz 1681. godine. Već je gotovo jedno stoljeće Funtana bila feud obitelji Borisi što su se iz Bara, bježeći pred Turcima, naselili u Kopar i potom od 1595. godine započeli povremeni, a nakon 1610. i dovršenja njihove palače koju Funtanjani nazivaju Kaštelom, i stalni boravak.
Vlasnički nije na Bernarda Borisija Funtana prešla izravno. U 15. stoljeću, kao dio dobra sv. Maura odnosno biskupsko vlasništvo, pripisana je porečkom katedralnom kaptolu. Čini se da su kanonici upravo prepustili pazenatičkom kapetanu, čije je sjedište bilo u Svetom Lovreču i kasnije Rašporu (odnosno Buzetu). Tako je tek uži teritorij Funtane pod vlasništvom kaptola u prvo vrijeme prodan Bernardu Borisiju 1595., a tek je znatno kasnije, nakon izgradnje crkve posvećene sv. Bernardu (1621.), zvonika, normalizacije života u feudu, porečki kaptol uz obaveze uzdržavanja crkve i svećenika, Borisijevima i njihovom feudu nadodao zaljev Mulandria s dva poluotoka koji ga okružuju (danas Plava i Zelena Laguna). Nova župna kuća sagrađena je 1735. godine.
U Funtani se nalazi čitav niz pokretnih i nepokretnih kulturnih dobara. Znatan dio potiče iz crkava pa nosi sakralni karakter. Pala s Bogorodicom, Isusom i Svecima velikih je dimenzija, a datira se početkom 17. st. Zanimljive je ranobarokne kompozicije venecijanskih radionica, ali s prikazom Krista i Bogorodice u renesansnom stilu, po uzoru na istarskoga slikara Carpaccia, čiji se mnogobrojni radovi nalaze u Kopru, a Gospa je očito bila posebno draga Bernardu Borisiju, koji je prije izgradnje kaštela početkom 17. st. živio u Kopru. Tu su još sjajne srebrne kanonske table i zlatni kalež te kip sv. Antuna.
U 17. i 18. stoljeću u Funtanu doseljava podosta ljudi iz područja današnje Albanije i Crne Gore, bježeći pred Osmanlijama. Došljaci su se dobro asimilirali sa starosjediocima i uskoro naučili i jezik. Radilo se uglavnom o katolicima, iako ne uvijek. Biskup Tomasini spominje 50 obitelji u Funtani, a točne podatke za 1806. i 1851. godinu donosi P. Kandler. Radi se o 182, odnosno 287 žitelja, čiji broj u manje od pola stoljeća biva gotovo udvostručen.
U Funtani je još od davnina upotrebljavan slavenski i romanski jezik, odnosno u vrijeme 19. st. talijanski i hrvatski. Funtanjanska škola bila je talijanska, a od 1897. "paralelka", tako da su roditelji po želji mogli upisati djecu u hrvatski ili talijanski razred. Uz funtanjansku školu vezuju se mnogi podaci, među kojima intervencija Matka Laginje 1892. godine, povezano s imenovanjem učitelja.
U Funtani je zabilježena davna tradicija crkvenoslavenskog pjevanja. Tijekom 19. st. čitav je niz svećenika glagoljao, a među njima su Matej Zuvanelić, Franjo Blečić, Jakov Senčar i Josip Ptašinski. Bez obzira na blagodati mora, bogatu zemlju s izvorima i vodom, te tradicionalnim poljoprivrednim kulturama, u 19. je stoljeću bilo znatnih problema u prehrani stanovništva. Tome je u Funtani pogodovao krah vinogradarstva (pepelnica, filoksera, peronospora), ali također, poput drugih istarskih sredina, nepovezanost s unutrašnjošću Istre, što je limitiralo razmjenu proizvoda i iskustava. Izvještaji o gladi u Istri, posebice tijekom druge polovice 19. st., zabilježeni u stenogramima bečkog parlamenta veoma su česti.
Odlukama parlamenta, te Sabora u Poreču, Funtani su dodjeljivani razni prilozi, ponekad i u hrani. Jedna od najznačajnijih dodjela u iznosu od 600 K(runa) ticala se izgradnje ceste Funtana-Fuškulin, a datirana je godine 1905. Tada je Fuškulin spadao u porečku, a Funtana u vrsaransku mjesnu općinu (kao dio porečkog kotara), ali su oba mjesta još od izmjera u 16. i novog katastra sredinom 19. st., imala svoje precizno definirane katastarske općine. Vezano uz ribarstvo, funtanjanski su ribari još u vrijeme zadruge sredinom 20. st. davali Poreču 10% ulova iz Mulandrije, dok su na drugim mjestima (Valkanela, Figarolica i Koversada), funtanjanska i vrsaranska zadruga ribarile bez obaveza prema vrsarskoj ili bilo kojoj drugoj općini.
Važnost ribarstva, posebno u gospodarstvu 19. st., kada je veći dio stanovništva povremeno gladovao, bila je veoma velika, tako da gotovo da nije bilo obitelji bez svoje barke kojom se išlo u ribolov.
Poljoprivreda i [ribarstvo] sačinjavali su preko 70% udjela društvenog proizvoda krajem pedesetih godina 20. st., kada se u nekoliko postotaka stao iskazivati turistički promet, no do osamdesetih te su se vrijednosti potpuno izmijenile u korist ugostiteljstva i turizma. Njihov je postotak dosegao 70%, a poljoprivreda i ribarstvo spali su ispod 10%. Tijekom više od trideset godina, na prijelazu 19. u 20. st. i sve do početka Prvog svjetskog rata, Funtana je imala nagli porast registriranih ribarskih brodova i obrojenih čamaca, a od jednog čamca s dva člana posade 1881., došlo se do 25 brodova 31 registarske tone s 53 člana posade, čemu treba dodati 22 broda (obrojeni čamci) s 11 registarskih tona i 24 člana posade 1912. godine. Ribarski i obalni razvoj Funtane na prijelazu u 20. st. bio je među najintenzivnijima u Istri.
Što se pak tiče izgradnje samog pristaništa, kasnije nadograđivanog i popravljanog, akti spominju godinu 1865., a funtanjanska se luka često spominje u prometu i plovidbi priobalja. Razdoblje između dva svjetska rata bilo je iznimno teško za Funtanu, kao i za ostatak Istre pod fašističkom represijom. Zatvorena je hrvatska škole, a dio stanovništva je na ovaj ili onaj način bio prisiljen otići iz svoga kraja.
