cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Friedrich Nietzsche
thumb|Friedrich Wilhelm Nietzsche, 1861. Fridrih Vilhelm Niče (15. oktobar 1844 — 25. avgust 1900) radikalni nemački filozof-pesnik, jedan od najvećih modernih mislilaca i jedan od najžešćih kritičara zapadne kulture i hrišćanstva. Filolog, filozof i pesnik. Studirao je klasičnu filologiju i kratko vreme radio kao profesor u Bazelu, ali je morao da se povuče zbog bolesti. Na Ničea su najviše uticali Šopenhauer, kompozitor Vagner i predsokratovski filozofi, naročito Heraklit. Neretko, Ničea označavaju kao jednog od začetnika egzistencijalizma, zajedno sa Serenom Kierkegarom
Niče je ostavio za sobom izuzetna dela sa dalekosežnim uticajem. On je jedan od glavnih utemeljivača "Lebens-philosophiae" (filozofije života), koja doživljava vaskrsenje i renesansu u "duhu našeg doba".
Detinjstvo i mladost
Niče je rođen u gradu Rekenu (pored Licena), u protestantskoj porodici. Njegov otac Ludvig kao i njegov deda bili su protestanski pastori. Otac mu je umro kada je imao samo 4 godine što je ostavilo dubok trag na njega. Školovao se u Pforti koja je bila izuzetno stroga škola i ostavljala učenicima jako malo slobodnog vremena. Tu je stekao i osnove poznavanja klasičnih jezika i književnosti. Bio je počeo da studira teologiju, ali se onda upisao na klasičnu filologiju. Posle briljantno završenih studija, Niče je bio izvesno vreme, dok se nije razboleo, profesor u Bazelu. Doktor nauka je postao sa 24 godine bez odbrane teze zahvaljujući profesoru Ričlu koji je u njemu video veliki talenat za filologiju. Godine 1868. Niče je upoznao slavnog nemačkog kompozitora Riharda Vagnera koji je bio onoliko star koliko bi bio njegov otac da je živ. Vagner i Niče su formirali odnos otac-sin i sam Niče je bio neverovatno odan Vagneru i oduševljen njime. Godine 1871.-1872. izlazi prva ničeova filozofska knjiga "Rođenje Tragedije". Snažan uticaj Vagnerijanskih ideja koje su opet kao i Ničeove bile pod uticajem filozofije Artura Šopenhauera gotovo se može naći tokom cele knjige. Iako ima neospornu filozofsku vrednost nije pogrešno reći da je ona odbrana i veličanje Vagnerove muzike i estetike. Tokom pisanja njegove druge knjige "Nesavremena Razmatranja" (od 4 dela) Niče se filozofski osamostaljuje i raskida odnos sa Vagnerom. Godine 1889. Niče je doživeo nervni slom. Posle paralize, on je poslednjih 11 godina života proveo potpuno pomračene svesti, a o njemu su brinule majka i sestra.
Inače, Ničeova najpoznatija dela su: Rođenje tragedije iz duha muzike, filozofska poema "Tako je govorio Zaratustra" (koje je prema prvobitnoj zamisli trebalo da se zove "Volja za moć, pokušaj prevrednovanja svih vrednosti"), imoralistički spis i predigra filozofije budućnosti, sa naslovom S onu stranu dobra i zla, zatim Genealogija morala, Antihrist, autobiografski esej Ecce homo i zbirka filozofskih vinjeta Volja i moć. Neosporni su Ničeovi uticaju na filozofe života, potonje mislioce egzistencije, psihoanalitičare, kao i na neke književnike, kao što su Avgust Strinberg, Džordž Bernard Šo, Andre Žid, Romen Rolan, Alber Kami, Miroslav Krleža, Martin Hajdeger i drugi.
Niče kroz pero Štefana Cvajga
Ničeov opis verno je preneo na papir pisac Štefan Cvajg.
Nihilizam
Nihilizam označava istorijsko kretanje Evrope kroz prethodne vekove, koje je odredio i sadašnji vek. To je vreme u kojem već dve hiljade godina preovlaadva onto-teološki horizont tumačenja sveta, hrišćanska religija i moral. Niče razlikuje dve vrste nihilizma: pasivni i aktivni. Pasivni nihilizam je izraz stanja u kome postojeći vrednosti ne zadovoljavaju životne potrebe-ne znače ništa. Ali on je polazište za aktivni nihilizam, za svesno odbacivanje i razaranje postojećih vrednosti, kako bi se stvorili uslovi za ponovno jedinstvo kulture i života. Po sebi se razume da Niče nije izmislio nihilizam - niti je pripremio njegov dolazak, niti je prokrčio put njegovoj prevlasti u našem vremenu. NJegova je zasluga samo u tome što je prvi jasno prepoznao nihilističko lice savremenog sveta. Što je prvi progovorio o rastućoj pustinji moderne bezbednosti, što je prvi glasno ustanovio da je Zapad izgubio veru u viši smisao života. Niče je došao u priliku da shvati nihilizam kao prolazno, privremeno stanje. I štaviše pošlo mu je za rukom da oktrije skrivenu šansu koju nihilizam pruža današnjem čoveku. Da shvati ovaj povesni događaj kao dobar znak, kao znamenje životne obnove, kao prvi nagoveštaj prelaska na nove uslove postojanja Niče na jednom mestu izričito tvrdi, nihilizam je u usti mah grozničavo stanje krize s pozitivnim, a ne samo negativnim predznakom. Nihilizam je zaloga buduće zrelosti života. Stoga je neopravdano svako opiranje njegovoj prevlasti, stoga je neumesna svaka borba protiv njega.
Natčovek
Natčovek je najviši oblik volje za moć koji određuje smisao opstanka na Zemlji: Cilj nije čovečanstvo, nego više no čovek!. NJegov cilj je u stalnom povećanju volje za moć iz čega proizilazi da nema za cilj podređivanje natprirodnom svetu. Afirmacija sebe, a ne potčinjavanje natprirodnom, suština je Ničeove preokupacije natčovekom. U suprotnom, čovek ostaje da živi kao malograđanin u svojim životinjskim užicima kao u nadrealnom ambijentu. Natčovek je ogledalo dionizijske volje koja hoće samo sebe, odnosno večna afirmacija sveg postojećeg.
