cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Prosvjetiteljstvo
Korištenje pojma
Immanuel Kant je također napisao odgovor i definirao prosvjetiteljstvo kao "čovjekovo oslobođenje od vlastitiog samonametnutog starateljstva", starateljstva opisanog kao "čovjekovu nesposobnost u korištenju svog razumijevanja bez usmjeravanja izvana". Za Kanta je prosvjetiteljstvo bilo "konačno odrastanje čovječanstva, emancipacija čovjekove svijesti od nezrelog stanja neznanja." Prema historičaru Royu Porteru, teza o oslobođenju ljudskog uma od dogmatskog stanja neznanja koja je prema njegovom tumačenju bila prevalentna u ono doba srž je onoga što je doba prosvjetiteljstva pokušalo doseći.
Prema Bretrandu Russelu, međutim, prosvjetiteljstvo je faza jednog postepenog razvoja, koji je započeo još u antici, a razum i preispitivanje postojećeg poretka bili su stalni ideali kroz cijelu historiju. Russell objašnjava da je prosvjetiteljstvo na poslijetku proizašlo iz protestantske reakcije na katoličku protureformaciju, kad su se filozofski stavovi iz zadnje dvije stotine godina konačno kristalizirali u koherentan svjetonazor. Russel smatra da su se mnogi od filozofskih stavova, kao preferiranje demokracije u odnosu na monarhiju, u početku pojavili među protestantima ranog 16. vijeka kao opravdanje njihove želje za raskidom odnosa s papom i Katoličkom crkvom. Premda su mnoge od tih filozofskih ideala kasnije preuzeli i katolici tokom 18. vijeka, prosvjetiteljstvo je prema Russelovom mišljenju glavna manifestacija raskola kojeg je započeo Martin Luther.
Chartier (1991.) objašnjava da je prosvjetiteljstvo izmišljeno u kasnijem razdoblju u svrhu postizanja političkih ciljeva. On tvrdi da su osnovni tekst kanona prosvjetiteljstva izmislili vođe Francuske revolucije, tako što su izabrali određene autore i identificirali ih sa samim pokretom prosvjetiteljstva kako bi legitimirali svoju republikansku političku agendu.
Jonathan Israel odbacuje pokušaje postmodernih i marksističkih historičara da se revolucionarne ideje tog razdoblja interpretiraju kao puki nusprodukti socijalnih i ekonomskih transformacija. On se umjesto toga fokusirao na historiju ideja u razdoblju od 1650. do kraja 18. vijeka, te tvrdi da su same ideje uzrokovale promjene koje su najzad dovele do revolucija u zadnjoj polovici 18. i početkom 19. vijeka. Israel objašnjava da se zapadna civilizacija do 1650-ih temeljila "na široko prihvaćenoj jezgri vjere, tradicije i autoriteta".
Do tog razdoblja većina intelektualnih rasprava vrtila se oko "konfesionalnog" – tj. oko katoličkih, luteranskih, kalvinističkih i ananglikanskih pitanja, a glavni cilj tih diskusija bilo je određivanje koji će vjerski blok imati "monopol istine i Bogom dan naslov autoriteta". Nakon tog razdoblja sve što se prije temeljilo na tradiciji dovedeno je u pitanje i često zamijenjeno novim konceptima u svjetlu filozofskog razmišljanja. Nakon druge polovice 17. vijeka i tokom 18. vijeka "ustalio se opći proces racionalizacije i sekularizacije i ubrzo je potisnuo stoljećima staru hegemoniju teologije na području znanja", tako da su religijske rasprave postale od sekundarnog značenja u korist "ekskalirajućeg konteksta konfrontacije između vjere i skepse".