Dio je Funtanjana, nažalost, emigrirao i u žalosnim događanjima nakon pobjede slavne antifašističke borbe (u kojoj je sudjelovao i niz Funtanjana, a nekoliko ih je i poginulo) i pripojenja Istre matici zemlji, posebice dobrostojeće obitelji zemljovlasnika. Taj proces nije bio toliko izražen poput, primjerice, u mnogo "talijanskijem" Vrsaru, te je većina stanovnika ipak ostala, a doselilo je ljudi iz ostatka Hrvatske i tadašnje Jugoslavije, posebice iz Dalmatinske Zagore tijekom pedesetih godina.
Casa Verno, Vercelli
Casa Verno je naselje u Italiji u provinciji Vercelli, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1389 m.
Eanfrith od Bernicije
Eanfrith (590–634 ) je bio kratkotrajni kralj Bernicije od 633 do 634. Bio je sin Æthelfritha, berncijskog kralja koji je također vladao Deirom na jugu prije nego što je 616. poginuo u bitci protiv Raedwalda od Istočne Anglije, koji je bio dao utočište Edwinu, izgnanom princu Deire.
Edwin je postao kralj Northumbrije nakon Æthelfrithove smrti, te je Eanfrith, koji je prema Bedi bio najstariji Æthelfrithovih sinova, otišao u izgnanstvo na sjever. U svojoj Crkvenoj historiji engleskog naroda, Bede piše kako su "za sve vrijeme dok je Edwin vladao, sinovi gorespomenutog Etheifrida [Æthelfrith], koji je vladao prije njega, sa mnoštvom plemstva, živjeli u izgnantsvu među Škotima ili Piktima, te primili nauk prema škotskim običajima, primivši blagoslov krštenja."
Eanfrith se oženio za piktsku princezu te imao sina po imenu Talorcan, koji je kasnije postao kralj Pikta (653–657). Edwin je ubijen od savezničke vojskeCadwallon ap Cadfana od Gwynedda i Pende od Mercije u bitci kod Hatfield Chasea u oktobru 633. godine, a Eanfrith se, iskoristivši priliku, vratio kući i postao kralj Bernicije. Nije, međutim, vladao Deirom, koju je zadržao Edwinov rođak Osric. Beda navodi kako je Eanfrith odmah nakon što je postao kralj "porekao i izgubio" svoju vjeru te se vratio "čudovištima" svojih "bivših idola".
Godina u kojoj su on i Osric vladali je bila prooglašena toliko užansom zbog njihovog poganstva, pa je odlučeno da se ta godina službeno doda vladavini kršćanskog kralja Oswalda od Bernicije (Eanfrithovog brata), koji je porazio Cadwallona te vladao i Bernicijom i Deirom, a samo zato da se ignoriraju kratke vladavine Eanfritha i Osrica.
Amelia Earhart
Amelia Earhart (rođena 24. jula 1897. u Atchinsons, Kansas, SAD; nestala iznad Pacifika, 2. jula 1937.) je bila američka pionirka avijacije i borac za prava žena.
NGC 843
NGC 843 je trostruka zvijezda u zviježđu Trokutu.
Amelia Earhart
Nešto prije svog 40 rođendana, krenula je u avanturu koju niko do tada nije uspjeo niti oprobao. Krenula je na let oko svijeta. Željela je da preleti zemlju na dužini Ekvatora. Kao avion joj je stajao na raspolaganju Lockheed Modell 10 Electra, kojeg je financirao njen suprug George Palmer Putnam. Prvi pokušaj u martu 1937 godine je prekinut na Havajima zbog udesa prilikom uzlijetanja u kojem niko nije bio povrijeđen. Sa svojim Navigatorom Fredom Nolanom startala je ponovo 21. maja 1937 u Majamiu. Nakon nekoliko međuslijetanja u Brazilu, Zapadnoj Africi, Kalkuti i Rangunu nakon što je preletjela 3/4 svoga cilja, startala je 2. jula iz Lae u Novoj Gvineji da preleti zadnji dio (Pacifik). Kursirala je prema Hovland-Ostrvu gdje je još jednom htjela da napravi međustopno slijetanje zbog sipanja goriva i odmora prije završne faze leta. Međutim tu nikada nije sletjela. Nakon nekoliko radio kontakata sa zemljom avionu se gubi svaki trag.
ABT-724
ABT-724 je lek koji deluje kao dopaminski agonist. On je selektivan za D4 podtip. ABT-724 je razvijen kao mogući lek za impotenciju, mada zbog slabe oralne biodostupnosti verovatno neće naći kliničku primenu. On se koristi u naučnim istraživanjima funkcije D4 receptora.
Amelia Earhart
Najveća akcija potrage u dotadašnjoj historiji, pokrenuta je nakon njenog zadnjeg javljanja preko funka 2. jula u 8:45 h sve do 19. jula kada je američka vlada teškog srca odustala od dalje potrage. 64 aviona i 8 ratnih brodova američke vojske su učestvovali u potrazi, više od 402.000 km² Pacifičkog okeana je pretraženo a sve to je koštalo od prilike 4 miliona US-Dollar-a u tadašnje vrijeme je to vrijedilo kao danas 100 miliona dolara. Amelia Earhart je proglašena „nestala, vjerovatno mrtva“. 1938 je u njenu čast na Hovland ostrvu izgrađen svetionik.
Izvori
<references group="N"/>
Afladž
Afladž je drevni podzemni sustav navodnjavanja kojih ima oko 3,000 u Omanu, a pet iz pokrajine Unutarnji Oman je upisano na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 2006. godine kao "primjer drevne inženjerske tehnologije dugotrajne i održive uporabe izvora vode za kultivaciju palmi i drugih kultura u iznimno suhoj pustinjskoj klimi".
Drest VI
Naslijedio je brata Gartnaita IV nakon njegove smrti 662. Popisi kraljeva u Piktskoj kronici navode da je vladao šest ili sedam godina. Pretpostavlja se da je bio vođa neuspjelog piktskog ustanka protiv Ecgfritha od Northumbrije 671.
Afladž
Odlike
Afladž je množina od faladž, što na arapskom znači "podijeljen na dijelove", te se razlikuju tri vrste afladža:
Drest VI
Anali Ulstera i Anali Tigernacha navode da je 671. bio svrgnut s prijestolja, najvjerojatnije od strane Brideija III. Umro je godine 677.
Afladž
Odlike
Ovaj sustav navodnjavanja potječe iz oko 500. pne., kao kod naselja Izki i Faladž Al-Malki, koji se smatraju najstarijima u Omanu. No, postoje arheološki dokazi kako su slični sustavi navodnjavali pustinjske krajeve još oko 2500. pne. Ostali zaštićeni faladži su Faladž Darisu, najveći faladž koji je povezan s gradom Nizva, te Faladž Al-Khatmin, koji je povezan s utvrdom Bait Al-Redadah iz 17. stoljeća, ali i njihovi pripadajuće džamije, česme, te kuće u kojima se dijelila voda.