Učiniti natčoveka gospodarem sveta značilo biraščovečenje postojećeg čoveka, učiniti ga ogoljenim od dosadašnjih vrednosti. Rušenjem postojećih vrednosti, što je omogućeno učenjem o večnom vraćanju istog, natčovek se otkriva kao priroda, animalnost, vladavina nesvesnog. Time Niče vrši alteraciju čoveka od tužđeg, hrišćanskog čoveka ka čoveku prirode, raščovečenom čoveku novih vrednosti. To znači da Niče suštinu čoveka određuje kao reaktivno postojanje. Na taj način čovek postojećih vrednosti mora da želi svoju propast, svoj silazak, kako bi prevazišao sebe: Mrtvi su svi bogovi, sada želimo da živi natčovek- to neka jednom u veliko podne bude naša poslednja volja! Čovek u dosadašnjoj istoriji nije bio sposoban da zagospodari Zemljom, jer je stalno bio usmeren protiv nje. Zbog toga čovek treba da bude nad sobom, da prevaziđe sebe. U tom pogledu natčovek ne predstavlja plod neobuzdane isprazne fantazije. Sa druge strane, prirodu natčoveka ne možemo otkriti u okviru tradicionalne-hrišćanske istorije, već je potrebno iskoračiti iz nje. Upravo ovaj iskorak može da odredi sudbinu i budućnost cele Zemlje.
Ničeova pisma
Između Ničeove filozofije i života postoji prisna unutrašnja veza, daleko prisnija nego što je to slučaj sa ostalim filozofima. Motiv usamljenosti postaje okosnica Ničeovih pisama. O svojoj usamljnosti Niče je prvi put progovorio u pismima školskom drugu, prijatelju E. Rodeu, pisanim za vreme služenja vojnog roka. U jednom od njih kaže da je prilično usamljen jer "u krugu svojih poznatih" nema ni prijatelja ni filologa. Mladi Niče je doživeo je doživeo i shvatio usamljenost sasvim skromno i bezazleno - kao čisto spoljašnju prepreku. Niče je progovorio u pismu Hajnrihu Kezelicu iz 1878 očigledno duboko povređen slabim prijemom na koji je naišla njegova knjiga "LJudsko, odviše ljudsko" kod njegovih prijatelja. Naknadno je tačno uvideo da su unutrašnje prepreke ljudima kudikamo teži i važniji od spoljašnjih. S toga je priznao da se oseća usamljenim ne zato što je fizički udaljen od njih, već zato što je izgubio poverenje otkrivši da nema ničeg zajedničkog sa njima.
Jačanju i produbljivanju osećaja usamljenosti znatno je doprineo mučan rastanaka sa Lu Salome i Paulom Reeom posle kratkog ali intenzivnog druženja. Poslenjih godina pred slom Niče je najzad izgubio veru u prijatelje i prijateljstvo. O tome veoma upečatljivo svedoči pismo sestri u kome kaže:
Svoj ispovedni ton nastavlja i u sledećem pismu.
Stil je onakav kakav je čovek
thumb|left|Oko 1869. godine Ono što je posebno karakteristično za Ničea jeste njegov stil. Tako se još jednom potvrđuje tačnost one Bigonove da je čovek stil i obratno. Prvo što se može zapaziti jeste da Ničeova dela više liče na pesničku prozu nego na filozofska dela. Možda je to zato što njemu nikada nisu svojstveni vedrina mudraca i spokojstvo uravnoteženog duha. On je bio emotivan i intuitivan, strastven i patetičan čovek. Jezik njegovog glavnog junaka Zaratustre jeste jezik ditiramba, a ne suptilne filozofske analize. Njegova pesničko-filozofska reč ima opojnu prometejsku snagu. Niče eksplicite tvrdi: "Moja filozofija donosi pobedonosnu misao od koje konačno propada svaki drugi način mišljenja". On piše po nadahnuću i asocijacijama "zadirkuje" filozofske teme, više sugeriše nego što argumentuje. Svoju filozofiju naziva i "eksperimentalnom" zato što, zapravo eksperimentiše idejama. To je navelo neke pedagoge da konstatuju kako je Niče zarazan, otrovan za omladinu.
Neguje ispovedni stil pisanja, koji su koristili i neki filozofi i pre njega: Blez Paskal, Žan Žak Ruso, Mišel Ejkem de Montenj, Soren Kjerkegor i drugi. Svi oni manje dokazuju a više pokazuju, tj. saopštavaju. Dijalog ima subjektivnu dijalektiku, potiskuje monolog. Otuda nije nikakvo iznenađenje što Niče uzima na nišan pre svega "dijalektičare" Sokrata i Platona. On kao iz topa ispucava ideje i, kako kaže sam, "filozofira čekićem", jer "nije čovek, već dinamit". U vezi s tim, odbacujući tvrdnje da je Niče bio lud, Brana Petronijević vispreno zaključuje da je Niče samo "do ludila bio uveren u istinitost svojih stavova". Odista, Niče je voleo da se izjednačava sa Dionisom (Bahom) i Zaratrustom i da otvoreno istupi kao profet (prorok).
Ničeova prva intelektualna ljubav bio je Šopenhauer, pod čijim okriljem je stasao i još jedan neobični genije Sigmund Frojd. Međutim, nasuprot "učiteljevom" pesimizmu, Niče razvija herojski životni optimizam. Pri tome izričito kaže da bi više voleo da bude Dionisov satir nego hrišćanski svetac. Njegovi mišljenici su presokratici i spartanci. Niče piše kako mu u blizini Heraklita postaje toplije. I pisao je po ugledu na njegove aforizme. U svom prvom značajnijem delu Rođenje tragedije iz duha muzike, Niče razlikuje dionizijski i apolonski elemenat grčke duševnosti i duhovnosti - tumačeći tragediju, slično Aristotelu, kao apolonsko oplemenjivanje dionizijskih težnji. Inače, Niče Apolona označava kao načelo likovnih umetnosti, a Dionisa kao načelo Muzike. Ova Ničeova distinkcija dionizijskog i apolonskog u čoveku, slična Frojdovom razlikovanju Erosa i Tanatosa, poklapa se zapravo, sa razlikom između Hegelove "ideje" i Šopenhauerove "volje".
Pojava Sokrata je, i za Ničea, prekretnica u razvoju grčko-evropske kulture, ali u negativnom smislu. On je za Ničea, u stvari, prvi dekadent, jer je svojim prosvetiteljskim intelektualizmom poremetio odnose između dionizijskog i apolonskog elementa kulture, u korist ovog drugog. Od njega, navodno, kultura stalno retardira, previše je racionalistička i time neprijateljska prema životu, koji za Ničea nije ništa drugo do "večno vraćanje istog", čija je suština "volja za moć". Doduše, Fridrh Niče na jednom mestu pošteno priznaje da možda nije ni razumeo Sokrata, što možemo i prihvatiti kao tačno.
