cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kultura Sovjetskoga Saveza
Književnost
thumb|left|200px|"Književni otac ruske revolucije", [[Vladimir Majakovski, portretiran nedugo prije svog samoubojstva 1930. godine.]] Sovjetska književnost svakako je nastala na bogatoj tradiciji ruske književnosti koja je svoje temelje imala u velikim djelima Puškina, Gogolja i Dostojevskog. Ipak, prvo razdoblje sovjetske književnosti bilo je obilježeno avangardnim pravcima koji su pratili tadašnje tendencije umjetnosti na Zapadu. Književna avangarda svoje je razvoj primarno započela preko futurizma, kojeg je u autohtonu rusku formu pretvorio pjesnik Vladimir Majakovski. Ruski futurizam slavio je dostignuća boljševičke revolucije i bio usmjeren prema organiziranoj tehnokraciji koja bi u potpunosti realizirala pobjedu revolucije i u potpunosti dokinula s tradicijom "carističke" Rusije. Majakovski je svoju estetiku razradio još 1912., zajedno s Hlebnjikovim, u svom manifestu Šamar u lice javnom ukusu, a njegovo će stvaranje obilježiti kultna pjesma "Lijevi marš". Drugu struju ruske avangardne poezije sačinjavali su akmeisti, pjesnici koji svoju estetiku temelje na snažnoj simbolističkoj tradiciji ruske poezije. Tu spadaju Osip Mandeljštam i Ana Ahmatova. Mandeljštam je bio veliki nonkonformist te se oštro usprotivio "državnoj umjetnosti", posebice za Staljina (kog snažno kritizira u pjesmi "Staljinov epigram"), što je i dovelo do problematičnog odnosa s državnom. S druge strane, Ahmatova je lično izbjegla reprekusije zbog svog nonkonformizma, ali je njezin opus bio obilježen kontroverznim privatnim životom i osobnim tragedijama. Njezino najznačajnije djelo je lirski ciklus Rekvijem, trodijelni ciklus elegija, lamentacija i svjedočanstava o njezinom sukobu sa staljinističkim režimom. Posebna ličnost u sklopu avangardnog stvaralaštva sovjetske poezije bio je Sergej Jesenjin. Njegov je opus prvobitno bio obilježen opijenošću ruskom revolucijom, ali se nakon osobnog otrežnjenja posvetio stvaranju lirske autobiografije koja je obilovala nostaligičnim prikazima ruskog sela i prirodnog ambijenta i tako utjelovila jedan od najposebnijih književnih opusa suvremena književnosti. Ipak, takva osobna dihotomija i rastrojenost između grada, kojeg nije želio, i sela, kojemu se nije mogao vratiti, rezultirala je neurednom boemštinom i tragičnom smrću.
Početak ove nove književne epohe označio je dobitnik Staljinove nagrade, novinar i pisac Ilja Erenburg, čiji je roman Otapanje uzet kao sinonim za cijelo novo doba. Taj njegov roman iz 1954. godine govori o korumpiranom upravitelju tvornice, "malom Staljinu", njegovoj ženi koja se sve više odaljava od njega i radišnom i pametnom inženjeru koji radi u njegovoj tvornici. Roman na simboličan način govori o "zaleđenom" razdoblju staljinističke umjetnosti koje se, njegovom smrću, počelo postepeno "otapati" i liberalizirati. Taj roman, kao i kasnije aktivnosti Erenburga, prikazuje novu vrstu sovjetskog pisca koji kritizira raniji sustav, ali istovremeno gaji jake domoljubne osjećaje i simpatije prema komunističkim idealima. Vrhunac takvog umjetničkog kritiziranja grešaka u sovjetskom sistemu je knjiga Ne samo s kruhom Vladimira Dudinceva, koja nakon štampanja 1956. izaziva senzaciju među sovjetskim čitateljima svojom pričom o izumitelju blokiranom od strane državne birokracije. Ta knjiga postaje književni simbol tadašnje književne slobode, ali piscu donosi probleme jer je korištena na zapadu u propagandne svrhe dok je kući žestoko kritiziran da je prešao dopuštenu umjetničku granicu, što će 1964. godine dovesti do prestanka izdavanja njegovih knjiga. Interesantno je spomenuti kako je Erenburg bio i koautor djela Crna knjiga, povijesne studije o nacističkom pokolju sovjetskih Židova, zajedno s Vasilijem Grossmanom, još jednim velikanom epohe i članom disidentskog kruga. Grossman je bio jedan od prvih autora koji su svoja iskustva iz konc-logora stavili na papir, ali je, zbog razilaženja s državnom verzijom povijesti, njegovo djelo zabranjeno, a Mihail Suslov je rekao kako se ono neće moći tiskati barem 200 ili 300 godina.
Neupitno najpoznatiji predstavnik, ujedno i vrhunac socrealizma, bio je Mihail Šolohov koji se proslavio još prije Drugog svjetskog rata, ali svjetsku slavu dostiže u šezdesetim godinama. Njegov četverodjelni epski ciklus Tihi Don, monumentalno prozno djelo o životu Kozaka u turbulentnom razdoblju ruske povijesti, donosi mu Nobelovu nagradu za književnost 1965., a njegov kasniji roman, Uzorana ledina, samo je potvrdio njegovu autorsku veličinu. Iako se najčešće navode, prije svega ruski i ukrajinski pisci ovog razdoblja, veliku ulogu o sovjetskoj književnosti su odigrali i autori koji su pripadali "marginalnim" republikama, a svoju su inspiraciju nalazili u rodnom kraju. Prvi među njima je Kirgistanac Čingiz Ajtmatov. Ajtmatov postaje poznat romanom Džamila (1958.), inspirianim kirgistanskim folklorom, a nakon njega i romanom Dan traje duže od stoljeća (1980.) o željezničkom radniku Buranjiju Jedigeju, koji je inspirao ekranizaciju iz 1990. godine. Drugi velikan, Fazil Iskander, slavu će doživjeti pričom Sozvezdie kozlotura (1966.), koja govori o pokušaju križanja koze i kavkaške antilope, čime je ismijao Hruščovljevu poljoprivrednu politiku i Lisenkovu pseudoznanstvenu genetiku. Zbog svog stila, Iskander je nazvan i "Abhaškim Markom Twainom".