U njima je voda prirodnim padom (gravitacijom) vođena iz podzemnih ili nadzemnih izvora kanalima sve do poljoprivrednih polja ili domaćinstava koji su potpuno ovisili o njima. Ravnopravno i učinkovito upravljanje afladžima i podjela vode u selima i naseljima je još uvijek organizirano prema zajedničkoj ovisnosti i vrijednostima zajednice, ali i astronomskim promatranjima. Brojni nadgledni tornjevi koji su izgrađeni uz njih predstavljaju kolika je njihova važnost bila za pustinjske zajednice. Oni su izvanredan primjer dobrog iskorištavanja tla, ali im uvijek prijeti propadanje podzemnog korita.
Murfreesboro, Tennessee
Murfrizboro je grad u američkoj saveznoj državi Tenesi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 108.755, što je 39.939 (58,0 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Moliben disilicid
Moliben disilicid je hemijsko jedinjenje, koje ima molekulsku masu od 152,111 Da.
Zagrebački savski mostovi
mini|300px|Jadranski, Savski pješački i Željeznički most Zagrebački savski mostovi niz je cestovnih, željezničkih i pješačkih mostova koji spajaju lijevu i desnu obalu rijeke Save u gradu Zagrebu. Iako se prostire na obje obale Save, Zagreb ima vrlo malo mostova. Prema Generalnom urbanističkom planu Grada predviđena je izgradnja nekoliko novih mostova.
Postojeći mostovi preko rijeke Save poredani nizvodno od Zaprešića do Ivanje Reke su:
Most kod Zaprešića
Most preko rijeke Save kod Zaprešića izgrađen je kao dio zagrebačke obilaznice. Nalazi se na administrativnoj granici između grada Zagreba i Zaprešića, odnosno Grada Zagreba i Zagrebačke županije. Most je izgrađen 1980. godine, a njegov projektant je Josip Novak.
U sklopu gradnje autoceste Zagreb-Macelj, 2006. godine izgrađen je novi most kao desna traka autoceste (dionica Jakomir-Zaprešić). Ukupna dužina mosta iznosi 1071,59 m. Tri raspona mosta preko rijeke Save su izvedena kao čelična ortotropna ploča (čelična konstrukcija sandučastog presjeka). Rasponi čelične konstrukcije mosta su 50,5 m + 100 m + 50,5 m, dok je ostalih 28 raspona mosta prosječne dužine 30,5 m izvedeno kao armirano-betonska konstrukcija.
Podsusedski most
mini|180px|Podsusedski most Podsusedski most izgrađen je 1982. godine, na stupovima starog željezničko-cestovnog mosta. Preko starog mosta prometovao je Samoborček. Novi most ima kontinuiranu konstrukciju konstantne visine s devet raspona od 37,15 m. Ukupne je širine 14,7 m, pa uz prometnicu ima predviđeno mjesto za željezničku prugu za prigradski promet. Projektant mosta je Vojislav Draganić.
Jankomirski most
mini|180px|Jankomirski most Stari Jankomirski most izgrađen je 1958. godine po projektu Krunoslava Tonkovića. Most je dug 330 metara i širok 12 metara. Stari Jankomirski most obnovljen je 2006. godine te je dobio novu ogradu i rasvjetu, a obnovilo se i dio njegove čelične konstrukcije.
S obzirom na izgrađene pristupne ceste (četverokolosječne) te intenzitet prometa, stari dvokolosječni Jankomirski most postao je usko grlo. 2006. godine izgrađen je prema projektu Mate Pezere novi Jankomirski most, paralelno uz stari. Most je projektiran kao zrcalni starom Jankomirskom mostu i širine je 11,55 m. Duljina je zadana koritom rijeke Save i savskim nasipom te iznosi 330 m. Rasponska konstrukcija sastoji se od dva glavna čelična "I" nosača visine 225 cm. Most je temeljen na pilotima.
Jadranski most
mini|250px|Jadranski most Jadranski most izgrađen je 1981. godine po projektu Zvonimira Lončarića. Sagrađen je s namjerom da zamijeni Savski most koji se svojom širinom više nije mogao nositi sa prometnim potrebama. Most ima po tri trake za svaki smjer, tramvajsku prugu po sredini i trake za pješake. Most je u osnovnom dijelu kontinuirana konstrukcija sa sedam raspona ukupne duljine 313,7 m. S jedne i druge strane su prilazni vijadukti: sjeverni s jednim rasponom 18,55 m i južni s četiri raspona ukupne duljine 78,40 m.
Savski most
mini|250px|Savski pješački most Savski kolni most sagrađen je 1938. na stupovima staroga (crvenog) mosta kao čelična punostijena kontinuirana gredna konstrukcija, prema projektu Milivoja Frkovića. Danas most nije namijenjen za promet motornih vozila, već samo za pješake.
Željeznički most
Godine 1939. pokraj staroga željezničkog mosta sagrađen je novi željeznički most. Konstrukcija Novog željezničkog mosta sastoji se od kontinuiranih punostijenih nosača s rasponima 58 + 135 + 58 + 55 m ojačanih s lukom nad velikim otvorom (Langerova greda). Gornju ustroj je širine 9 m otvorenog tipa projektiran je za dvokolosiječnu prugu. Most je izrađen od visokovrijednog čelika (St52), te u mješovitoj izvedbi zavaren i zakivan.
Most slobode
02.rujna 1959 otvoren je Most slobode na Savi, središnji zagrebački most i važna komunikacijska veza Novog Zagreba s ostatkom grada. Prije toga postojao je Savski most, no on je smješten na zapadu, pa je putovanje od Novog Zagreba do centra zahtijevalo znatan obilazak. Projektant Mosta slobode bio je Krunoslav Tonković. Most se gradio s relativno malo strojeva, a prilikom gradnje poginuo je jedan radnik. Stradao je kad je pao s uske cijevi kojom su za vrijeme gradnje inženjeri prelazili s jedne obale na drugu. Nesreća je bila u tome što je pao upravo na jedan kamen uz savsku obalu. Da je pao u rijeku, ne bi poginuo.
East Brewton, Alabama
East Brewton je grad u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 2.478 stanovnika.
Zagrebački savski mostovi
Most slobode
Za Most slobode utrošeno je oko 1600 tona čelika. Konstrukcija mosta ima oblik plitkog luka. Po nacrtima istog projektanta, Krunoslava Tonkovića, izgrađen je godinu dana ranije (1958.) i Jankomirski most. Zanimljivo je da su dijelovi Mosta slobode izrađeni i od kamena koji se klesao na Braču i to tako da je svaki komad kamena zasebno crtan i klesan.