Morris, New York
Moris je grad u američkoj saveznoj državi Njujork.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 583, što je 8 (-1,4 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Gilanci
Gilanci je naziv za etnolingvističku grupu koja uglavnom živi u iranskim pokrajinama Gilan i Mazandaran. Gilanci pripadaju iranskim narodima, a od Perzijanaca se razlikuju po tome što govore posebnim gilačkim jezikom.
Certosa, Latina
Certosa je naselje u Italiji u provinciji Latina, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 33 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 419 m.
White Shield, North Dakota
Vajt Šild je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Severna Dakota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 336, što je 12 (-3,4 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Blumingberg
Blumingberg se može odnositi na
Bignon-du-Maine
Binjon di Men je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Majen koja pripada prefekturi Laval.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 304 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 21 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 14,29 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 80 metara (maksimalnoj 114 m, a minimalnoj 68 m).
Kandor (razvrstavanje)
Kandor se može odnositi na
Rugna, Belluno
Rugna je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 358 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 546 m.
Kazenovija
Kazenovija se može odnositi na
Marinobufagenin
Marinobufagenin je organsko jedinjenje, koje sadrži 24 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 400,508 Da.
Čeri Krik
Čeri Krik se može odnositi na
FK Sarajevo
Prvi dani
thumb|250px|Prostorije FK Sarajevo
24. oktobra 1946. godine spajanjem FK "Udarnik" i OFK "Sloboda" osnovano je sportsko društvo "Torpedo" koje godinu dana kasnije mijenja ime u SDM "Sarajevo". Prema planu koji je iznesen na sastanku u velikoj dvorani fiskulturnog doma novo Sportsko društvo trebalo je okupiti ono najbolje iz grada Sarajeva i BiH. Kao samostalan fudbalski klub "Sarajevo" egzistira od 20. maja 1949. godine, a dan kasnije je registrovano u Fudbalskom savezu područja Sarajevo.
Znatno ojačano igračima iz ostalih klubova kojima je naređeno da pređu u novoosnovani klub Torpedo uspjeva u drugoj sezoni Jugoslovenske lige ući u društvo najboljih, ali nakon samo jedne sezone ispadaju da bi se odmah slijedeće sezone opet vratili. 1950. Sarajevo zauzima peto mjesto, a dvije godine nakon toga klub se sa uspjehom bori za opstanak. Nakon toga sve do sezone 1956/57 Sarajevo se može svrstati u red stabilnih prvoligaša. U sezoni 1956/57 na jednu godinu ispada u drugu ligu, a već sljedeće se vraćaju i nekoliko godina opet osvajaju mjesta u sredini tabele.
U društvu prvaka
U sezoni 1984/85. Sarajevo daruje svojim navijačima po drugi put titulu šampiona. Tokom cijele sezone Sarajevo je vodilo "bitku" sa Hajdukom za prvo mjesto, da bi u zadnjem kolu pobjedom nad Crvenom Zvezdom (40.000 gledalaca, 2:1) obezbijedili plasman u kup evropskih šampiona.
Međunarodne utakmice
Klub je od 07. marta 1948. do decembra 1982. godine odigrao 226 međunarodnih utakmica na četiri kontinenta i veoma uspješno reprezentovao sport tadašnje države. Bilans je rezultatski povoljan i izgleda ovako: 107 pobjeda, 58 neriješeno, 61 izgubljenih sa gol-razlikom 570:383.
Gotovo na svim gostovanjima u inostranstvu Sarajevo je dobivalo laskave ocjene i priznanja. Tako je kolumbijski list "La Perensa" pisao februara 1972. godine da je Sarajevo zasjenilo sve inostrane ekipe koje su posljednih godina gostovale u Kolumbiji, pa čak i brazilski Santos, sa slavnim Peleom. "Gosti iz Jugoslavije njeguju maštovitu i tehnički dotjeranu igru, koja oduševljava i plijeni" – pisao je tada kolumbijski list.
Avgusta 1972. godine poslije međunarodnog turnira u Malagi (Španija), list "Sol de Espanja" ovako je komentarisao finalni susret u kojem je praška Dukla, tek poslije izvođenja jedanesteraca savladala "Sarajevo" sa 4:3 – "Pravda nije zadovoljena. Umjesto u Sarajevo, trofej ide u Prag. Tim sa Koševa je moralni pobijednik turnira. Pružio je najdopadljiviju igru i osvoijo simpatije 25,000 gledalaca".
Inače, pred najviše gledalaca Sarajevo je igralo 31. augusta 1957. godine u Katovicama (Poljska), protiv selekcije "Katovica". Rezultat je bio 2:2, a meč je posmatralo 120,000 gledalaca.
Kroz lige BiH
Sarajevo je nakon početka rata u BiH i povlačenja bh. ekipa iz prve lige Jugoslavije postalo član novoosnovane Prve Lige BiH. Ekipa je učestvovala na svim prvenstvima Bosne i Hercegovine koje je organizovao Nogometni savez BiH, od 1994. godine.
Prvoj sezoni je prethodila utakmica protiv selekcije UNPROFOR-a u opkoljenom Sarajevu, na stadionu Koševo, u kojoj je Sarajevo pobijedilo rezultatom 4-1. U prvenstvu je nakon prvog mjesta u grupi "Jablanica" na finalnom turniru Sarajevo osvojilo drugo mjesto.
2005. godine Sarajevo osvaja Kup BiH i osigurava učešće u Kupu UEFA. Ali do utakmica Kupa UEFA ne dolazi, jer UEFA ne izdaje klubu licencu potrebnu za evropske utakmice.
Mlade snage
Sarajevo je i dalje "izbacivalo" nove igrače. Naslijednici Sušića, Hadžibegića, Musemića, Pašića, Ferhatovića se zovu Berberović, Pelak, Škoro, Obuća, Muharemović...
U sklopu FK Sarajevo djeluje škola fudbala "Asim Ferhatović - Hase" iz koje su ponikli veliki igrači. U periodu od konstituisanja BiH kao nezavisne države Škola fudbala Fudbalskog kluba Sarajevo je najuspješnija u našoj državi. "Bordo" klub je u ovom periodu dao rekordan broj igrača u svim reprezentativnim selekcijama BiH, a brojni su trofeji na domaćoj i međunarodnoj sceni, osvojena prvenstva i kupovi u omladinskoj kategoriji.
Domaća takmičenja
Uz dvije titule prvaka Jugoslavije, 1967. i 1984. značajne rezultate Sarajevo je ostvarilo i u Kupu Jugoslavije. Već 1947. dospijelo je do polufinala i samo igrom žrijeba nije postalo finalista, što će ligašu sa Koševa uspjeti u sezoni 1966/67. Tada je Sarajevo u finalu, u Splitu, poraženo od Hajduka sa 2:1. Bila je to inače najuspješnija sezona u historiji Sarajeva.