Ipak, uz četvero velikana, noviju sovjetsku poeziju obilježili su i Armenac Gevorg Emin, poznat po svom jednostavnom izražaju te Gruzijac Bulat Okudžava, koji će biti ignoriran od strane državnih medija do kraja sedamdesetih godina, kada se proslavlja više kao pjevač nego pisac. thumb|left|280px|Solženjicin gleda iz vlaka u [[Vladivostoku prije kretanja na turneju po Rusiji 1994. godine. Portret je izradio Mihail Evstafijev.]] Najveće ime disidentske književnosti svakako je Aleksandar Solženjicin, čija su osobna iskustva s radnim logorima u Sovjetskom Savezu uvelike utjecala na njegovo stvaralaštvo. Njegov kratki roman Jedan dan Ivana Denisoviča bio je prvi takve vrste koji je otvoreno progovorio o terorima Staljinovih gulaga tako da je bio siguran kandidat za zabranu, ali dogodilo se upravo suprotno. U obranu pisca i romana stao je sam Nikita Hruščov, iskoristivši djelo za obračun sa ostacima staljinizma, a ono je premijerno tiskano 1962. godine u Novom miru pod ravnanjem Aleksandra Tvardovskog. Roman je svakako označio prekretnicu u razvoju sovjetske književnosti, ali kako je već 1964. na vlast došao Leonid Brežnjev, koji je u kratkom periodu ponovo pokušao zaoštriti kontrolu umjetnosti, Solženjicinu je prostor za rad ograničen. Njegovo remek-djelo, roman Arhipelag GULAG, nije službeno objavljeno (samo preko samizdata), a pisac je 1974. godine uhapšen i izgnan iz Sovjetskog Saveza, nakon čega je i primio Nobelovu nagradu koja mu je dodijeljena četiri godine ranije.
Jedna od posljedica liberalizacije tiska bilo je i objavljivanje kontroverznog remek-djela Mihaila Bulgakova, romana Majstor i Margarita. Roman je napisan još 1937. godine, a preko dvije paralelne radnje bogate nadrealističkim elementima iznosi kritiku tadašnjeg sovjetskog društva i njegova književna ustroja. Ipak, mada je Bulgakov za života uživao osobnu Staljinovu protekciju (umro je 1940.), roman nije objavljen sve do 1967. godine, ali u revidiranom obliku bez 12% originalnog teksta, koji je bio dostupan samo preko samizdata. Roman je izvršio snažan utjecaj čak i 30 godina nakon dovršenja, a danas se smatra jednom od najboljih djela svjetske književnosti. 250px|right|thumb|[[Julijan Semjonov je bio jedan od najpopularnijih sovjetskih pisaca u povijesti te zemlje, a njegovi su kriminalistički i špijunski romani doživjeli nekoliko ekranizacija.]] Posljednje razdoblje sovjetske književnosti, ono od sedamdesetih do raspada zemlje, obilježit će, primatno, trojica autora. Prvi od njih je Julijan Semjonov, neupitno najpopularniji sovjetski autor kriminalističke i špijunske proze čiji ciklusi, "Političke kronike" i "Milicijski serijal" uvode u sovjetsku književnost policijski žanr i sovjetskog špijuna Stierlitza, koji će biti nazvan "sovjetskim Jamesom Bondom". U tom razdoblju razdoblju cvjeta književna karijera Jurija Bondareva koji u svojim djelima govori o običnim ljudima, a ne više proleterskim herojima u Drugom svjetskom ratu. Posljednji veliki sovjetski pisac bio je Jurij Trifonov, pionir "urbane proze", koji se odlučio za prikazivanje sovjetske svakodnevnice u velikim gradovima, ali bez ikakve ideološke funkcije, što je njegova djela, ciklus Moskovijske novele, te povijesni roman Nestrpljivi (1973.), učinilo izrazito popularnim i u Sovjetskom Savezu i u svijetu. Valja napomenuti kako je Trifonov bio jedan od glavnih kandidata za Nobelovu nagradu 1981. godine, ali ona je, zbog Trifonovljeve smrti u ožujku, uručena Eliasu Canettiju. "Urbana proza" pojavila se kao antipod "seoskoj prozi", čiji je glavni predstavnik bio nagrađivani autor Valentin Rasputin.
Dolazak Gorbačova na vlast u Sovjetskome Savezu donio je novi i dosad najsnažniji val liberalizacije koji je konačno parirao nekim zemljama Zapada. Njegove političke reforme, perestrojka, kao i one kulturne, glasnost, donijele su osloboađenje sovjetske umjetnosti od ranijih ograničenja. Za kulturu, glasnost je dovela ukidanje cenzure i zabrane djelovanja, a brojna djela koja su desetljećima bila cenzurirana i dostupna samo preko samizdata konačno su tiskana i u Sovjetskom Savezu.
Likovna umjetnost
220px|thumb|[[Isaak Brodskij: Vladimir Lenjin na tribini 1. svibnja 1920. (1927.) "Lenjinistička umjetnost" obilježila je prvu fazu sovjetskog slikarstva, ali su ovakvi motivi počeli prodirati tek formiranjem jasnijih socrealističkih tendencija, što se dogodilo nakon Lenjinove smrti.]] Likovna umjetnost u Sovjetskom Savezu uglavnom je nastala na ranijim temeljima ruske umjetnosti, koja je procvat doživjela za vrijeme realizma, kog su obilježili Ilja Rjepin i Ivan Kramskoj. Ipak, tradicionalistički ruski umjetnički duh nije predstavljao plodno polje za razvoj modernističih pravaca tako da je utjecaj impresionizma i postimpresionizma na razvoj ruske umjetnosti bio slab. Ipak, avangarda je rusku umjtenost donijela jedan novi svjetonazor koji je benevolentno prihvaćen i kao takav dočekao prve godine likovne umjetnosti Sovjetskog Saveza.
Sovjetska likovna umjetnost može se kategorizirati preko tri temeljne skupine koje su predstavljale objedinjenje određenih likovnih tendencija. Prvi skupinu sačinjavala je skupina avangardnih autora koji su djelovali na samom početku sovjetske države, čija je temeljna doktrina bio avangardni otklon od "buržoaske umjetnosti". Drugu skupinu obilježila je "državna umjetnost", odnosno socijalistički realizam, koji nije zaobišao ni likovnu umjetnost, mada su režimske kontrole bile znatno slabije nego kod književnosti i glazbe, a pravac se primarno oblikovao preko svoje ideološke funkcije veličanja sovjetske države i politike. Posljednja skupina obično se objedinjuje pod nazivom sovjetska nonkonformistička umjetnost koja je procvjetala nakon smrti Staljina. Nonkonformisti su se vratili na avangarde pravce s početka sovjetske države, a priglili su i apstraktne tendencije suvremenog slikarstva. Ova skupina imala je najviše problema sa službenom državom, mada je djelovala u razdoblju kada je liberalizacija već polagano nastupila.