Most mladosti
Most mladosti je šesterotračni most izgrađen 1974. odmah uz Crveni most koji nije mogao podržati veliki kolni niti tramvajski promet. Širok je 36, a dug 300m. Konstrukcija mosta je čelična s betonskim nosačima. Projektant je bio Vojislav Draganić. Opisom Mosta mladosti valja istaknuti i prostor ispod njega koji predstavlja natkriveni atraktivni ambijent s izvrsnim potencijalom za održavanje različitih kulturnih manifestacija.
Željeznički most kod Mičevca
mini|250px|Željeznički most nakon propadanja potpornog stupa 2009. godine Željeznički most kod Mičevca preko kojeg ide dvokolosiječna pruga, sagrađen je 1968. godine. Most se nalazi dionici pruge Velika Gorica – Sesvete. Projektant mosta bio je Ljubomir Jevtović. Riječ je o mostu s punostijenim čeličnim nosačima konstantne visine 2,8 i 3,8 m, s rasponima od 34 do 66 m, ukupne duljine 440 m i širine 9m. Radove na rasponskoj konstrukciji izveo je Đuro Đaković, a radove na donjem ustroju izvela je tvrtka Tehnogradnja iz Maribora. Dva masivna stupa temeljena su u samom koritu rijeke Save na bunarima.
30. ožujka 2009. teretni vlak s 26 vagona zaustavio se na mostu, jer je nailaskom na most strojovođa primijetio nepravilnosti na pruzi, te je počeo kočiti i zaustavio vlak na sredini mosta. Naime, došlo je do značajnog neravnomjernog slijeganja stupa u riječnom koritu. U to vrijeme vodostaj Save bio je vrlo visok a brzina tečenja velika. To je uzrokovalo značajne, vjerojatno plastične deformacije rasponske čelične konstrukcije, a samim time i deformacija kolosijeka, posljedica čega je bila dvogodišnja obustava željezničkog prometa.
Domovinski most
mini|250px|Domovinski most Domovinski most najnoviji je od svih zagrebačkih mostova. Radovi na izgradnji započeli su 2002. godine, a most je otvoren za promet 2007. godine. Most je izgrađen u sklopu projekta Centralnog uređaja pročišćavanja otpadnih voda Zagreba (CUPOVZ). Most su projektirale Rajka Veverka i Martina Balić, nakon što je njihov projekt pobjedio na javnom natječaju. Most je dužine 840 metara, a sastoji se od 13 raspona. Most je izveden od uzduž i poprijeko prednapregnutog betona. Središnji dio je ovješen o dva para pilona visine 16,5 m. Ima po dvije prometne trake s nogostupima i biciklističkim stazama te prostor rezerviran za u budućnosti predviđenu prigradsku željeznicu. Širine 33, m. U cijeloj je duljini mosta poprečni presjek petodijelni sanduk visine 3,55 m unutar kojega su smještene četiri vodovodne i jedna kanalizacijska cijev. U ovom trenutku okolica mosta nije urbanizirana, ali očekuje se da će omogućiti razvoj cijeloga okolnog područja te da će postati glavni jugoistočni ulaz u grad.
Donzy-le-National
Donzi le National je naselje i opština u istočnom delu centralne Francuske u regionu Burgonja, u departmanu Saona i Loara koja pripada prefekturi Makon.
Bretenière (Du)
Bretnijer je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Franš-Konte, u departmanu Du koja pripada prefekturi Bezanson.
Donzy-le-National
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 195 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 18 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 10,28 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 307 metara (maksimalnoj 480 m, a minimalnoj 235 m).
Bretenière (Du)
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 61 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 14 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 4,16 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 312 metara (maksimalnoj 445 m, a minimalnoj 309 m).
Anatoksin
Anatoksin ima više značenja.
Milica Hrebeljanović
Kneginja Milica Hrebeljanović (*oko 1335. — †11. studenog 1405.), je bila žena kneza Lazara i vladarka Srbije nakon kosovske bitke.
U kosovskoj epici se često naziva carica Milica. Srpska pravoslavna crkva je slavi kao sveticu.
Poreklo i porodica
Milica je daljim poreklom pripadala bočnoj liniji bivše vladarske dinastije Nemanjića, pošto je njen otac, knez Vratko, bio praunuk Vukana, najstarijeg sina Stefana Nemanje.
Milica je rođena je oko 1335. godine, a oko 1353. udala se za Lazara Hrebeljanovića. Poslije smrti cara Uroša, Lazar postaje knez Raške s prijestolnicom u Kruševcu. Ona i Lazar imali su tri sina (Dobrivoj, Stefan i Vuk) i pet kćeri (Jelena, Mara, Dragana, Teodora i Olivera). Ćerke su udavali za okolne gospodare, čime je jačao dinastički uticaj.
Sinovi:
Ćerke:
Preuzimanje vlasti i vazalstvo
thumb|Približna teritorija [[Moravska Srbija|Moravske Srbije.]] Kad je njen muž knez Lazar 1389. poginuo u Kosovskoj bitci, Milica je preuzela upravljanje državom, jer su joj sinovi bili još maloletni. Za vreme njenog namesništva, Srbija je postala vazalna Otomanskom carstvu.
U trenutku njenog preuzimanja vlasti, kralj Bosne Tvrtko je bio prijatelj Srbije, koji se smatrao naslednikom Nemanjića i pomogao je u Kosovskoj bici protiv Osmanlija. Oblasni vladar Kosova Vuk Branković, muž njene ćerke Mare, posle poraza Osmanlija kod njegove prestonice Prištine je postao najmoćniji srpski velikaš, nesumnjivog međunarodnog ugleda. Njega su i Dubrovčani i Mlečani primali kao glavnog među srpskom gospodom. Branković je poneo istu titulu koju je pre njega koristio knez Lazar (gospodar Srbljem i Podunaviju).
Već u jesen 1389. godine Mađari su upali u Srbiju, prodrevši duboko, do srca Šumadije. Žigmundove snage su u oktobru prešle Savu i početkom novembra su opsele i zauzele tvrđave Borač i Čestin, kod današnjeg Knića. Neki smatraju da je upad Ugara možda bio u vezi sa pregovorima Ugara i Brankovića. Sam Branković prema njenoj oblasti nije preduzimao neprijateljstava. Kneginja Milica je za svaki slučaj zamolila Dubrovnik za utočište, koje su joj oni odobrili. Osetivši da bi je Vuk Branković uz pomoć Ugara mogao nadjačati i preuzeti vlast u Srbiji, Milica je stupila u kontakt sa Turcima. Milica i njen sin su otputovali u maloazijski grad Sivas, gde je sultan Bajazit boravio, kako bi mu se formalno potčinili.