Sarajevo u Evropi
Prvu utakmicu u Evropi Sarajevo je igralo protiv Kiparskog Olympiakosa. Nakon ukupne pobjede od 5-3 na Koševo je došao poznati Manchester United, predvođen Georgom Bestom. Nakon 0-0 u Sarajevu, igrači bordo tima su u uzvratu izgubili sa 2-1 i tako završili svoj prvi izlet u Evropu. Svoj drugi pokušaj u Ligi prvaka Sarajevo je imalo protiv finskog prvaka Kuusysi Lahti 1986. godine. U dvije utakmice Sarajevo gubi sa ukupnim rezultatom od 4-2. Što se tiče evropskog nogometa Sarajevo je imalo dosta uspjeha u poslijeratnom periodu. Najveća utakmica FK Sarajeva od 1992. god. je igrana protiv Bešiktaša iz Istanbula. Naime bordo momčad je u Istanbulu iznenadila cijelu bh. javnost odigravši 2:2. Nažalost, na Koševu su u revanšu izgubili 5:0. Osvajanjem drugog mjesta u sezoni 2005/06. Sarajevo je izborilo takmičenje u Kupu UEFA, ali su porazom od Rapida iz Bukurešta svoj put završili u 2. pretkolu.
Stadion
thumb|300px|Fudbalski Klub Sarajevo sve svoje domaće utakmice igra na najvećem stadionu u Bosni i Hercegovini, Olimpijskom stadionu Asim Ferhatović - Hase.
Domaći teren FK Sarajevo je stadion Asim Ferhatović Hase, nekada poznat kao stadion Koševo, koji se nalazi u sarajevskom naselju Koševo.
Stadion je otvoren 1947. godine. 1984. godine, rekonstruisan je za Zimske Olimpijske igre 1984. godine, te se zbog toga često naziva i Olimpijski stadion. Od jula 2004. godine nosi naziv "Asim Ferhatović - Hase", po Asimu Ferhatoviću, legendarnom nogometašu FK Sarajeva, koji se karijueru završio 1967. godine.
Danas, stadion Asim Ferhatović Hase ima kapacitet od oko 37.500 sjedećih mjesta, te je ponakad domaćin fudbalskoj reprezentaciji Bosne i Hercegovine, kada se utakice ne igraju na stadionu Bilino polje u Zenici.
Horde Zla
Navijači kluba poznati su pod nazivom Horde Zla. Navijačke grupe postoje širom Evrope, kao što su Horde Zla Stuttgart, koji se nalaze u Njemačkoj. Također, navijačka grupa Horde Zla ima odjeljak i u Sjedinjenim Američkim Državama, a najpoznatiji od njih su Horde Zla Reapers iz Los Angelesa, Kalifornija.
Uspjesi
1 ''Zbog sukoba NS BiH i NS HB oko igranja Veleža na stadionu Bijeli Brijeg play off 1999. nije odigran. Sarajevu je dodijeljena titula za sezonu 1998/1999.''
Anica Kovačević
Anica Kovačević (Zadar, 9. travnja 1984.) je hrvatska glumica.
FK Sarajevo
Sažetak
Izvor:, Posljednje ažuriranje na dan 31. august 2009. godine Igr = odigrano utakmica; Pob = pobjeda; Ner = nerješeno; Por = poraz; GZ = golovi za; GP = golovi protiv. Ukinuta takmičenja nazačena su italik slovima.
UEFA rangiranje
UEFA državno rangiranje 2011  (UEFA koeficijenti u zagradama)
Karl Marx
Karl Heinrich Marx (Karl Marks; Trier, Njemačka 5. maj 1818. – London, 14. mart 1883.) njemački filozof. Karl Heinrich Marx bio je uticajan njemački filozof, politički ekonomist, te revolucionar, organizator "Međunarodne udruge radnika".
U svojim razmišljanjima dotiče široku lepezu pitanja, no najpoznatiji je po svojoj analizi historije u terminima borbe klasa, vrlo sažetoj u poznatoj uvodnoj misli uvodnika u Komunističkom manifestu: "Historija svih do sada postojećih društava je historija borbe klasa." Međutim, sam Manifest nije dovoljan za valjano razumevanje Marxa, te je jako preporučljivo pročitati Das Kapital pre samog Manifesta.
Marxov dijalektički metod
Dijalektika je pojam preuzet od starih Grka, koji u svom izvornom određenju, znači da se kroz proturječnosti stajališta, dvaju ili više sugovornika, dolazi do objektivne istine. Grci su razvili sistem naivne, zdravorazumske dijalektike, čiji je rodonačelnik Heraklit i pojam Panta rei (Πάντα ῥεῖ, sve teče), ovaj život je vječna vatra, koja se s mjerom pali, i s mjerom gasi. Ali, Grci su dijalektiku, osobito Sokrat, poimali kroz proturječje suprostavljenih pojmova, i ona je prevashodno bila pojmovno-teoretski, a ne povjesno-zbiljski definirana.
Hegel će dijalektici, nastojati u svom dijalektičkom metodu, dati zbiljsko-povjesno značenje. Ali, on samu povjest, materijalističku zbilju, koristi kao sredstvo da bi dokazao kretanje duha, u onom što predstavlja nešto spiritualno i određuje postojeći svijet socijalnog života. Hegel je dijalektiku poimao kao permanentni razvoj duhovne supstancije, pa iz tih razloga kažemo da je njegov pristup povjesti društva, države, čovjeka, spiritualističkog karaktera, mada je duh supstanciji davao primat, ona je kod njega osobito u poimanju povjesti države i društva materijalistički obojena. Fundamentalna paradigma njegove dijalektike je dijalektička trijada, koja se odvija kroz logičke pojmove: teze, antiteze i sinteze. Na bazi ove trijade može se u potpunosti shvatiti naša spoznaja, gnoseologija, kretanje cjelokupne povjesti, kao i razvoj prirode. Cjelokupna povjest, nije ništa drugo nego razvoj duhovne supstracije, koja se operacionalizira ponovno kroz trijadu: subjektivni duh, objektivni duh, i apsolutni duh. Sfera objektivnog duha je utemeljena na: običajnosti, moralu i državi. Sfera apsolutnog duha na: filozofiji, religiji kao apsolutnim spoznajama svijeta i kraju historije. Kod Hegela, kada je riječ o dijalektici, riječ je o ideološko-filozofskoj konstrukciji.