Vremensko razdoblje
Ne postoji suglasje oko točnog početka doba prosvjetiteljstva, najčešće se kao početak prosvjetiteljstva uzima početak 18. vijeka (1701.) ili sredina 17. vijeka (1650.). Ako se njegov početak povuče natrag do sredine 17. vijeka, prosvjetiteljstvo vuče svoje porijeklo iz Descartesovog' Discours de la méthode, objavljenog 1637. U Francuskoj se često kao početak smatra Newtonova Principia Mathematica iz 1687. Mnogi historičari i filozofi smatraju da je prosvjetiteljstvo počelo kad je Descartes pomaknuo epistemološku bazu od vanjskog autoriteta na unutarnju izvjesnost njegovom frazom cogito ergo sum objavljenom 1637.
Kao kraj prosvjetiteljstva većina naučnika uzima zadnje godine 18. vijeka: ili Francusku revoluciju 1789. ili početak Naoleonskih ratova (1804. – 1815.).
Ciljevi
thumb|200px|upright|Njemački filozof [[Immanuel Kant]] Mada su mislioci prosvjetiteljstva općenito dijelili sličan skup vrijednosti, njihova su se filozofska gledišta i metodološki pristup u postizanju ciljeva bitno razlikovali i često su bili kontradiktorni. Kao što je Outram primijetio, prosvjetiteljstvo je obuhvaćalo "mnoge različite puteve, koji su se i geografski i vremenski razlikovali, ka postizanju zajedničkih ciljeva napretka, tolerancije i uklanjanja zlouporaba unutar crkve i države".
U svojem eseju "Što je prosvjetiteljstvo?" (1784.), Immanuel Kant ga jednostavno opisuje kao slobodu pojedinca da koristi vlastitu inteligenciju. U širem smislu, prosvjetiteljstvo je okarakterizirano povećanim empirizmom, naučnom preciznošću i redukcionizmom, paralelno s povećanim dovođenjem u pitanje religiozne ortodoksije.
Zafirovski (2010.) tumači da je prosvjetiteljstvo bilo izvor ideja kao što je centalnost političke slobode, demokracije, i razuma kao primarnih vrijednosti u društvu nasuprot božanskom pravu kraljeva i tradicije kao vladajućeg autoriteta. Ovaj nazor implicira da će uspostava prava na ugovornoj bazi dovesti do razvoja tržišnog modela i kapitalizma, razvoja naučne metode, religijske tolerancije, i organizacije države kao samovladajuće republike na demokratskim osnovama. Prema ovom nazoru, posebno je tendencija primjene racionalnosti smatrana suštinskom promjenom. Kasnije kritike prosvjetiteljstva, kao one romantičara u 19. vijeku, tvrdile su da su ciljevi za postizanje racionalnosti u čovječjim poslovima previše ambiciozni da bi se mogli postići.
Različiti pokreti u 19. vijeku, uključujući i liberalizam i neoklasicizam, temelje svoje intelektualno nasljeđe u prosvjetiteljstvu.
Varijacije među zemljama
thumb|center|upright=2|Evropa na početku rata za špansku sukcesiju, 1700. Prosvjetiteljstvo se kao pokret uspostavilo u većini evropskih zemalja, često sa specifičnim lokalnim različitostima. U Francuskoj je, na primjer, asociran s protuvladinim i protucrkvenim radikalizmom, dok je u Njemačkoj prodro duboko u srednji sloj i poprimio je spiritualistički i nacionalistički ton bez da ugrožava vlast ili crkvu.
Odgovor vlasti se uvelike razlikovao. Vlast u Francuskoj bila je neprijateljski orijentirana prema prosvjetiteljstvu i njegovi su se pristaše borili protiv cenzure, a često su bili zatvarani i tjerani u egzil. Britanska vlast je uglavnom ignorirala vođe prosvjetiteljstva u Engleskoj i Škotskoj, mada je Isaacu Newtonu dodijelila titulu viteza i vrlo dobro plaćenu službu u vladi.