Vremenski, sva tri perioda mogla bi se okvirno odrediti prema godinama, uz naglasak na to da je, kao i kod svake konkretne periodizacije umjetničkih razdoblja, granica uvijek relativna jer je nemoguće odrediti apsolutnu granicu prestanka određenog umjetničkog pokreta. Avangardna faza sovjetske umjetnosti mogla bi se tako odrediti na period od 1921. do 1932. godine, s naglaskom da se pravac počeo razvijati i prije samog formiranja Sovjetskog Saveza. Kada je 1932. godine donešen Staljinov dekret o umjetnosti, službeno je započela socrealistička faza sovjetske umjetnosti koja je u svom izvornom (staljinističkom) obliku trajala sve do 1953. godine, kada umire Staljin. Od 1953. pa do 1991. traje nonkonformističko razdoblje, koje je obilježeno trajnim procesom postepene liberalizacije, ali isto tako i kohabitacijom sa socrealizmom, što je često stvaralo brojne probleme umjetnicima. Ruska avangarda započela je još oko 1890. godine, a nastavila se i tokom prvih 10 godina sovjetske države. Ruska je avangarda dosljedno pratila europske umjetničke tendencije tog razdoblja i prigrlila nove pravce koji su, primarno, stizali iz Francuske. Osim ruske avangarde, prema pariškom povjesničaru umjetnosti Andréiju Nakovu, paralelno s ruskom postojala je i ukrajinska avangarda, koju su sačinjavali autori koji su rođeni ili koji su djelovali u Ukrajini.
Kult Ruske revolucije ostavio je značajnoga traga na ruske avangardne umjetnike, koji su prigrlili socijalističke ideje i željeli na taj način učiniti otklon od tradicionalne "buržoaske umjetnosti". Pod "buržoaskom umjetnošću", novo je rusko-sovjetsko slikarstvo primarno shvaćalo građanske stilove predimpresionizma, ali i impresionističko razdoblje slikarstva tako da se može reći da je ruska avangarda započela s nastankom kubizma, a kasnije i apstraktne umjetnosti. U sklopu toga razvilo se nekoliko stilova sukladno zapadnoeuropskim tendencijama, ali i nekoliko autohtonih stilova koji su obilježili istočnoeuropsku umjetnost mada na Zapadu nisu imali velik broj sljedbenika.
Ruska avangardna umjetnost započela je s neoprimitivizmom, koji doktrinarno nastaje u knjizi Neo-primitivizm Aleksandra Ševčenka iz 1913. godine. Ruska verzija neoprimitivizma kombinirala je estetiku kubizma i futurizma s "narodnom umjetnošču" bogatom ruskim folklornim motivima. Osim Ševčenka, neoprimitivzam su, u jednoj fazi, prigrlili gotovo svi relevantni sovjetski avangardni slikari, a u svojim ranim radovima ga je proslavio Marc Chagall. Chagalla se ipak pamti po nostaligičnim nadrealističkim slikama nastalim u Francuskoj, dok njegov najvažniji doprinos neoprimitivizmu predstavljaju slike Bella s bijelim ovratnikom, portret supruge Belle, te Zavaljeni pjesnik iz 1915. godine. Nakon neoprimitivizma, avangardna umjetnost ušla je u fazu koja će, u ovoj ili onoj mjeri, biti pod utjecajem futurističkog izraza i estetike koja je prodirala iz Italije. Oko futurizma će se okupiti gotovo svi relevantni sovjetski umjetnici željni novog i slobodnog izričaja, ali ga oni neće samo dosljedno primijeniti nego će ga i razviti, a iz tog će razvoja proniknuti nekoliko autohtonih pravaca koji će obilježiti najraniju fazu sovjetske umjetnosti. Izuzetak od futurizma bila je apstraktna umjetnost, koju je u Njemačkoj razvio ruski slikar Vasilij Kandinski, koja je u kasnijem dijelu avangardne faze imala dominantan utjecaj. Kandinski je apstrakciju proveo kroz obe njezine faze, čistu (u kojoj ona nema forme) i geometrijsku (u kojoj apstraktne forme poprimaju oblik geometrijskih likova), uvevši tako likovnu umjetnost u novu fazu, kojoj će doprinos dati i rana sovjetska umjetnost preko određenih pravaca.
Za razliku od Italije, koja je imala Umberta Boccionija, Rusija nikada nije imala snažno slikarsko ime čistog futurizma, tako da je pravac koji je u Rusiji započeo 1910., kada David Burlijuk i njegova braća osnivaju skupinu Gileja, ostao primarno književni pokret kog su obilježili Velimir Hlebnikov i Vladimir Majakovski. Slikarstvo futurizma bilo je ograničeno tek na određen broj ekspresivnih propagandnih plakata koje proslavio upravo Majakovski. Slijedeći temeljne odlike futurizma - raskid s tradicijom te fascinacija dinamikom, brzinom i neumorivošću moderne tehnologije i urbanog života - ruski su slikari razvili kubo-futurizam, kombinaciju futurističke estetike s kubističkom stilizacijom koja je bila jedinstvena u umjetničkom svijetu. Pravac je započeo 1913. godine, Maljevičevom slikom Brusač škara, ali je svoj vrhunac doživio u radu dvaju slikarica - Natalije Gončarove i Ljubov Popove. Mada je Gončarova kasnije napustila Sovjetski Savez i radila u Parizu, njezin doprinos ruskom slikarstvu bio je sveobuhvatan, a njezin najznačajniji rad je slika Biciklist iz 1913. godine, koja je postala reprezentativni primjer kubo-futurizma. Popova je, s druge strane, bila pravi sovjetski umjetnik - školovana slikarica koja je putovala po zemlji i predavala na Vhutemasu, a za života je čak imala 7 izložbi (od 1910. do 1921.).
Istovremeno kada započinje i kubo-futurizam, javnosti je predstavljen i rejonizam, koji se počeo razvijati 1911. godine preko Gončarove i Mihaila Larionova. Te 1913., rejonizam je predstavljen na izložbi, a izdan je i Manifest rejonizma u kojem se iznose osnovna estetička načela pravca. Rejonizam je apstraktni stil nastao iz takvog estetičkog poimanja ranijih futurističkih načela, što je i logično s obzirom da je Gončarova bila jedan od vodećih predstavnika futurističkih pravaca u tadašnjoj Rusiji. Futuristička tehnokracija i dalje je postala inspiracija, ali je njezin izraz postao neodređeniji, temeljen na apstraktnoj estetici koju je "stvorio" Kandinski. Apstrakcijom se željela zornije prikazati dinamičnost tehnološkog razvoja XX. stoljeća, a u svrhu toga su korištene kontrastne boje koje ostavljaju dojam kretanja. Cijeli pokret ime je dobio po terminu ray (eng. zraka), s obzirom da se cjelokupna estetika ovog pokreta temeljila na korištenju dinamičkih zraka koje su predstavljale igru svjetlosti i pokreta. Sam Larionov je rekao kako rejonizam predstavlja pravi osjećaj umjetnosti u odnosu na ranije realističke konvencije koje su ugnjetavale umjetničku zajednicu. Iako nije bio dugog vijeka pa o njegovu padu govorimo već 1914. godine, rejonizam je imao snažan utjecaj na slikarstvo rane sovjetske države s obzirom da će kombinacija futurizma i apstrakcije biti dominantan izraz avangardnih umjetnika.