Ono što je vrijedno u ovoj konstrukciji jeste dijalektički metod, dijalektičke logičke kategorije, koje preuzima Marx i daje im zbiljsko, materijalističko određenje. Cjelokupnu povjest društva čovjeka, njegovu spoznaju, Marx sagledava kroz prizmu načina proizvodnje date epohe. Prema njemu ideje nisu supstracija i fundament postojećeg svijeta, života, već je materijalni život, taj koji određuje duhovni, politički, državni, pravni i svijet činjenica. Kod njega je dijalektika, historija sama po sebi, kao historija klasnih materijalističkih borbi, sukob materijalnih interesa, iz ovog sukoba se rađaju ideje, oblici društvene svijesti, političke grane i institucije. S pravom možemo reći da je marxistička dijalektika materijalistička. Na ovaj način Marxovo učenje definiramo kao povjesni materijalizam, a njegov dijalektički metod kao dijalektički materijalizam.
Nastavljači Marxovog djela, ovaj njegov dijalektički materijalizam su vulgarizirali. Da materijalna proizvodnja, direktno bez stvaralačkog posredovanja čovjeka, mehanički određuje oblike društvene svijesti, političke i pravne institucije. Kada imamo ovo stajalište u okviru marxizma, da materijalna proizvodnja direktno, mehanički određuje odlike društvene svijesti, političke i pravne institucije, onda ovo stajalište definiramo kao vulgarni marksizam, vulgarni materijalizam. Tipični predstavnici vulgarnog marxizma su bili: Karl Kaucki, Bernštajn, Rener i dr.
Usljed nedostatka vremena i prostora Marxu nije pošlo za rukom da na jednom mjestu sistematski izloži povratan uticaj oblika društvene svijesti, pravnih i političkih institucija, na materijalističku bazu društva. Iako se u njegovom opisu vidi koliko kultura, oblici društvene svijesti, religija, ideologija, književnost, umjetnost nisu samo puki, mehanički izrazi date zbilje, nego proizvodi i rezultat slobodne, stvaralačke kreativnosti čovjeka, i da imaju, itekako povratno značenje, uticaj na dinamiku i statiku socijalne baze društva.
Marx je bio oduševljen grčkom umjetnošću, osobito epikom jednog Homera, dramom jednog Shakespearea, te je uvijek naglašavao koliko velika stvalačka umjetnost, nadilazi svoje vrijeme i da izražava materijalnu supstancu tog vremena. Ako ga nadilazi, ona ima svoje vlastite imanentne zakone, nedostižive ideale, ka kojima konkretan čovjek teži.
Samo nam jedan vulgarni marxist, može objašnjenjem jednog umjetničkog djela dati, ako djelo vezuje direktno za materijalnu proizvodnju vremena, kada je ono nastalo.
Marxovo poimanje historije i društva
Marxovo poimanje historije je i sada najubedljiviji kontra-narativ Hegelovom poimanju historije. On nije povjest posmatrao kao jednu vrstu voluntarizma, samotoka, već je historijske determinante posmatrao kroz objektivne nužnosti klasne borbe, potčinjenih i vladajućih. Ovaj klasni supstrat determinira povijesno kretanje, koje je uvijek kretanje ka višem, ka progresu. Marx, kada je riječ o poimanju historije, od Hegela preuzima jedno dominantno načelo, da je stepen historijskog progresa, uvijek proporcionalan sa stupnjem razvoja ljudske slobode i općeljudske emancipacije. Mada preuzima ovo načelo od Hegela, on se s njim razilazi u jednom njegovu, drugom određenju, jer Hegel polazi od paradigme, kada se kroz povjesni proces konstruira država, historijski proces je završen, to je kraj historije, jer je ostvaren najviši stepen slobode.
Hegel polazi od fundamentalne paradigme
Marx polazi od predpostavke
Marx cjelokupnu historija, izuzev prvobitne zajednice, sagledava kao historija klasnih borbi, gdje vodi i razjašnjenje ovog klasnog antagonizma, u konstituciji jednog društva – socijalizma, njegova diktatura proleterijata, kao prijelaznog oblika ka komunizmu.
Marx je društvo podijelio na dvije velike skupine: društvenu bazu i društvenu nadgradnju.
Pod društvenom bazom, on podrazumijeva način proizvodnje, materijalnog života, ovaj način proizvodnje materijalnog života je sastavljen od proizvodnih snaga i produkcijskih odnosa. Proizvodne snage su sredstva proizvodnje i čovjeka, kao temeljna proizvodna snaga društva. Produkcijski odnosi, su oni odnosi, u koje ljudi stupaju nužno, nezavisno od volje, u odnose proizvodnje. Ovi su odnosi determinirani samim vlasničkim odnosima. Kada je riječ o vlasničkim odnosima prema Marxu, onaj koji je vlasnik sredstava za proizvodnju, u materijalnoj produkciji i reprodukciji života, on je vladajući subjekt društva, države, prava, te je njegova svijest, valadajuća svijest date epohe.
Marx je uočio dualizam između građanskog društva i same države, a taj se dualizam prelama kroz samu egzistenciju individua, pa je individue u građanskom društvu on definirao kao Homo duplex, tj. kroz individuu se prelamaju javna i privatna sfera.
Privatna sfera je utemeljena na egoističkom interesu koji određuje individualno ponašanje pojedinca. Javna sfera, tj. politika i država su utemeljeni na općem interesu. Ovaj opći interes je apstraktan i on u potpunosti ne izražava interese i potrebe konkretnih individua. Kada je riječ o individualnosti, javna, politička sfera ne polazi od konkretnog individualizma, već od apstraktnog, pa je riječ o čovjeku kao apstraktnom građaninu. Ovaj pojam apstraktnog građanina, kao navodno slobodnog, Marx nastoji objasniti kroz samu sferu produkcijskih odnosa gdje je, prema njemu, čovjek slobodan u dvostrukom smislu riječi, slobodan od sredstava za proizvodnju i slobodan da svoju radnu snagu na tržištu prodaje kome hoće. Prema Marxu, ovdje je riječ o formalnoj, lažnoj slobodi jer da bi čovjek živio, da bi reproducirao svakodnevno svoju biološku ili kulturnu egzistenciju, čovjek nužno mora prodavati svoju radnu snagu na tržištu. Prema njemu, čovjek može biti istinski slobodan stvaratelj, kreativac, tek ako nadvlada ovu ekonomsku nužnost koja isključuje pojam i čin slobode.
Stoga, on analizira i sam kapitalistički način proizvodnje koji prema njemu stvara realne predpostavke istinske slobode čovjeka i njegove emancipacije i dolazi do fundamentalnog zaključka da je građansko društvo sa svojim načinom proizvodnje u totalnoj proturiječnosti, te Marx spoznaje fundamentalni zakon samog građanskog načina proizvodnje, a to je da imamo na djelu sve više procese podruštvljavanja procesa proizvodnje, a način prisvajanja novostvorene vrijednosti je prevashodno privatnog karaktera.