1390. godine kneginja Milica je sazvala sabor u Žiči, na kome je Danilo III postavljen za patrijarha, čime je došlo do dvovlašća u srpskoj crkvi. U narednom periodu, postojala su dva "pećka patrijarha", Jefrem u patrijaršijskoj prestonici Peći, u oblasti Brankovića, i Danilo III u Žiči, u oblasti Lazarevića.
Nakon toga, patrijarh Danilo III je 1390. godine na saboru potvrdio odluku kneginje Milice, da Srbija sklopi mir sa sultanom i postane vazal Otomanskog carstva. Vlasteli oko kneginje se činilo da se s Turcima može lakše nagoditi nego s Mađarima i da je opasnost od Turaka manje neposredna. Nakon ovoga su otpočeli pregovori sa Osmanlijama, čime su Srbiju učinili vazalnom, pre sredine 1390. godine. Sporazumom sa sultanom, Srbija se obavezala na slanje vojnika Otomanskom carstvu i plaćanje danka, i na to da Miličini sinovi Stefan i Vuk sa vlastelom jednom godišnje odlaze na sultanov dvor i potvrđuje pokornost. Milica je u sultanov harem poslala najmlađu ćerku Oliveru. U srpske gradove uđoše turske čete.
Tokom 1390. godine uz pomoć turskih odreda Ugari su istisnuti iz Srbije.
Podvrgavanjem Moravske Srbije Turcima, kneginja Milica i Vuk Branković su se našli na različitim zaraćenim stranama. Medijavelista John V. A. Fine zaključuje da je kneginja Milica, izgleda, lično povela "klevetničku kampanju" protiv Vuka Brankovića, koja je potom uticala na epiku i kasnije izvore.
Pad Vlaške, Bugarske i Kosova
Nakon punoletstva, Miličin stariji sin Stefan je vodio vazalne trupe u otomanskim pohodima na nekoliko susednih zemalja. On je po prvi put lično predvodio srpske vazalne odrede u napadu na Vlašku 1395. godine. Bajazitove snage su prešle Dunav i do bitke je došlo 17. maja 1395. godine na Rovinama, nedaleko od današnjeg Arada. Bitka se verovatno okončala otomanskim porazom, ali Vlaški vojvoda je posle bitke priznao sultanovu vrhovnu vlast i obavezao se na danak.
thumb|Sukob sultanovih oklopnika i krstaša u [[Bitka kod Nikopolja|bici kod Nikopolja. Oklopnike je vodio njen sin Stefan Lazarević.]]
Otomansko širenje na Balkanu pokrenulo je poslednji veliki krstaški pohod kojim su udružene snage evropskih zemalja (Sveto rimsko carstvo, Ugarska, Francuska, Vlaška, Poljska, Engleska, Škotska, Švajcarska, Venecija, Đenova i vitezovi drugih zemalja) pokušale da zaustave Otomansko carstvo. Bajazitovim snagama su se priključili srpski vazalni odredi sa Stefanom Lazarevićem na čelu.
Do odlučujuće bitke kod Nikopolja došlo je 25. septembra i u njoj su krstaške snage potpuno razbijene. Prema predanju, u prelomnom trenutku bitke kada je Žigmund pokušavao organizirati ugarske i nemačke vojnike iznenadili su ga sultanovi vazalni oklopnici, predvođeni Stefanom Lazarevićem, nakon čega počinje pokolj krstaša.
Veći deo zemlje Brankovića sultan je predao na upravu Miličinom sinu Stefanu, kao nagrada za njegovu ulogu u bici kod Nikopolja. Vukovoj udovici Mari i njenim sinovima (Grguru, Đurđu i Lazaru) je ostao samo uski pojas zemlje oko Vučitrna i Trepče, dok su Osmanlije pod svojom direktnom vlašću zadržale strateški bitna mesta.
Pobuna vlastele
Januaru 1398. godine Stefan je u vodio vazalne srpske trupe u osmanlijskom pohodu na Bosnu, i stigao do Glasinca. Ovaj pohod, osim pljačkanja Bosne, nije postigao nikakav uspeh.
Istovremeno godine dolazi do pobune vlastele u Srbiji, čije vođe su bili vojvoda Nikola Zojić, koji je imao posede u Toplici i Hvosnu i vojvoda Novak Belocrkvić, koji je imao posede oko Rudnika. Pobuna je ugušena uz dolazak turskih trupa. Već u drugoj polovini marta 1398. otomanske snage su stigle u Srbiju. Istog proleća, Stefanova majka Milica je sa svojom savetnicom monahinjom Jefimijom otišla na dvor sultana Bajazita u Bursu. U Srbiju se vratila pre 23. maja. U povratku iz Burse one su donele mošti svete Petke, koje su, najverovatnije, smeštene u kruševačku dvorsku crkvu, Lazaricu.
Napad na Zemlju Brankovića
Nakon poraza Milicinog sina Stefana i njegovog gospodara Bajazita u bici kod Ankare 1402. godine, dolazi do borbe za vlast među Bajazitovim sinovima. U tom sukobu lokalni hrišćanski vladari su se priklonili raznim zaraćenim stranama i došlo je do opšte borbe za teritorije. Krajem oktobra iste godine, Miličini sinovi su krenuli u napad na ostatke zemlje Brankovića. On se iz Bara, preko zemlje Balšića uputio ka Kosovu. Stefanove snage su stigle do Gračanice i 21. novembra je kod obližnjeg Tripolja, došlo do bitke u kojoj su snage Brankovića, ojačane otomanskim odredima, poražene.
minijatura|Nepokorni gospodar Kosova [[Vuk Branković, kojeg su ubili Turci, dodelivši Lazarevićima njegove zemlje.]]
U međuvremenu, kneginja Milica je poslala pojačanje svojim sinovima. Veći deo trupa, pod komandom mlađeg sina brata Vuka, je napao snage kojima je komandovao sin pokojnog Vuka Brankovića, Đurađ Branković. Stariji sin Stefa je, sa manjim delom vojske, napao otomanske odrede. Deo snaga pod njegovom komandom je odneo pobedu, ali glavnina snaga, kojom je komandovao Vuk Lazarević, je poražena u borbi sa vojskom koju je predvodio Đurađ Branković. Lazarevići su se posle bitke povukli u utvrđeno Novo Brdo, u kome je došlo do svađe između Miličinih sinova. Despot je mlađem bratu prebacio nepoznavanje ratne veštine i gubitke u ljudstvu.