Prosvijećeni apsolutizam
U mnogim su nacijama moćni vladari, koje historičari nazivaju "prosvijećenim despotima", pozdravljali vođe prosvjetiteljstva na svom dvoru i tražili pomoć od njih u stvaranju zakona i programa reformi političkog i društvenog sistema, usmjerenih uglavnom na razvoj jakih nacionalnih država. Najistaknutiji među tim vladarima bili su Fridrik II. Veliki kralj Prusije, Katarina Velika, ruska carica od 1762. do 1796., Leopold II, koji je vladao Velikim Toskanskim Vojvodstvom od 1765. do 1790. i Josip II, austrijski car od 1780. do 1790. Josip je bio pretjerani entuzijast, te je započeo mnoge reforme koje su imale vrlo malu podršku izazvavši tako mnoge pobune. Njegova je vladavina postala predmetom ismijavanja i gotovo svi programi reformi su naposlijetku povučeni. Stariji ministri Sebastião José de Carvalho e Melo u Portugalu i Johann Friedrich Struensee u Danskoj također su vladali u skladu s idealima prosvjetiteljstva.
Škotska
thumb|upright|left|200px|Jedan od predvodnika škotskog prosvjetiteljstva bio je [[Adam Smith, otac moderne ekonomske nauke.]]
Do 1750. u većim škotskim gradovima već je bila stvorena umrežena intelektualna infrastruktura univerziteta, debatnih društava, biblioteka, časopisa, muzeja i masonskih loža. Ova mreža institucija u Škotskoj bila je "pretežno liberalno kalvinistička, njutonska i po karakteru orijentirana na 'dizajn'‏ što je igralo veliku ulogu u daljem razvoju prekoatlantskog prosvjetiteljstva". Voltaire je u Francuskoj izjavio "mi gledamo na Škotsku za sve naše ideje o civilizaciji," a Škoti su isto tako budno pratili francuske prosvjetiteljske ideje. Historičar Bruce Lenman je izjavio da je "središnje dostignuće Škota bila nova sposobnost prepoznavanja i interpretacije društvenih prilika." Prvi značajni filozof škotskog prosvjetiteljstva bio je Francis Hutcheson, profesor filozofije na Univerzitetu u Glasgowu od 1729. do 1746. Bio je filozof morala koji je osmislio alternativu idejama Thomasa Hobbesa, a jedna od njegovih značajnijih doprinosa filozofiji je utilitaristički i konzekvencijalistički princip da je vrlina ono što po njegovim riječima "donosi najveću sreću što većem broju ljudi". Veliki dio njegovih misli inkorporiran je u naučnu metodu (priroda znanja, dokaza, iskustva i uzroka), a neke moderne stavove o odnosu nauke i religije razvili su njegovi štićenici David Hume i Adam Smith. Hume je postao značajna ličnost tradicije skepticizma i empirizma u filozofiji. On i drugi mislioci škotskog prosvjetiteljstva razvili su 'nauku o ljudskoj prirodi',, historijski izraženu u djelima Jamesa Burnetta, Adama Fergusona, Johna Millara, i Williama Robertsona. Oni su spojili naučne studije o tome kako se ljudi ponašaju u drevnim i primitivnih kulturama s jakom svješću o determinantnim silama moderniteta. Iz ovog se pokreta razvila moderna sociologija i Humeovi su filozofski koncepti izravno utjecali na Jamesa Madisona (posljedično i na Ustav Sjedinjenih Američkih Država) i popularizirani od Dugalda Stewarta, te su tako postali temelj klasičnog liberalizma. Adam Smith objavljuje "Bogatstvo nacija" (The Wealth of Nations), često smatranog prvim djelom moderne ekonomije. Ono je imalo trenutni učinak na britansku ekonomsku politiku koja traje i danas u 21. vijeku. Fokus škotskog prosvjetiteljstva kretao se od intelektualnih i ekonomskih tema do naučnih, kao što su radovi fizičara i kemičara Williama Cullena, agronoma Jamesa Andersona, kemičara i fizičara Josepha Blacka i Jamesa Huttona, prvog modernog geologa.