Drugi Marxov temeljni zakon po čemu je i danas aktuelan, je zakon o višku vrijednosti, na kojem počiva cjelokupan kapitalistički sistem. Do ovog zakona je došao putem, analize strukture i funkcija kapitala, kao društvenog odnosa. Tako kada je riječ o strukturi kapitala, onda ga Marx dijeli na dva dijela:
U novostvorenoj vrijednosti, kada je proces proizvodnje završen, ovaj sterilni ili nepromjenjivi kapital prenosi samo jedan dio svoje vlastite vrijednosti, a ne stvara novu vrijednost. Novu vrijednost stvara promjenjivi kapital, radna snaga kao roba.
Marx otkriva jednu specifičnost, koja je do tada bila nepoznata u historije politekonomskih doktrina, tj. da je radna snaga takva vrsta robe, ako radnik, npr. radi 8 sati, on za 4 sata sa svojim društveno priznatim radom može stvoriti dio novostvorene vrijednosti koja će mu osigurati biološku i kulturnu reprodukciju, njega i njegove obitelji, pa se postavlja fundamentalno pitanje. Radnik radi 8 sati, za 4 sata je osigurao svoju egzistenciju, što je sa ostala 4 sata. Prema njemu je to višak vrijednosti koje prisvaja kapitalist, pa na ovom višku počiva cjelokupan kapitalistički sistem, kako njegova baza tako i njegova nadgradnja.
Treći zakon koji je Marx nastojao objasniti kao znanstvenik, a znanost je pokazala da je pseudoznanstvenik je Zakon o tendencijskom padu prosječne profitne stope. Ako kapitalist sa razvojem nauke i tehnike sve više ulaže u tehničko znanstveni proces proizvodnje, a prema njemu sterilni kapital ne stvara novu vrijednost, dakle profit, onda se postavlja fundamentalno pitanje, zašto konstantno kapital ulaže u nauku i njenu tehničku primjenu, upravo iz tih razloga da bi se uvećao profit što je pokazala savremena praksa građanskog svijeta, jer razvojem znanosti i tehničke primjene u proizvodnom procesu dominantno značenje ima tehnika, a sve manje radna snaga kao takva. Npr.danas u zapadnoj Evropi u novostvorenoj vrijednosti nauka i tehnika učestvuje sa 95%, a radna snaga sa 5%. Marx je posmatrao ovaj tendencijski pad prosječne profitne stope kao jednu vrstu samotoka vlastitog kretanja kapitala, ka svom vlastitom uništenju, ka jednom kaosu koji će sam od sebe stvoriti jedno novo društvo – socijalizam, odnosno komunizam. On ovdje pada u jednu vrstu proturječja. S jedne strane govori da sam kapital odnos svojim imanentnim razvojem vodi ka uništenju, a s druge strane on polazi od mesijanske uloge i zadaće radničke klase koja je po svojoj prirodi svjesni stvaralački subjekt, koja će kroz misao i čin socijalisičke revolucije srušiti kapitalizam i stvoriti novo društvo.
On je cjelokupnu problematiku građanskog svijeta, koji je nezavisno od bilo čega u odnosu na predhodne društveno-ekonomske formacije, bio najprogresivniji svijet, koji je stvorio predpostavke za nesmetani razvoj nauke i tehnike do interkontinentalnih razmjera. Marx je smatrao da sa bogatstvom i emancipatorskom ulogom tog građanskog svijeta na uvećano bogatstvo, sve više raste njegova bijeda radništva, što je pogrešno, pa je on u kategoriji te opće bijede vidio i predpostavku same socijalne revolucije.
Međutim, niko nije bolje na znanstvenom nivou objasnio strukturu kapitalodnosa građanskog društva, pod uvjetom ako zanemarimo njegovu političko-proletersku opciju, kao Karl Marx. On je spoznao zakon akumulacije, centralizacije kapitala, teoriju viška vrijednosti, prostu i proširenu produkciju. Zatim u drugoj polovini 19.st. uočio je dvije fundamentalne tendencije građanskog svijeta koje će u 20.st. postati opća zakonitost kapitalističkog načina proizvodnje. U klasičnom kapitalodnosu sve do prve polovine 19.st. u jednoj ličnosti, u ličnosti kapitaliste, imali smo da je on bio istovremeno vlasnik sredstava za proizvodnju i da je organizirao proizvodni proces. U drugoj polovini 19.st. kada tehnika kao primjenjena znanost postaje odnos produkcije i reprodukcije kapitala, ove funkcije vlasništva i upravljanja kapitalom se razdvajaju u proizvodni proces upravljanja kapitalističkim načinom proizvodnje ulaze stručnjaci različitih profila i oni predstavljaju jednu novu proizvodno organsku strukturu koja je dominantna u proizvodnom procesu, a definiramo je kao vladavinu tehničke strukture. Sada je na djelu tehnička, humanistička inteligencija iz svih oblasti naučnih sredstava koja ima dominantno značenje ne samo u proizvodnom procesu, već i u društvu kao cjelini.
Drugu tendenciju, koju je Marx uočio a koja će u 20.st. postati općim zakonom funkcioniranja i reprodukcije kapitala jeste sve manje značenje funkcija proizvodnog, a sve veća funkcija financijskog kapitala gdje se ostvaruje višak vrijednosti – profit kroz špekulativni kapital putem malverzacije porodaje dionica na međunarodnim burzama, gdje „novac koti novac“N-N´“
Humanizam i općeljudska emancipacija u djelu Karla Marxa
Marx polazi od jednog filozofsko-ontološkog stajališta da sve institucije građanskog društva, država, pravo kao i oblici društvene svijesti, ideologija religija, moral, književnost, umjetnost, usljed totalnog otuđenja se u građanskom društvu manifestiraju kao samostalni entiteti, subjektiviteti, kao neka vrsta utvara, gdje se zaboravlja njihovo sociološko, klasno porijeklo ovih institucija, oblika društvene svijesti, pa oni umjesto da budu sredstva u rukama individua, ove institucije i oblici društvene svijesti se nameću kao neka vrsta novih gospodara. Prema njemu država, pravo, religija, nisu ništa drugo nego oblici vladavine vladajuće klase. Ondje gdje postoji građansko društvo prema Marxu, tu je na djelu negacija humanizma koja se ostvaruje kroz totalno otuđenje. Marx je prevashodno fenomen otuđenja razmatrao u ekonomskoj sferi građanskog društva, pa je spoznao korijenje i ključ razriješenja, otuđenja kroz razotuđenje cjelokupnog građanskog svijeta.