Spomenutu kombinaciju, avangarda će afirmirati kroz suprematizam i konstruktivizam. Početkom suprematizma smatra se slika Crni kvadrat Kazimira Maljeviča,  iz 1915. godine. Iako je pravac formirao u predrevolucionarnom razdoblju, Maljevič je slavu stekao tek nakon boljševičke pobjede u revoluciji, kada njegovo slikarstvo, uz ono konstruktivista, postaje kralješnica novog sovjetskog slikarstva. Suprematizam je, u suštini, bio najčišći oblik geometrijske apstrakcije, s obzirom da je geometrijska apstrakcija Vasilija Kandinskog još uvijek sadržavala elemente ranije, čiste apstrakcije. Svakako, suprematizam je po mnogočemu bio revolucionaran umjetnički pokret ali, nažalost, njegov utjecaj izvan Sovjetskog Saveza nije bio značajan. Bio je, uglavnom, obilježen jednostavnim konstrukcijama koji su na jednobojnim platnima prikazivali različite, jednobojne geometrijske likove (kvadrate, krugove, trokute), mada je Maljevič u jednoj fazi stvaralaštva koristio višebojne suprematističke konstrukcije koje su kombiniranjem geometrijskih likova stvarale jednu idejnu cjelinu. Remek-djelom pravca danas se smatra Maljevičev Bijeli kvadrat na bijelom polju, koji se često uzima kao reprezentativni primjer cijelog pokreta. Sam Maljevič je bio izrazito utjecajan sovjetski umjetnik, predavač i član Narkomprosa, ali je ubrzo pao u nemilost staljinističke estetike koja je odbacila avangardu.
Suprematizam je bio, u cijelosti, antiutilitaristička i antimaterijalistička tendencija, lišena bilo kakve angažiranosti, rađena u duhu larpurlartističke doktrine. Maljevič nije poznavao nikakve objektivne kriterije funkcionalnosti ili korisnosti svojih djela, za njega su ona bila čista umjetnost, u čemu leži još jedna dodatna posebnost ovoga stila. Upravo je ova artistička tendencija Maljevičeva pravca bila glavni uzrok konflikta u sovjetskoj avangardi, koji se odvijao između konstruktivizma i suprematizma. S jedne strane, bio je utilitarni, angažirani i tendenciozni konstruktivizam, a s druge, potpuno artistički suprematizam.
Još jedna suštinska razlikla između dva pravca bila je ta što je suprematizam bio isključivo slikarski pravac, dok je konstruktivizam svoj najveći doprinos dao kiparstvu i arhitekturi. Konstruktivizam je došao kao konačni proizvod apstraktnih tendencija ruske umjetnosti i postao je ono što bi se moglo nazvati lenjinističkim konceptom autohtone sovjetske umjetnosti. Mada je on preko umjetnika emigranata prenešen i na Zapad, konstruktivizam je svakako bio originalan i revolucionaran sovjetski proizvod koji je uvelike utjecao na razvoj suvremene umjetnosti. Početak pravca datira u 1920. godinu, kada braća Naum Gabo i Antoine Pevsner izdaju Realistički manifest, dok je termin skovao Maljevič, koji se pejorativno na njega osvrnuo kao na umjetnost konstrukcije. Konstruktivistički umjetnički izraz bio je naglašeno angažiran, podređen ideološkoj volji i označio je konačni raskid s "buržoaskom umjetnošću". Konstruktivizam je uvelike bio uključen u tadašnji politički život, a njegova važna funkcija bila je unapređenje i stvaranje novog, sovjetskog društva uz raskid s buržoaskom tradicijom. Mnogi konstruktivisti bili su predavači na tadašnjim renomiranim školama, a sudjelovali su i u prostornom planiranju nove sovjetske arhitekture.
Kao što je rečeno, konstruktivizam je bio primarno kiparski i arhitektonski stil, ali je dao i svoj doprinos slikarstvu. Najznačajniji konstruktivistički slikar bio je Aleksandar Rodčenko, utjecajan umjetnik i predavač koji je redovito eksperimentirao sa stilovima, a vrhunac slave doživio je 1921. godine na izložbi 5x5=25, na kojoj se predstavio vjerojatno prvim monokromnim slikama. Dovoljno je reći da će Zapad taj pravac afirmirati tek nakon Drugog svjetskog rata. Rodčenko je naišao na velike simpatije sovjetske avangarde, koja je u njegovom konceptu vidjela artističku utopiju - konačni i apsolutni raskid sa buržoaskom tradicijom slikara, konačno rođenje nove umjetnosti i svojevrsni kraj slikarstva. Konstruktivističko kiparstvo obilježili su braća Naum Gabo i Antoine Pevsner, koji su svjetsku slavu stekli revolucionarnim kiparskim radom na Zapadu. Gabova estetika temeljila se na stvaranju volumena bez mase (šuplje strukture) koji je prethodio kinetičkoj umjetnosti, dok je Pevsner u svom radu spajao umjetnost i matematiku u stvaranju metalnih konstrukcija.
Vrhunac konstruktivističke umjetnosti nastao je u radu Vladimira Tatljina, kipara i arhitekta kog se danas uzima za glavnog predstavnika cijelog pokreta. Njegovi kiparski radovi označeni su kao kontra-reljefi, a Tatljin je njima eksperimentirao s tradicionalnom umjetnošću. Ipak, konstruktivizam se kod Tatljina formirao tek nakon umjetničkog sukoba s Maljevičem tokom izložbe 0.10, kada su se dvojica velikana i razišli - Maljevič je nastavio razvijati suprematizam, a Tatljin konstruktivizam. Vrhunac njegova opusa, a i cijelog pravca, trebao je biti Spomenik Trećoj Internacionali, naručen 1919., ali ta ideja nikada neće biti realizirana. O samom spomeniku, više riječi bit će u poglavlju o arhitekturi.
Ruska avangarda ponudila je i dvije zasebne ličnosti, koje nisu direktno pripadale nijednom od navedenih pravaca, mada su bile s njima povezane. Prvi od njih bio je Aleksandar Arhipenko. Mada Arhipenko nije dočekao sovjetsku državu (emigrirao je 1914. godine), njegov svekoliki doprinos avangardnom kiparstvu je nezanemariv. Arhipenko je svakako najpoznatiji ruski kubist, čiji se radovi nalaze diljem svijeta, a u svom kiparskom radu je poznat po eksperimentima s negativnim prostorom, a ujedno je bio prvi, nakon Picassa, koji je kubziam prebacio u tri dimenzije. Drugi velikan je El Lissitzky, svestrani ruski umjetnik i učenik Kazimira Maljeviča. Mada je Lissitzky započeo kao suprematist, u svojim je djelima razvio taj pravac i stvorio preteču konstruktivističkog slikarstva, koja će snažno utjecati na formiranje samog pravca. Njegovo najznačajnije djelo je kultna propagandna litografija Izbij Bijele Crvenim klinom, u kojoj kombinira čak nekoliko avangardnih stilova.