Francis Hutcheson, Adam Smith i David Hume utrli su put modernizaciji Škotske i cijelog atlantskog svijeta. Hutcheson, otac škotskog prosvjetiteljstva, zagovarao je političku slobodu i pravo naroda na pobunu protiv tiranije. Adam Smith, u svom monumentalnom djelu ("Bogatstvo nacija") (Wealth of Nations) (1776.), promicao je slobodu u sferi trgovine i svjetske ekonomije. Hume je pak razvio filozofske koncepte koji su izravno utjecali na Jamesa Madisona i posljedično na Ustav SAD-a.
Na napredak u nauci je između ostalog utjecalo otkriće ugljičnog dioksida od strane kemičara Josepha Blacka, James Huttonov argument dubokog vremena u geologiji i Wattovo otkriće parnog stroja. Na sličan način, Medicinska škola Univerziteta u Edinburghu je nedvojbeno bila vodeća naučna institucija Evrope. Studenti iz daleka dolazili su na ovaj univerzitet kako bi izučavali kemiju s Williamom Cullenom, Jamesom Blackom i Thomasom Charlesom Hopeom, prirodoslovlje s Johnom Hopeom, Johnom Walkerom i Robertom Jamesom, te anatomiju s Alexanderom Monroom primusom, secondusom i tertiusom.
Dugald Stewart je bio student Adama Fergusona u Edinburghu. Kasnije je proveo 1771. i 1772. godinu pod učenjem Thomasa Reida u Glasgowu; Reid je imao presudan utjecaj na Stewartov filozofski razvoj, više nego Ferguson. Od mlade dobi, Dugald Stewart je pokazivao tipičnu inteligenciju polimata. Mada je negov osnovni interes bila filozofija, njegovim talentom za matematiku dobio je prvi posao, u svojoj 25. godini života, kao profesor matematike u Edinburghu. Držao je tu poziciju najprije sa svojim ocem Matthewom Stewartom, a kasnije ga je i naslijedio. Privremeno je i zamjenjivao Fergusona na katedri moralne filozofije od 1778. do 1779., dok je on boravio u Americi po nalogu britanske vlade, da bi u konačnici preuzeo poziciju svog oca 1785. Držao je tu katedru 25 godina i toliko je dobro predavao da je u trenutku umirovljenja 1810. imao istaknutu reputaciju u Evropi i Sjevernoj Americi. Stewart je imao ogromni utjecaj na intelektualnu klimu svog vremena, djelom kroz svoja predavanja, a djelom kroz pisana djela. Privlačio je studente iz Engleske, Evrope i Amerike, kao i lokalne studente, u brojkama koje nikad prije nisu bile viđene. Njegov je utjecaj bio izuzetan. Lord Cockburn, Stewartov student i kasnije istaknuti škotski sudac, zabilježio je: "Za mene su Stewartova predavanja bila kao otvaranje nebesa. Osjećao sam tada kao da sam imao dušu. Dugald Stewart je jedan od najvećih didaktičkih govornika". Stewart je predavao na Univerzitet u Edinburghu tokom 1790-ih, a kasnije je iznosio svoje stavove britanskoj publici preko svojih knjiga i niza eseja objavljenim u časopisima koji su izlazili u Britanskom Carstvu. Ove kasnoprosvjetiteljske publikacije, u kombinaciji s mnogim njegovim knjigama, imale su duboki utjecaj na utilitarizam, psihologiju, metafiziku, političku ekonomiju i presudno na klasični liberalizam 19. vijeka.
Engleska
Godine 1651. Thomas Hobbes objavljuje knjigu Leviathan, stvarajući tako osnove za teoriju društvenog ugovora. Iako je bio zagovaratelj apsolutističke monarhije, Hobbes je također razvio neke od osnova evropske liberalne misli: pravo pojedinca, prirodnu jednakost svih ljudi, artificijelni karakter političkog uređenja (koji je kasnije doveo do razlikovanja između civilnog društva i države), nazor da svaka legitimna politička vlast mora biti "zastupnička" i utemeljena na pristanku ljudi, te liberalno tumačenje zakona koja ostavlja ljude slobodnima činiti što god žele sve dok to nije eksplicitno zabranjeno zakonom.