On u prvoj glavi, prvog toma Kapitala, u poglavlju Fetišizam robe, analizira ekonomsku osnovu otuđenja građanskog svijeta. Roba posjeduje upotrebnu i prometnu vrijednost. Upotrebna vrijednost robe je određena njenom kvalitetom, a prometna kvantitetom. Da bi se jedna stvar iz proizvodnog procesa manifestirala kao roba, odlazi na tržište, a zakoni tržišta vladaju nezavisno o subjektivne volje ljudi. Proizveo ih je čovjek gdje uložena količina manuelnog i intelektualnog rada. Taj rad je bitna odlika čovjekove prirode kao društvenog bića. Kad roba odlazi na tržište putem imanentnih zakona tržišta, mi ne znamo što se s tom robom dešava, ona dobija magična, fetiška obilježja, postaje novom mističnom fetišističkom snagom. Umjesto da mi njom vladamo, jer je dio našeg bića, mi smo je proizveli, te robe zapravo vladaju nama kao nova božanstva. U toj vladavini one se odvajaju od svojih korjena, od porjekla te istupaju kao samostalne, otuđene, ostvarene sile. Kao što je ovdje slučaj sa robom, tako je slučaj i sa pravom, državom, ideologijom, drugim oblicima društvene svijesti, to su sve tvorevine koje imaju sociološko-antropološki korjen, ali zahvaljujući kapitalodnosu, jednom kada su stvorene one zadobijaju samostalnu moć i postaju jedna nova vrsta vladaoca nad ljudima i narodnostima.
Kad obrazlaže fenomen otuđenja onda Marx uočava da je na prvom mjestu čovjek otuđen od svoje vlastite biti. Njegova bit je rad manuelni i intelektualni, koji je odpremećen u robama. Kada je otuđena čovjekova bit od samog čovjeka, onda je na djelu podjeljenost između ljudske esencije i egzistencije. Ako je čovjek otuđen od svoje biti, onda je prvo otuđen od sredstava za proizvodnju, od proizvoda svoga rada, zatim od drugog čovjeka i na kraju cjelokupnog građanskog svijeta koji je čovjek stvorio, otuđen je od drugog čovjeka. Ovo otuđenje se prema Marxu može prevladati kroz misao i čin socijalističke revolucije. Kod njega pojavu socijalističke revolucije daje široke mogućnosti, da se ona ne može samo reducirati na političku revoluciju nego da kapitalodnos može svojom vlastitom socijalističkom revolucijom prijeći u jedno novo stanje socijalizam, odnosno komunizam.
Marx socijalizam definira kao diktaturu proleterijata, a to nije ništa drugo nego radnička klasa, organizirana na stepen države. Diktatura proleterijata predstavlja prijelazni oblik ka jednom višem stupnju socijal-komunističke zajednice, već je slobodan razvoj pojedinca oslobođen svake dužnosti, biti uvjet i predpostavka slobode socijalne zajednice. Ova slobodna zajednica socijalističkih proizvođača predstavlja novi humanizam- kao društveni naturalizam- kao realizirani humanizam. Kada je riječ o odnosu humanizma-naturalizma, onda to podrazumijeva harmoničan odnos, suradnju čovjeka sa prirodom i s drugim čovjekom sa samom socijalnom zajednicom. Cjelokupna dosadašnja povjest je bila utemeljena na socijalističkoj i političkoj moći, na eksploataciji prirode, jer čovjekova moć nad prirodom se istovremeno projicirala kao i moć nad drugim čovjekom, jer čovjek je i prirodno biće te Marx smatra da će ovaj novi komunistički humanizam kao dovršeni naturalizam predstavljati onaj društveni socijalni protest gdje će čovjek, dokinuti sve oblike otuđenja, postojeće institucije i oblike društvene svijesti, staviti pod svoju plansku strukturu, slobodnu kontrolu kao oblike vlastite socijalističke moći. Dakako ovo je jedna vrsta utopije što ne znači da nekada neće biti realizirana, jer otkako postoji pisana historija, ljudi su, počevši od Platona, sanjali o slobodi čovjeka, o njegovom drugom stanju, gdje će kako Marx kaže čovjek biti korjen za drugog čovjeka.
Sloboda štampe i Marxovi stavovi
Prioritetna načela novinarske profesije su istina I poštivanje privatnosti, poštivanje zakona, odgovorno ponašanje i slično. Međutim minuli rat u Bosni I Hercegovini predstavlja primjer negacije I istine I slobode pa time I etike kako u primjeru potpunog kršenja elementarnih prava ljudi (na primjer – prava na život) tako I u pogledu kršenja slobode I nepoštivanja istine. U decenijama raspada bivše Jugoslavije njeno novinarstvo nije bilo bez pravila a novinari bez znanja. No oni su napustili načela I prihvatili nalog vlasti a umjesto etike profesije nemoral režima kao svoj moral. Čak su se oglušili I o “Marxovu etiku novinarstva” koju su znali jer je ona bila, kao sastavnica vladajuće ideologije dijelom njihovog obrazovanja, a ta gledišta nisu nevažna. Neka Marxova stajališta su tako od velike važnosti, a njihova aktualnost je vidljiva I danas, jedan I po vijek nakon što su izrečene.
Kada je Karl Marx još davne 1842. godine javno kritizirao cenzuru štampe on je time upozorio na opasnost od posezanja u slobodu štampe I naznačio potrebu kritičkog odnosa prema zakonima koje donosi vlast u cilju ograničavanja slobode, izricanja istine. Naime on je ukazao na to da zakoni koji se donose ne smiju biti od “kritike razuma”. Marx je upozorio da se u zakonu o cenzuri prepoznaje namjera vlasti da bude jedini kriterij istine. On je oštro osudio zakone (zakon o cenzuri) koji za svoj glavni kriterij nemju čin kao takav već nakanu činitelja. Istovremeno Marx je upozorio I na činjenicu da cenzura svojim prisustvom osigurava otpor prema sebi. U tom kontekstu on je naglasio: “Budući da se duh svakog pojedinog naroda izražava u njegovoj štampi to će u štampi biti prisutne ne samo njegove vrline nego I njegovi nedostaci”. Ustvari, Marx je osporavajući nepravične državne zakone (poput ovog o cenzuri) ocijenio neprihvatljivim nadređenu poziciju vlasti koja vidi samu sebe. Zato I jeste zabranu slobode štampe okarakterizirao kao odraz čovjekove nezrelosti.