Socijalistički realizam bio je dominantni likovni izričaj od 1932. do 1953., s tim da će njegov utjecaj biti snažan sve do 60-ih godina. Radilo se o službenoj državnoj estetici koja se zalagala za realistično prikazivanje "malog čovjeka", rada i uspjeha revolucije. "Heroizacija" se poticala. Ipak, iako je socrealizam trebao biti jasan i nedvosmislen, takvi zahtjevi često su se sukobljavali s propagandnim zahtjevima pravca tako da je pravac, u određenim momentima, bio bliži romantičarskoj idealizaciji nego pravom realizmu. U svojoj početnoj fazi, socrealizam je bio prepun revolucionarne simbolike i epskih portreta sovjetskih državnika koji, usprkos svom realizmu, evidentno predstavljaju propagandnu umjetnost. Tek se u kasnijoj fazi pravac približio realističkom prikazu "malog čovjeka" i svakodnevnog života, prilikom čega će nastati neka hvalevrijedna ostvarenja. Početak likovnog, kao i književnog, socrealizma može se pronaći puno prije njegova ozvaničenja 1932. godine. Kuzma Petrov-Vodkin se 1910. godine pojavio svojim kontroverznim Snom, a već 1912. godine naslikao je svoje Kupanje crvenog konja, simbolističku sliku koja će mu donijeti instantan uspjeh. Dugo je Petrov-Vodkin eksperimentirao sa stilovima i socrealizmom prije nego je 1932. godine izabran za prvog predsjednika Lenjingradske unije umjetnika. Njegovo posljednje veliko djelo bila je slika 1919. Alarm (1934.). Drugi renomirani autor koji se tek u poznom razdoblju bavio socrealizmom bio je Boris Kustodijev, veliki portretist u doba carizma (naslikao je i portret Nikolaja II.), čija je slika Boljševik iz 1920. godine često korištena kao simbol revolucionarne pobjede i ranog socrealizma.
Konačno uobličenje socrealističkog slikarstva zasluga je Isaaka Brodskog, najutjecajnijeg sovjetskog slikara 30-ih godina. Kao učeniku Ilje Repina, Brodskom je realizam bio blizak, ali ga je svojim epskim portretima državnika i događaja iz nove sovjetske povijesti uobličio u stil koji će dominirati sovjetskom umjetnošću. Brodskij je bio i pedagog koji je odgojio mnoge kasnije sovjetske umjetnike, a sebe je proslavio portretima Vladimira Lenjina. S druge strane, portretima Lenjinova nasljednika Staljina proslavio se Aleksandar Gerasimov, koji je nakon Staljinove smrti, u valu destaljinizacije, bio u nemilosti službene države. Popularan umjetnik iz tog razdoblja bio je i kipar Leonid Sherwood, najveće ime socrealističkog kiparstva. Sherwood je bio jedan od prvih umjetnika koji se priključio socrealističkom pokretu te je sudjelovao u izradi službenih bisti i spomenika sovjetskih državnika, što ga je i proslavilo. Sudjelovao je i u arhitektonskim radovima, a posljednji veliki projekt trebao mu je biti monumentalni kip Vladimira Lenjina.
Razvijenu fazu socrealizma obilježili su, primarno, slikari, koji se mogu grupirati prema temama koje su preferirali. Među portretistima se ističu Lav Rusov i Boris Kornejev. Rusov se proslavio realističnim portretima "malih ljudi" i kulturnih djelatnika,    među kojima se ističe njegova serija portreta dirigenta Jevgenija Mravinskog. Kornejev je na svojim portretima također prikazivao svakodnevnicu te se, kao i Rusov, otklonio od ranijih idealizacija sovjetskih državnika, a doprinio je i na polju pejsaža i žanr slikarstva. Pejsažno slikarstvo obilježili su Arsenij Semjonov i Aleksandar Semjonov, čiji je stil bio vrlo sličan, a često su koristili urbane motive (gradove, ulice, zgrade)         koje su prikazivali na neobičan način koji je odavao dojam artificijelnosti. Još jedan veliki pejsažni slikar je i Vasilij Golubjev, čiji su portreti bili ekspresionistička interpretacija realističkog izraza za koju je često koristio zimske scene. Posljednju skupinu čine žanr slikari, čija su najznačajnija imena Nikolaj Pozdnejev, Jurij Neprincev i Nina Veselova. Pozdnejev se proslavio nostalgičnim slikama ruske provincije u kojima prikazuje kolorit godišnjih doba,           dok su Neprincevljev opus sačinjavali ratni motivi inspirirani vlastitim boravkom na bojištu. Veselova je bila najznačajnija sovjetska umjetnica i vrlo talentirana portretistica i grafičarka koja je sudjelovala na izložbama, a doktorirala je i likovnu kritiku.
Ipak, likovni socrealizam nije imao tako snažan utjecaj kao onaj književni o čemu svjedoči paralelna egzistencija pokreta znanog kao sovjetska nonkonformistička umjetnost. Mada se i avangardni počeci u širem smislu mogu svrstati u ovu skupinu, pravi sovjetski nonkonformizam započeo je tokom Hruščovljeva otapanja, kada su mnogi umjetnici iskoristili liberalizaciju koju je donijela Staljinova smrt. Ipak, službena država je i dalje afirmirala isključivo socrealizam, tako da su nonkonformisti i dalje bili u nemilosti vlasti te su morali svoja djela stvarati u osami, bez ili s ograničenom pravom na izlaganje u javnosti. Trend je tokom 50-ih započo moskovski profesor Elij Beljutin, koji je svoje studente poticao na eksperimente s apstrakcijom. Takav dualizam doveo je do dihotomije između "podzemne" i "službene" umjetnosti koja će Sovjetski Savez pratiti sve do njegova raspada.