John Locke je bio jedan od najutjecajnijih mislilaca prosvjetiteljstva. Utjecao je na mnoge druge mislioce, između ostalih i na Rousseaua i Voltairea. "On je jedan od otprilike tucet mislilaca koji su ostali u sjećanju po utjecajnim doprinosima u širokom spektru filozofskih podpodručja – u Lockeovom slučaju to je epistemologija, filozofija jezika, filozofija uma, metafizika, racionalna teologija, etika, i politička filozofija."
Čvrsto vezan za Anthonyja Ashleyja Coopera, prvog grofa Shaftesburyja, vođe parlamentarne skupine koja je kasnije izrasla u partiju vigovaca, Locke je i danas poznat po svom liberalizmu u političkoj teoriji. Poznat je po tome što je dodatno razvio teoriju društvenog ugovora, ideju u političkoj filozofiji tipično povezanu za Lockea i Rousseaua. Teorija navodi da vlada i njezini subjekti ulaze u neizgovoreni ugovor kad vlada preuzme moć. Ugovor pretpostavlja da u zamjenu za prijenos nekih društvenih sloboda na vladu i prava vlade da uspostavi zakone, ljudi dobivaju i imaju pravo dobivati zaštitu. Autoritet vlade leži u pristanku onih kojima se vlada. Locke je dobro poznat po svojoj izjavi da pojedinci imaju pravo na "život, slobodu i vlasništvo", i po svojem vjerovanju da prirodno pravo na vlasništvo proizlazi iz rada. Pod podučavanjem Lockea, Anthony Ashley Cooper, treći grof Shaftesburyja napisao je 1706.: "Postoji snažno svijetlo koje se širi svijetom, posebno iz ovih dviju slobodnih nacija Engleske i Nizozemske prema kojima se evropski poslovi sada okreću".
Mary Wollstonecraft je bila jedna od najranijih engleskih feminističkih filozofkinja. Zalagala se za društvo utemeljeno na razumu, i da žene isto kao i muškarci budu tretirane kao razumna bića. Najviše je poznata po svom djelu A Vindication of the Rights of Woman (1791.).
Trinaest američkih kolonija
Mnogi Amerikanci, posebno Benjamin Franklin i Thomas Jefferson, imali su značajnu ulogu u prijenosu ideja prosvjetiteljstva u Novi svijet, a istovremeno su utjecali na britanske i francuske mislioce. thumb|left|300px|[[John Trumbullovo ulje na platnu "Deklaracija o nezavisnosti" prikazuje komitet za izradu deklaracije kako predstavlja svoj rad Američkom kongresu.]]
Američki mislioci čvrsto su slijedili političke ideje engleskih i škotskih prosvjetitelja, kao i nekih francuskih mislioca, primjerice, Montesquieua. Kao deisti, bili su pod utjecajem ideja Johna Tolanda (1670.–1722.) i Matthewa Tindala (1656.–1733.). Za vrijeme prosvjetiteljstva u američkim se kolonijama davao jak naglasak na slobodarstvo, demokraciju, republikanizam i religijsku toleranciju. Pokušaji pomirenja nauke i religije rezultirali su masovnim odbacivanjem proročanstava, čuda i otkrivenja, te preferiranja deizma, što je vidljivo u Paineovom djelu "Doba razuma" (The Age of Reason) i kod Thomasa Jeffersona u njegovoj kratkoj Bibliji, iz koje su uklonjeni svi nadnaravni aspekti.
Benjamin Franklin je imao velik utjecaj u Engleskoj, Škotskoj i Sjedinjenim Američkim Državama i Francuskoj, zbog svog političkog aktivizma i zbog otkrića u fizici.
PA 824
PA 824 je organsko jedinjenje, koje sadrži 14 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 359,257 Da.