U osnovi Marxovih poticaja za promišljanje značaja slobode štampe bilo je zakonodavstvo pruskih vlasti koje su zavele cenzuru I može se reći da je upravo to iniciralo njegov angažman u cjelovitom sagledavanju tako važnog odnosa države prema štampi te funkcija štampe u društvu, posebno kritičkog odnosa prema pitanju zakonske regulative. Treba dalje reći da je njegov akcenat na kritici I potcrtavanju nezadovoljstva postojećim poticajan I aktualan I danas kada ustavi većine država garantiraju pravo na informiranost I slobodu izražavanja jer su odstupanja evidentna. U funkciji eksplikacije snage I dalekosežnosti njegove recepcije slobode stoje i dva Marxova stava koja se tiču slobode štampe I zakonske regulative a u primjeru tako davnih njegovih reakcija na konkretne akcije Pruskih vlasti. “Loša je samo ona štampa koja se ostvaruje u ambijentu ograničene slobode a ona štampa koja se ostvaruje u ambijentu slobode dobra je bez obzira na njene moguće ili stvarne nedostatke. Nedostatke štampe treba promatrati sa stajališta njenog razvoja I razvoja uopće.” (Marx)
Kada se Marx 1848.g u povodu nacrta zakona o štampi koji je bio ponuđen Pruskom parlamentu na usvajanje suprotstavio pokušajima ograničavanjima slobode štampe on se zapravo založio za pravo da se javno I argumentirano kritizira aktualna vlast. S druge strane on se suprotstavio kontroli vlasti kako bi se zapriječila mogućnost da štampa predstavlja službeno glasilo vlasti I time osigura samovolja državnih činovnika. Ovo pitanje ni do danas razrješeno. Ono se postavlja kao problem uklanjanja granica slobode štampe permanentno tokom proteklog vijeka. Ako se tome doda kakvu su praksu donosili ratovi I krize, totalitarizam-fašizam, vojne diktature, komunizam, onda je sasvim uputno priznati Marxu ne samo snagu misli I intelektualne kuraži, već prije svega intelektualnu moralnost, u smislu njegova stava prema novinrskoj profesiji I u tom smislu teorijski doprinos poimanju slobode štampe. Marx se nigdje u svom cjelokupnom djelu nije založio za ograničenje slobode štampe pa ni u socijalizmu, komunizmu za čiju se revoluciju teorijski i praktično angažirao. Naprotiv, smatrao je da je u svakom društvu pa i u socijalizmu nedopustivo ograničavanje slobode štampe, odnosno da je “moć razumskih zakona” kao kritika razuma nezaobilazna u razvoju društva u cjelini, I štampe posebno.
Eygluy-Escoulin
Egli Ekulen je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Rona-Alpi, u departmanu Drom koja pripada prefekturi Di.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 59 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 2 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 26,53 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 580 metara (maksimalnoj 1.342 m, a minimalnoj 350 m).
Atessa, Chieti
Atessa je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 4410 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 418 m.
Teheranska pokrajina
Teheranska pokrajina (perz. استان تهران; Ostān-e Tehrān) je jedna od 31 iranske pokrajine. Smještena je na sjevernom dijelu zemlje, a omeđena je Alborškom pokrajinom na sjeverozapadu, Mazandaranom na sjeveru, Semnanskom pokrajinom na istoku, Komskom pokrajinom na jugu, te Markazijem na zapadu. Teheranska pokrajina ima površinu od 12.981 km², a prema popisu stanovništva iz 2006. godine u njoj je živjelo 12,505.741 stanovnika. Sjedište pokrajine nalazi se u iranskom glavnom gradu Teheranu. Pokrajina je dobila na važnosti kada je dinastija Kadžarska dinastija godine 1778. odredila Teheran za glavni grad, a on se danas nalazi među 20 najvećih metropola u svijetu.
Čerčvil
Čerčvil se može odnositi na
Alice Doesn't Live Here Anymore
Alice više ne stanuje ovdje (eng. Alice Doesn't Live Here Anymore) je film Martina Scorsesea iz 1974. s Ellen Burstyn u ulozi udovice koja se sa svojim malim sinom seli u Tucson, Arizona kako bi započela novi život i počinje raditi u zalogajnici kao konobarica. U ostalim ulogama su nastupili Alfred Lutter, Billy Green Bush, Harvey Keitel, Diane Ladd, Vic Tayback,Valerie Curtin, Kris Kristofferson i Jodie Foster.
Radnja
Nakon što Alice Hyatt iznenada ostane udovica, odlučuje otputovati u Monterey, Kalifornija sa svojim 11-godišnjim sinom Tommyjem kako bi nastavila pjevačku karijeru. U Phoenixu, Arizona, dobiva posao pjevačice u piano baru i započinje vezu s Benom, za kojeg se ispostavlja da je oženjen i da je nasilnik. U Tucsonu ona privremeno odustaje od pjevačke karijere i postaje konobarica. Upoznaje farmera, Davida, i počinje razmišljati o tome da se skrasi.
Produkcija
Tijekom snimanja njezina prethodnog filma Egzorcist, Burstyn je kontaktirao studio Warner Bros. i raspitivao se želi li opet raditi s njima. Nakon što je pregledala nekoliko scenarija, glumica je bila nezadovoljna i rekla kako je žena u svakom "žrtva, žena heroja puna razumijevanja ..., prostitutka, ili neki drugi seksualni objekt", što je smatrala neistinitim u odnosu na tadašnje američko društvo. Njezin agent kasnije je pronašao scenarij za Alice i nagovorio Warnerova šefa produkcije Johna Calleyja na projekt. Calley je ponudio Burstyn da preuzme režiju, ali on se nije osjaćala spremnom za takav korak; no, radila je ono što ona naziva "čuvanjem" filma, kao neslužbeni izvršni producent. Tražeći nekog "novog i uzbudljivog", nazvala je Francisa Forda Coppolu i pitala ga za savjet, a on je predložio Scorsesea. U intervjuu za emisiju The Directors na ReelzCHannelu, Scorsese je rekao kako je preuzeo posao jer je htio razbiti tvrdnju kako je dobar samo u režiranju muškaraca u glavnim ulogama. Burstyn i Scorsese su složili da imaju "što je moguće više žena na autoritetnim pozicijama", uključujući neobični izbor žene-scenografa.
U jednoj sceni, Flo nosi srebrni križ oko vrata, i otkriva Alice da je zapravo izrađen od pribadača. U komentaru na DVD-izdanju filma, Diane Ladd kaže da joj je konobarica u Tucsonu izradila ogrlicu za deset dolara.
U filmu je nastupila i glumica Laura Dem, kći Diane Ladd, koju se može vidjeti u predzadnjoj sceni, kako jede sladoled u zalogajnici.
Nagrade
Ellen Burstyn osvojila je Oscar za najbolju glavnu glumicu, dok je film još bio nominiran za najbolju sporednu glumicu (Diane Ladd) i najbolji originalni scenarij. Osvojio je i BAFTA-u za najbolji film.