Mada su nonkonformisti imali jedan kraći period kada su njihova djela izlagana, konačni kraj tomu došao je 1962. godine kada je Nikita Hruščov posjetio izložbu povodom 30. obljetnice Unije umjetnika u Manègeu, na kojoj su, između ostalog, bila izložena i neka nonkonformistička djela. Tu je Hruščov upao u verbalni sukob s poznatim kiparom Ernstom Neizvestnjijim oko društvene funkcije umjetnosti. Iako su nonkonformisti nakon te debate uživali blaže kazne, a čak su se uspjeli formirati u koherentnije skupine, država je i dalje zloguko gledala na njihovo stvaralaštvo i oni nisu mogli očekivati da će njihova djela biti priznata. Val liberalizacije tako nije ispunio svoja očekivanja. Zanimljivo je da se grupna kohezija nonkonformista ostvarila u ista dva grada u kojima su djelovale državne unije umjetnika, Moskvi i Lenjingradu. U Moskvi su djelovale grupe poput Bulevara Sretenskij, Lianozova ili Moskovskih konceptualista, dok je u Lenjingradu djelovala Petrogradska skupina, koja je proizašla iz Ermitaža. Značajnu ulogu imala je i Odeška grupa.
Prijelaz u 70-e godine donio je novu dominaciju politike i simplističkih formi koje su obilježile i zahtjeve uperene prema slikarstvu. Djela se više nisu procjenjivala temeljem njihove estetičke vrijednosti, već isključivo temeljem njihove političke kompatibilnosti - djela su bila ili "dobra" ili "loša", ovisno o njihovom političkom kontekstu. Takav razvoj događaja doveo je do brisanja granica između službene i neslužbene umjetnosti, mada nonkonformisti još uvijek nisu uživali autorsku slobodu u tom razdoblju.
Konceptualna umjetnost u Sovjetskom Savezu bila je obilježena uglavnom instalacijama i slikarskim konstrukcijama, a bila je okupljena oko grupe Moskovskih konceptualista. Vjerojatno najveća imena sovjetske konceptualne umjetnosti su Vitalij Komar i Aleksandar Melamid, koji su do 2004. nastupali kao Komar i Melamid. Komar i Melamid su tokom 70-ih godina osnovali pokret znan kao soc-art, konceptualni pokret koji je oštro napadao službenu socrealističku doktrinu i parodirao ideologizaciju umjetnosti u kontekstu socrealizma. Tokom svoje karijere, njih su se dvojica poigravali službenim ideološkim simbolima, a poznati primjeri su zamjena portreta Lenjina i Staljina s njihovim vlastitim portretima. Pionir instalacijske umjetnosti bio je Ilja Kabakov, koji je tokom 60-ih godina, kao član Unije umjetnika, ilustrirao dječje knjige, da bi se u kasnijoj fazi proslavio konceptualističkim instalacijama koje su izložene diljem svijeta. Specifično mjesto zauzima Viktor Pivovarov, još jedan konceptualist, čije djelo istovremeno predstavlja kritiku sovjetskog društva, ali i nostalgiju za tim vremenima. Olga Kiseleva znakovita je kao pionir video umjetnosti u Sovjetskom Savezu. Popkulturno možda najpoznatiji autor je Dmitrij Vrubelj, čiji se grafit Gospode! Pomozi mi preživjeti ovu smrtonosnu ljubav iz 1990. godine nalazio na Berlinskom zidu kao najpoznatiji među njima. Radi se o parodiranju slavnog poljupca između Ericha Honeckera i Leonida Brežnjeva prilikom posjeta potonjeg Istočnoj Njemačkoj 1979. godine.
Gorbačovljeva reforme su, tokom 80-ih godina, praktički onemogućile bilo kakve restrikcije prema umjetnicima što je dovelo do potpunog brisanja granica između službene i neslužbene umjetnosti. Sukladno tome, oko 1986. godine, fenomen nonkonformističke umjetnosti prestaje postojati, a u posljednjim godinama dolazi do formiranja jedinstvenog umjetničkog izraza.
Dordrecht
Dordrecht je grad od 118.799 stanovnika u nizozemskoj provinciji Južnoj Holandiji, dio velike konurbacije Randstad.
Fairview, Kansas
Fervju je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 260, što je 11 (-4,1 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Chemiré-en-Charnie
Šamire an Šarni je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Sart.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 206, a gustina naseljenosti je iznosila 18 stanovnika/km².
Cao Zhi
Cao Zhi (192–232) bio je kineski pjesnik iz doba kraja dinastije Han i početka Tri kraljevstva, poznat i kao treći sin gospodara rata Cao Caoa. Njegov pjesnički stil, koji će steći veliku popularnost u doba dinastije Jin i Južnih i Sjevernih dinastija, poznat je kao jian'an.
Neohesperidoza
Neohesperidoza je organsko jedinjenje, koje sadrži 12 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 326,297 Da.
West Blocton, Alabama
West Blocton je gradić u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.240 stanovnika.
Zoetermeer
Zoetermeer je grad od 123.576 stanovnika u nizozemskoj provinciji Južnoj Holandiji, dio velike konurbacije Randstad.
Lista, Vercelli
Lista je naselje u Italiji u provinciji Vercelli, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 29 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 175 m.
Breckenridge Hills, Missouri
Brekengridž Hils je grad u američkoj saveznoj državi Misuri.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 4.746, što je 71 (-1,5 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Alphen aan den Rijn
Alphen aan den Rijn je grad od 106.760 stanovnika u nizozemskoj provinciji Južnoj Holandiji, dio velike konurbacije Randstad.
Bitka za Verdun
Bitka za Verdun ili Verdunska bitka je bila najduža i jedna od najznačajnijih i najkrvavijih bitaka Prvog svjetskoga rata na Zapadnom frontu. Odvijala se od 21. veljače do 18. prosinca 1916. u blizini Verduna između Francuske i Njemačke. U bitci je poginulo oko 250 000 vojnika, a oko 500 000 je ranjeno.
Simbolika Verduna
Igrao je značajnu ulogu u obrani strateški važnog položaja na reci Mezi. Hunski vođa Atila nikako nije uspio zauzeti grad. Prilikom podjele Franačke 843. Verdunskim sporazumom, Verdun je postao dijelom Svetog Rimskog Carstva. Vestfalskim mirom iz 1648. Verdun je pripao Francuskoj. Verdun je igrao značajnu ulogu tijekom Francusko-pruskog rata 1870. Predstavljao je zaštitu od njemačkih napada duž istočne granice Francuske, pa je između Verduna i Toula izgrađena jaka utvrđena linija. Verdun je štitio sjeverni prolaz prema nizinama Champagne i na taj način sve prilaze Parizu. Tijekom 1914. Verdun je odoljevao njemačkim napadima. Utvrđenja su izdržala napade i najteže artiljerije poput "Debele Berte". Vojska se nalazila u tvrđavi izgrađenoj u 17. stoljeću. Do kraja 19. stoljeća izgrađen je podzemni kompleks, koji je služio kao radionica, arsenal, bolnica i vojarna.