Borba sa Brankovićima nije bila završena, čak je dodatno zakomplikovana sukobom između Stefana i Vuka. Vuk je u leto 1403. godine napustio Srbiju i uputio se kod Sulejmana, da od njega zatraži vojsku kojom bi starijeg brata primorao da mu ustupi deo države na upravu. Milica je pokušala da spreči sukob i krenula za njim. Tokom svog boravka na Sulejmanovom dvoru ona je uspela da, pre oktobra 1404. godine, pomiri braću i da izgladi odnose Stefana i Sulejmana.
Tokom 1403. godine, Sulejman je u Galipolju zaključio sporazum sa nizom hrišćanskih država. Jedna od odredbi sporazuma odnosila se i na Srbiju. Njen sin Stefan je zadržavao svoje dotadašnje posede, uz obavezu da i dalje plaća harač i šalje sultanu vazalne odrede, iako više nije bio u obavezi da ih sam predvodi.
Literatura
Primarni izvori:
Naučni radovi:
Pisterzo, Latina
Pisterzo je naselje u Italiji u provinciji Latina, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 87 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 455 m.
2. dalmatinska proleterska udarna brigada
Druga dalmatinska proleterska narodnooslobodilačka udarna brigada NOVJ je formirana 3. listopada 1942. u selu Uništa, kod Bosanskog Grahova. Odluku o njenom formiranju izdao je Štab Četvrte operativne zone Hrvatske, u dogovoru sa Vrhovnim štabom NOP i DVJ, u rujnu 1942. godine. U sastav brigade ušla su četiri dalmatinska partizanska bataljuna - Bataljun „Branko Vladušić“, Dinarski bataljun „Jerko Ivančić“, Vaganjski bataljun „Nikola Vrančić“ i Primorski bataljun „Branko Vladušić“. Na dan formiranja brigada je imala 836 boraca, a u siječnju 1945. godine 2363 borca.
Odlukom Vrhovnog štaba određen je zapovjedni sastav brigade - za zapovjednika je bio postavljen Ljubo Vučković, za političkog komesara Ante Jurlin Marko, za zamjenika zapovjednika Jovo Martić, za zamjenika političkog komesara Jovo Kapičić, za operativnog časnika Ljubo Truta, za šefa saniteta dr. Tomislav Kronja i za intendanta brigade Nikola Ćaće.
U brigadi se borilo 5548 boraca, od kojih je 209 bilo stranih državljana (188 Talijana). Od toga je poginulo 1829 boraca. Njenih 23 boraca je proglašeno za narodne heroje Jugoslavije.
Ukazom Vrhovnog komandanta NOV i POJ maršala Josipa Broza Tita 12. srpnja 1944. godine proglašena je proleterskom.
Za zasluge tijekom Narodnooslobodilačke borbe, odlikovana je Ordenom narodnog oslobođenja, 29. srpnja 1944., Ordenom narodnog heroja, 3. srpnja 1958., Ordenom bratstva i jedinstva sa zlatnim vijencem, 22. prosinca 1961. i Ordenom zasluga za narod sa zlatnom zvijezdom, 27. travnja 1978. godine.
Ratni put brigade
Druga dalmatinska brigada sudjelovala je u napadima Druge proleterske divizije na Bosansko Grahovo u listopadu 1942., Livno i Tomislavgrad decembra 1942. i Imotski u veljači 1943., a zatim u bitci na Neretvi i Sutjesci. Upamćeno je njeno uspješno forsiranje Neretve 6./7. ožujka 1943. godine. Pohvaljena je ukazom Vrhovnog štaba NOVJ za forsiranje Drine 9. travnja 1943. godine. U bitci na Sutjesci odigrala je ključnu ulogu u kritičnom trenutku svojom uspješnom obranom položaja na Barama. Od svih 16 brigada NOVJ koje su sudjelovale u bitci na Sutjesci Druga dalmatinska brigada imala je najveće gubitke. Tijekom jednomjesečne operacije poginula su 833 borca ove brigade.
Sudjelovala je u borbama za Kolašin u listopadu 1943., a zatim u borbama protiv njemačkog 21. armijskog korpusa i četnika u Crnoj Gori i Hercegovini u sastavu Primorske operativne grupe.
Druga dalmatinska brigada oslobodila je s postrojbama 29. hercegovačke divizije Dubrovnik 18. listopada 1944. godine. U Mostarskoj operaciji oslobodila je Široki Brijeg i Mostar. Zatim u operacijama 4. armije JA sudjelovala je u oslobođenju Karlobaga, Raba, Cresa, Lošinja i Istre. Borbeni put završila je sudjelovanjem u oslobođenju Trsta i Rijeke.
Narodni heroji Druge dalmatinske brigade
Borci Druge dalmatinske brigade proglašeni za narodne heroje Jugoslavije su:
Villapaiera, Belluno
Villapaiera je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 223 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 241 m.
Lisa Ann
Lisa En (Iston, SAD, 9. maj 1972) je američka porno-glumica.
Karijera
Lisa En je rođena u Istonu, Pensilvanija. U julu 1993. postala je porno-glumica, ali je otišla 1997. Zatim nekoliko godina radi po noćnim klubovima kao striptizeta. Vratila se porno-filmovima, prvo kao zastupnica agencije, zatim i kao glumica. Njena agencija Clear Talent Management je osnovana u novembru 2006., kasnije menja ime u Lisa Ann's Talent Management. Najpoznatiju ulogu je ostvarila 2008. godine u satiričnom pornografskom filmu Who's Nailin' Paylin?. Sledeće godine se pojavljuje u spotu za pesmu We Made You američkog repera Eminema.
Najčešće glumi u pornografskom žanru MILF. Do 2013. godine pojavila se u skoro 400 filmova za odrasle.
Godine 2013. je pozajmila glas liku prostitutke u popularnoj video-igri Grand Theft Auto V.
Krajem 2014. je najavila završetak karijere u porno-industriji, odnosno kako će se posvetiti konzultantskom poslu.
Nagrade i nominacije
Nominacije:
Mikito Takayasu
Mikito Takajasu (japanski: 高安 右人; Ogi, 4. rujna 1860. - Beppu, 20. studenog 1938.), japanski oftalmolog poznat po otkriću bolesti koja će, u njegovu čast, biti nazvana Takajasuov arteritis.
Takajasu je 1887. godine diplomirao na Carskom sveučilištu u Tokiju, nakon čega je otišao u Kanazavu, gdje je radio u sklopu današnjeg Medicinskog fakulteta Sveučilišta u Kanazavi. Godine 1908., Takajasu je Japanskom oftalmološkom društvu odlučio predstaviti slučaj 21-godišnje žene, koju je liječio 1905. i 1908. godine. Pacijentica je imala ograničeno vidno polje. Pregledom očne pozadine pokazalo se da u oku postoje žilne anastomoze. Nakon pregleda, slučaj je predstavljen javnosti. Uz Takajasua, oftalmolozi Katsutomo Ōnishi i Tsurukichi Kagoshima su također predstavili slične slučajeve i naglasili kako su primijetili da puls arteriae radialis nije opipljiv. Takajasu nije uočio taj simptom.
Ubrzo se otkrilo da je u pitanju nova, dotad neopisana bolest, koja je prvo nazvana Takajasuova bolest, a kasnije i Takajasuov arteritis. Radi se, zapravo, o obliku granulomatoznog vaskulitisa koji obuhvaća velike sudove, a izaziva fibrozu i sužavanje krvnih žila (najčešće zahvaća aortu i njegine ogranke, kao i plućne arterije). Bolest se najčešće javlja od 15. do 30. godine, a uglavnom zahvaća žene azijskog porijekla (žene su zahvaćene 8-9 puta češće nego muškarci). Zbog karakterističkog simptoma (naveden gore), bolest se naziva i "bolešću bez pulsa".
U kasnijoj životnoj fazi, Takajasu se preselio u Beppu gdje je u konačnici i preminuo od posljedica karcinoma.
Sveti Petar u Šumi
Sveti Petar u Šumi (prethodno Petar u Šumi), općina u Hrvatskoj. Nalazi se u Istarskoj županiji.
Općinska naselja
Jedino općinsko naselje je Sveti Petar u Šumi.
Zemljopis
Nalazi se u samom središtu Istre. Pokraj Pazina, 6 km od Žminja.
Stanovništvo
Općina ima, prema popisu iz 2001. godine, 1011 stanovnika
Povijest
Mjesto je nastalo na mjestu staroga benediktinskog samostana, kasnije pavlinskog. U 17. stoljeću bilo je važno kulturno središte. Kasnije, povlačenjem pavlinskog reda zamire duhovnost, ali nastaje okolno mjesto.
Legenda
Gospa Čestohovska proplakala krvave suze. Slika se čuva u crkvi sv. Petra i Pavla u Sv. Petru u Šumi
Gospodarstvo
Gospodarstvo je živnulo 60-ih godina dvadesetog stoljeća kada su se baš tu otvorili pogoni tvornice Puris. A danas je središte i nekih drugih manjih obrta i tvrtki.
Obrazovanje
PŠ Sv. Petar u Šumi, OŠ Vladimira Nazora Pazin
Bremondans
Bremondan je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Franš-Konte, u departmanu Du koja pripada prefekturi Bezanson.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 79 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 10 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 7,22 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 541 metar (maksimalnoj 664 m, a minimalnoj 522 m).
Eva Perón
Rođena je u mjestu Los Toldos kao nezakonito dijete kuharice i zemljoposjednika, te je s 15 godina otišla u Buenos Aires da se okuša kao glumica i zabavljačica. S vremenom je stekla popularnost i postala suvlasnicom radio-stanice te na jednom dobrotvornom balu srela generala Perona za koga se godine 1945. udala. Za vrijeme predsjedničke kampanje je koristila svoju popularnost i skromno porijeklo kako bi mužu donijela glasove među argentinskom sirotinjom. Nakon što je Peron dobio izbore i preuzeo vlast, Eva Peron je postala jedna od najuticajnijih ličnosti njegovog režima, što je koristila kako bi popravila položaj argentinskih radnika i žena. Zbog toga, kao i zbog kulta ličnosti, koje se od nje stvorio, postala je jedna od najvećih ikona i najpopularnijih ličnosti u argentinskoj historiji. Umrla je od raka godine 1952.
Njen život bio je predmet brojnih umjetničkih djela, uključujući mjuzikle i filmove.
Oriskany, New York
Oriskani je grad u američkoj saveznoj državi Njujork.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.400, što je 59 (-4,0 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Abe no Hirafu
Abe no Hirafu (阿部 比羅夫) (575 - 664?) bio je japanski velikodostojnik i vojskovođa iz Asuka perioda. Služio je kao guverner provincij Koshi. Godine 658. se borio protiv emishija ili ebisua, odnosno "barbarskih" domorodaca Japana. Godine 661. ili 662. ga je car Tenji poslao u Koreju da pokušao obnoviti državu Baekje. Godine 663. je poražen od Kineza i države Silla u bitci kod Baekganga.
Hartford, Kansas
Hartford je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 371, što je 129 (-25,8 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Informaciona tehnologija
Informaciona tehnologija (IT) se, od strane Američke asocijacije za informacione tehnologije, definiše kao "izučavanje, dizajn, razvoj, implementacija i podrška ili upravljanje računarskim informacionim sistemima (IS), softverskim aplikacijama i hardverom". IT koriste računare i računarske programe da konvertuju, uskladište, štite, obrade, bezbjedno šalju i primaju informacije.
Termin "Informaciona tehnologija" često obuhvata i znatno šire polje oblasti tehnologije. Sve one aktivnosti kojima se IT profesionalci bave, od instalacija aplikativnih programa do projektovanja složenih računarskih mreža i informacionih sistema. Neke od tih aktivnosti su: umrežavanje i inženjering računarskog hardvera, dizajniranje softvera i baza podataka, kao i upravljanje i administracija informacionim sistemom.
Prvi koji je upotrijebio termin "Informacione tehnologije" je bio Džim Domsik iz Michigena i to novembra 1981. godine.U to vrijeme Domsik je radio kao računarski menadžer u auto industriji.
Sveta Nedelja (Istra)
Sveta Nedelja (italijanski: Santa Domenica — Santa Domenika, također Santa Domenica d'Albona) je općina u Hrvatskoj. Općina se nalazi u Istarskoj županiji. Općinom je proglašena u srpnju 2006. godine. Sjedište općine je u naselju Nedešćina.
Ne treba mješati općinu sa gradom Sveta Nedelja u Zagrebačkoj županiji, smještenog između Zagreba i Samobora.
Općinska naselja
U sastavu općine je 21 naselje (stanje 2006), to su: Cere, Eržišće, Frančići, Jurazini, Kraj Drage, Mali Golji, Mali Turini, Marići, Markoci, Nedešćina (općinsko središte), Paradiž, Ružići, Santalezi, Snašići, Sveti Martin, Štrmac, Šumber, Veli Golji, Veli Turini, Vrećari i Županići.