Raimella, Frosinone
Raimella je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Bitka za Verdun
Pozadina
Nijemci nisu uspjeli pobjediti brzo, odmah na početku rata, kako je bilo predviđeno Schlieffenovim planom. Zbog toga se rat pretvorio u rovovski rat, u kome nijedna strana nije ostvarivala nikakve značajnije prodore. Tijekom 1915. bilo je pokušaja prodora. Nijemci su pokušali kod Ypresa u Drugoj bici kod Ypresa. Britanci su pokušali kod Neuve Chapelle, a Francuzi u Champagni. Svi ti pokušaji su propali, a završili su ogromnim brojem žrtava. thumb|desno|300px|Karta Bitke za Verdun Njemački zapovjednik vrhovnog štaba Erich von Falkenhayn je vjerovao da se Francuzi mogu pobjediti ako im se nanesu strašno veliki gubici, iako nije vjerovao da je prodor moguć. Planirao je napad na položaje s kojih se Francuzi nisu mogli povući i zbog strateških razloga, ali i zbog nacionalnog ponosa. Na taj način je namjeravao da nametne iscrpljujuću bitku, bitku do uništenja. Za tu svrhu je odabran Verdun, grad heroj u Francusko-pruskom ratu, koji je bio strateški veoma važno mjesto, jer je čuvao prolaz prema Parizu. U odabiranju mjesta napada Falkenhayn je tražio mjesto koje je bilo povoljno za Nijemce. Verdun je bio izoliran sa tri strane. Veze Verduna sa osatkom francuske su bile dosta loše. Njemačka željeznica je bila udaljena samo 20 kilometara, dok su Francuzi morali dopremati pojačanje jednim putem. Falkenhayn je očekivao da će Francuzi fanatički ulaziti u smrtnu zamku. Falkenhayn je poručio caru da ne namjerava izvesti klasičnu vojnu pobjedu, nego planira Verdun kao sredstvo za uništenje francuske vojske. Ipak postoje pojedini stručnjaci koji smatraju da Falkenhayn nije zamislio Verdun kao bitku u kojoj će masivnim pokoljem iscrpiti francusku vojsku, nego da je naknadnim memoarima opravdavao svoje namjere.
Markt Nordheim
Markt Nordhajm je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 38 opštinskih središta okruga Nojštat an der Ajš-Bad Vindshajm. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 1.126 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9575146.
Bitka za Verdun
Bitka
Verdun je bio jako loše branjen, jer je artiljerija bila uklonjena sa okolnih tvrđava, ali dobri obavještajni podaci i loše vrijeme, koje je odgodilo njemački napad omogućili su Francuzima da dopreme na brzinu dve divizije u Verdun. Bitka je počela 21. veljače 1916. bombardiranjem koje je trajalo 9 sati. Ispaljeno je milijun granata iz 1.200 topova na 40 kilometara dugom bojištu. Poslije toga je usledio napad 3 armijska korpusa (3., 7. i 18. njemački vojni korpusi). Nijemci su koristili po prvi put bacače plamena da bi se očistili francuski rovovi. Do 23. veljače Nijemci su napredovali 5 kilometara i zauzeli su Boa de Kore(Bois des Caures) te potisnuli su Francuze. Tek poslije toga su Francuzi shvatili ozbiljnost napada. Druga linija obrane i 30. francuski korpus su zamalo stradali 24. veljače, ali spasio ih je dolazak 20. korpusa. Novopristigla vojska odmah je uključena u borbu. Tu večer zapovjednik francuskog vrhovnog štaba general de Castelnau savetovao je Josepha Joffrea da pošalje francusku 2. vojsku pod Petainovim zapovjedništvom na Verdun. Nijemci su uspjeli 25. veljače osvojiti ključno francusko utvrđenje tvrđavu Duomon. Castelnau je postavio generala Philippea Pétaina za komandanta Verdunskog područja i naredio je francuskoj 2. vojsci da se uključi u bitku. Njemački napad je usporen u selu Duomon odlučnom obranom francuske 33. pješadijske pukovnije i velikim padanjem snijega. To je dalo Francuzima vremena da dopreme 23.000 tona naoružanja i da dobiju 90.000 novih vojnika na Verdunskom bojnom polju.
Kao i u svim drugim ofanzivama na Zapadnom frontu Nijemci su tijekom napredovanja izgubili artiljerijsku zaštitu. Pošto se bojno polje neprekidnim bombardovanjem pretvorilo u gomile mulja bilo je jako teško pokretati artiljeriju. Napredak je osim toga Nijemce doveo u domet francuske artiljerije na zapadnoj obali Meze. Svako novo napredovanje njemačke vojske postajalo je skuplje, pogotovo što su jedinice njemačke 5. vojske napadale u valovima prema jugu duž istočne obale rijeke. Kada su konačno zauzeli selo Duomon 2. ožujka 1916. potpuno su uništene 4 njemačke pukovnije.
Daguenière
Dagnijer je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Men i Loara koja pripada prefekturi Anže.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1246 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 104 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,92 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 23 metara (maksimalnoj 21 m, a minimalnoj 16 m).
Atrasentan
Atrasentan je eksperimentalni lek koji se ispituje kao mogući tretman za razne tipove raka, među kojima je i rak pluća ne-malih ćelija.
On je antagonist endotelinkog receptora‎‎ selektivan za tip A (ETA). Dok drugi lekovi ovog tipa (sitaksentan, ambrisentan) iskorištavaju vazokonstriktivna svojstva endotelina i uglavnom se koriste za lečenje plućne arterijske hipertenzije, atrasentan blokira endotelinom indukovanu ćelijsku proliferaciju.
Bitka za Verdun
Bitka
Pošto nisu mogli napredovati frontalno, Nijemci su pokušali bočno. Napali su brdo Le Mort Homme 6. ožujka i tvrđavu Vaux 8. ožujka. Za tri mjeseca teškog ratovanja Nijemci su zauzeli naselja Cumières i Chattancourt zapadno od Verduna, a tvrđava Vaux se predala 2. lipnja 1916. Gubitci su bili izuzetno veliki na obje strane. Petain je pokušao sačuvati svoju vojsku ostajući u obrambenoj poziciji, ali on je smjenjen 1. svibnja. Zamjenio ga je general Robert Nivelle, koji je bio više orjentiran na napade. Njemački sljedeći cilj je bio tvrđava Souville. Nijemci su 22. lipnja 1916. upotrijebili bojni otrov, a sljedeći dan napali su sa 60.000 vojnika, osvajajući bateriju u Thiaumontu i selo Fleury. Međutim, Nijemci nisu uspijeli osvojiti tvrđavu Souville.
Raimella, Frosinone
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 12 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 796 m.
Bitka za Verdun
Bitka
Borbe oko njega nastavile su se do 6. rujna. Početak bitke na Sommi 1. srpnja 1916. prisilio je Nijemce da povuku dio artiljerije na Sommu da bi se suprostavili englesko-francuskoj ofanzivi na sjeveru.