Matematički odsjek PMF-a u Zagrebu
mini|250px|Matematički odsjek PMF-a u Zagrebu. Matematički odsjek jedan je od sedam odsjeka Prirodoslovno-matematičkog fakulteta Sveučilišta u Zagrebu. Ustrojen je obavljanje djelatnosti visokog obrazovanja i znanosti u polju matematike. Sjedište odsjeka je u Zagrebu, Bijenička cesta 30.
Ustrojstvo
Na čelu odsjeka je pročelnik, trenutno prof. dr. sc. Damir Bakić. U svom ustrojstvu odsjek ima sedam zavoda:
U zavodima radi oko stotinu zaposlenih.
Studiji
Provode se preddiplomski, diplomski, integrirani preddiplomski i diplomski te poslijediplomski sveučilišni studiji. Preddiplomski studiji su studij matematike i studij matematike, nastavnički smjer. Nakon preddiplomskog studija studenti prijavljuju se na jedan od diplomskih studija: teorijske matematike, računarstva i matematike, primijenjene matematike, matematičke statistike, financijske i poslovne matematike, matematike i informatike, smjer nastavnički, ili diplomski studij matematike, smjer nastavnički. Postoji jedan integrirani preddiplomski i diplomski studij, studij matematike i fizike, smjer nastavnički.
Odsjek provodi specijalistički poslijediplomski studij aktuarske matematike i zajednički sveučilišni poslijediplomski doktorski studij matematike.
Spor oko samostalnosti
Matematički odsjek je do 2010. u praksi funkcionirao kao poseban fakultet zvan "PMF - Matematički odjel", ignorirajući da je u sastavu PMF-a. Kao takav je bio upisan u registar visokih učilišta pri Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa, te u registar trgovačkih društava.
Neslaganje matematike i ostalih, tada odjela, započeo je još 70.-ih godina kada je Matematički odjel manje trošio od ostalih odjela PMF-a kojima su trebala srestva za skupu aparaturu i potrošni materijal. Matematički je odjel Zakonom o udruženom radu dobio status OOUR-a, čime je dobio pravnu osobnost koju je do nedavno držao. Iako je Matematički odjel i dalje pravno podlijegao pod višu vlast Sveučilišta i PMF-a u čijem je sastavu bio, oni nisu imali efikasne pravne mehanizme da Odjel na išta natjeraju, jer je on kao zasebna pravna osoba mogao samostalno djelovati. Tako je odjel ignorirao promjenu naziva odjela u odsjek koju je proveo PMF 90.-ih godina, te se samoinicijativno proglasio posebnim fakultetom u sastavu Sveučilišta u Zagrebu, bez odobrenja Senata Sveučilišta. Ministarstvo, tada znanosti i tehnologije, je 2000. priznalo PMF - Matematički odjel kao poseban fakultet unatoč nepriznavanju toga od strane Sveučilište, čime je direktno povrijedilo autonomiju sveučilišta zajamčenu Ustavom. Sveučilištu, odnosno PMF-u koji je trebao rješiti taj problem, nije ostalo drugih mogućnosti osim sudskog spora, što je i pokrenuto i 2008. završeno u korist Sveučilišta, te je Matematički odjel brisan iz registra trgovačkih društava, gdje se upisuju i visoka učilišta.
Poznati bivši studenti matematike Sveučilišta u Zagrebu
Ovdje je dijelomičan popis bivših studenta matematike koji su studirali na Sveučilištu u Zagrebu, a ostvarili su zapažene karijere u svojoj profesiji.
Motorola
Motorola je američka tvrtka koja se bavi proizvodnjom mikroprocesora i komunikacijske opreme: mobilnih telefona, infrastrukturne opreme (GSM, HSDPA/UTMS, WiMax, LTE), UHF/VHF radija, mikrovalnih jedinica.
Mikroprocesori
Procesori 68K proizvodne linije koja postaje osnova za kompjutere Macintosh, Amiga i Atari :
Risc procesori
PowerPC procesori nastali u suradnji s IBM služe kao osnova za kompjutere Macintosh i posljednju generaciju od Amiga :
ABT-239
ABT-239 je inverzni agonist H3-receptor, koji je razvila kompanija Abot. On ima stimulantno i nootropno dejstvo, i bio je istraživan za moguću primenu u tretmanu ADHD, Alchajmerove bolesti, i šizofrenije. ABT-239 je aktivniji na ljudskom H3 receptoru od sličnih liganda, npr. tioperamida, ciproksifana, i cipralisanta. Razvoj je zaustavljen nakon što je tokom kliničkih ispitivanja pokazano da proizvodi ozbiljne srčane nuspojave QT prolongacije, ali je još uvek u širokoj upotrebi u životinjskim studijama H3 antagonista / inverznih agonista.
Motorola
Mikrokontrolori
Motorola 6800 based
Na osnovi 68K
Na DSP osnovi:
Na PowerPC osnovi:
Na ARM osnovi:
Digitalni signal procesori
Proizvodna linija 56000 :
Proizvodna linija 96000:
StarCore proizvodna linija:
Vojni toki-voki RADIUS P-210 sa tipkovnicom
Jedan je od proizvoda Motorola kuće. U upotrebi se je pojavio 1986.g.. Osnovna prednost ove Motorole nad ostalima je u tome što se pomoću osobnog računala mogu programirati radni kanali. Postoje dvije vrste ovakvih Motorola, jedna je 8, a druga sa 16 kanala. Najbolje uvjete postiže sa 12 kanala.
Tehničke značajke
Uz Motorole postoji i uređaj za punjenje akumulatora koji kada se on puni kontrolna žaruljica na njemu svijetli crveno, a za vremenski period od jednog sata, kada se akumulator napuni, signalna lampica tada svijetli zeleno.
Sistemi
Motorola je razvila sistem kvalitete Six Sigma (šest sigma), koja je postala svjetski poznata kroz tvrtku General Electric. Sistem je razvio inžinjer Bill Smith, pod rukovodstvom Bob Galvina (sin osnivača tvrtke Paula Galvina). Motorolin univerzitet je jedno od mnogih mjesta koje održavaju obučavanje za Šest sigma.training.
Raša Popov
Radivoj "Raša" Popov (Mokrin 26. jun 1933 - 19. april 2017) bio je srpski književnik, publicista, glumac i dugogodišnji televizijski novinar, novinar-saradnik "Mokrinskih novina", zvezda dečije televizijske emisija "Fore i fazoni".
Godine 1952. došao je na studije u Beograd. Više je voleo istoriju od književnosti, ali ipak se opredelio za književnost. Novinarsku karijeru započeo u novosadskom "Dnevniku".