Do jeseni njemačka vojska je bila iscrpljena, a Erich von Falkenhayn je smijenjen, a zapovjednik vrhovnog štaba je postao Paul fon Hindenburg zajedno sa Erichom Ludendorffom. Francuzi su započeli protunapadom 21. listopada 1916. Tvrđava Duomon je gađana novim topovima od 400 mm, pa su je Francuzi osvojili 24. listopada. Nijemci su 2. studenog izgubili tvrđavu Vaux i povlačili su se. Konačna francuska ofanziva započela je 11. prosinca i vratila je Nijemce na polazne položaje.
Žrtve
Za Centralne sile je bilo ključno da neprijatelju nanesu mnogo više gubitaka, nego što neprijatelj njima nanese. U Verdunskoj bitci Francuska je imala veće gubitke, ali nije to bilo u omjeru 2:1 kako su se Nijemci nadali, iako je njemačka vojska bila brojnija od francuske u toj bitci. Francuski gubitci su bili ogromni. Francuski maršal Petain je inzistirao na rotaciji vojske, koja se bori kod Verduna. Takvom rotacijom 70% francuske vojske imalo je priliku da se upozna sa užasom Verduna.
Značaj
Bitka za Verden je poznata kao "Verdunski mlin za meso" ili kao "Meusin mlin", a postala je simbol francuske odlučnosti. Uspjesi sustava fiksnog utvrđivanja doveli su kasnije do usvajanja Maginotove linije kao metoda francuske obrane između dva svjetska rata.
Markt Nordheim
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Nojštat an der Ajš-Bad Vindshajm Markt Nordhajm se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Nojštat an der Ajš-Bad Vindshajm. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 332 metra. Površina opštine iznosi 39,3 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 1.126 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 29 stanovnika/km².
Kapar
Kapara (latinski: Capparis spinosa), je višegodišnja grmolika biljka iz roda Capparis (porodica Capparaceae), čiji su neotvoreni cvijetni pupoljci upotrebljavju kao začin.
Kapara raste po cijelom Mediteranu, pa se i pretpostavlja da joj je Mediteran bio i domovina, premda postoje i druge teorije o njenom porijeklu, između ostalog da potječe iz Tropa.
Karakteristike
Kapara je bodljikava grmolika biljka, s mnogo grančica, listovi joj rastu naizmjenično na granama. Oni su debeli i sjajni, ovalnog oblika, lagano uvijeni. Cvjetovi su bijeli ili svijetlo rozi, slatkastog mirisa, s četiri latice i mnogo ljubičastih prašnika. Kaparama odgovara polusuha i vruća klima, sa srednjim godišnjim temperaturama od preko 14 °C i godišnjom količinom padalina od 200 do 600 mm. Najviše im odgovara kišno proljeće i dugo sušno ljeto. Rastu praktički svuda, čak i po naizgled potpuno jalovom zemljištu, i na najneobičnijim mjestima; fasadama kamenih kuća, spojevima stepenica. Osjetljiva je na hladnoću, posebno tokom vegetacije. Za ljetnih mjeseci pupoljci izbijaju iz stabljike, a beru se kada lagano potamne, i postanu plavi ili ljubičasti.
Primjena
Na cijeni su manje, ne suviše izrasle biljke. Kapara se najčešće koristi kao začin, ili usoljena u salamuri ili ukiseljena i tako pripremljena za jelo.
Simple Machines Forum
Simple Machines Forum (skraćeno SMF) je besplatna Internet forum (BBS) aplikacija. Softver je napisan u PHP programskom jeziku i koristi SQL bazu podataka, od verzije 2.0 MySQL, PostgreSQL i SQLite su takođe podržani. SMF je razvijen od strane SMF tima.
Istorija
SMF je prvenstveno napravljen kao zamena forumskog softvera YaBB SE, koji je u to vreme sticao sve lošiju reputaciju zahvaljujući softveru baziranom naPerl jeziku YaBB. U to vreme, YaBB je uzrokovao nesrazmernu alokaciju opterećenja na velikom broju servera. YaBB SE je napisan kao sirova PHP verzija YaBB softvera, te je imao mnoge slične sigurnosne i druge probleme. Joseph Fung i Jeff Lewis iz Lewis Media Inc., vlasnici YaBB SE softvera i prvobitni vlasnici SMF-a, su doneli odluku o pokretanju sasvim novog projekta.
23 Octobra 2006, Simple Machines LLC je registrovana u Arizoni, i prenos autorskih prava sa Lewis Media na Simple Machines LLC je završen 24 Novembra 2006. Ovo je urađeno zbog učvršćivanja odanosti članova tima da neprekidno razvijaju besplatan softver, bez velikog rizika od korporativnog uticaja".
Simple Machines sofver je pobedio na takmičenju forum-software.org za najbolji besplatan forum 2009 godine.
24. Septembra 2010, Simple Machines tim je najavio prestanak važenja Simple Machines LLC i prelazak na NPO (Simple Machines) licencu za buduće projekte.
Trenutne verzije
8. Aprila 2007. najavljena je nova verzija, SMF 2.0. SMF 2.0 je bila u fazi razvoja zajedno sa SMF 1.1 verzijom od Decembra 2005. Ova verzija ima mnogo novih opcija uključujući:
Finalna verzija SMF 2.0 je objavljena 11. Juna, 2011.
Lokalizacija
SMF je dostupan u preko 47 jezika, uključujući Albanski, Arapski, Bengali, Bugarski, Katalonski, Kineski, Hrvatski, Češki, Danski, Holandski, Engleski, Engleski (Britanski), Esperanto, Finski, Francuski, Galician, Nemački, Grčki, Hebrejski, Hindi, Mađarski, Indonezijski, Italijanski, Japanski, Kurdish, Makedonski, Malay, Norvežanski, Persijski, Poljski, Portugalski, Rumunski, Ruski, Srpski, Španski, Slovački, Švedski, Thai, Turski, Ukrajinski, Urdu i Vijetnamski. SMF je takođe preveden u još 30 jezika pomoću alata nazvanog Language Editor koji je na raspolaganju svim prevodiocima SMF softvera. UTF-8 i ne-UTF-8 verzije su dostupne za sve jezičke pakete.
Modifikacije
SMF ima bazu modifikacija u okviru sajta na kojoj se može naći veliki broj modula. Najveći broj modifikacija je besplatan, pa se tako mogu koristiti modifikacije za odbranu od spam botova, optimizaciju foruma, ili neki od mnogih modova za unapređenje izgleda i opcija foruma. Pre postavljanja na sajt, svaka modifikacija prolazi kroz proces pregleda kako bi se SMF tim uverio da data modifikacija poštuje pravila objave i da je bezbedna za krajnje korisnike.
Menadžer Paketa u okviru SMF-a je jedna od opcija bez koje se ne može. On omogućava administratorima da bez menjanja samog koda, uz nekoliko klikova instalira modifikacije na forum.