Prosvjetiteljstvo
Trinaest američkih kolonija
Kulturalna razmjena tokom prosvjetiteljstva tekla je u oba smjera preko Atlantika. Historičar Charles C. Mann ističe da su mislioci kao Paine, Locke i Rousseau uzimali običaje američkih Indijanaca kao primjer prirodne slobode.
Nizozemska
thumb|left|200px|Francuski filozof [[René Descartes (1596.-1650.)]]
U Nizozemskoj se prosvjetiteljstvo razvilo za vrijeme nizozemskog zlatnog doba. Dostignuća onog doba imati će duboki utjecaj u oblikovanju zapadne civilizacije, pošto je nauka, umjetnost, filozofija i ekonomski razvoj u Nizozemskoj procvjetao. Neke od ključnih ličnosti nizozemskog prosvjetiteljstva bile su: René Descartes, tvorac izreke cogito ergo sum, Baruch Spinoza, filozof koji je pisao o panteizmu i filozofiji jedne tvari kao kritici Kartezijevog dualizma; Pierre Bayle, francuski filozof koji se zalagao za odvajanje nauke od religije; Eise Eisinga, astronom i graditelj prvog planetarija; Lodewijk Meyer, radikalni mislilac koji je tvrdio da je Biblija mračna i sumnjiva; Adriaan Koerbagh, mislilac i kritičar religije i konvencionalnog morala; i prirodoslovac Burchard de Volder.
Grčka
Prosvjetiteljstvu u Grčkoj značajan su poticaj dali dobrostojeći grčki trgovci u velikim gradovima tomanskog Carstva. Najvažniji centri grčkog učenja, škole i univerziteti, bili su u Janjini, Kiosu, Smirni (İzmir) i Ajvaliku. Prijenos ideja prosvjetiteljstva u grčku kolektivnu misao, također je utjecao na razvoj nacionalne svijesti. Publikacija časopisa Hermes o Logios ojačao je ideje prosvjetiteljstva. Cilj ovog časopisa bio je jačanje grčke nauke, filozofije i kulture. Dvije značajnije ličnosti grčkog prosvjetiteljstva su, Rigas Feraios i Adamantios Korais, ohrabrivali su grčke nacionaliste na prihvaćanje moderne političke misli.
Italija
U Italiji je došlo do velikih promena za vrijeme prosvjetiteljstva, što je imalo utjecaj i na italijansku filozofiju. Prosvijećeni mislioci često su se okupljali u privatnim salonima i kavanama, te organizirali debate, najviše u Milanu, Torinu i Veneciji. Gradovi s važnim univerzitetima kao Padova, Bologna, Napulj i Rim ostali su, međutim, veliki centri školstva s istaknutim intelektualcima kao što je Giambattista Vico (1668.–1744.) i Antonio Genovesi. Djelovi italijanskog društva dramatično su se promenili tokom prosvjetiteljstva, Leopold II od Toskane je na primjer ukinuo smrtnu kaznu u Toskani. Utjecaj crkve je značajno smanjen, što je dovelo do razdoblja jakog intelektualnog razvoja i izuma, tokom kojeg su naučnici Alessandro Volta i Luigi Galvani došli do novih otkrića i izrazito mnogo pridonijeli zapadnoj nauci. Cesare Beccaria, jedan od najvećih italijanskih pisaca prosvjetiteljstva, postao je poznat po svom kapitalnom djelu O zločinima i kaznama (1764.), kasnije prevedenom na 22 jezika. Drugi istaknuti intelektualac bio je Francesco Mario Pagano, autor važnijih studija kao što su Saggi Politici ("Politički eseji", 1783.), jedan od značajnijih djela prosvjetiteljstva u Napulju, i Considerazioni sul processo criminale ("Osvrti o kriminalnom procesu", 1787.), koji su ga uzdigli na status internacionalnog autoriteta u kriminalnom pravu.
Francuska
thumb|right|200px|[[Voltaire (1694.-1778.)]] thumb|right|200px|Prva stranica [[Encyclopedie objavljena između 1751. i 1766.]]
Sredinom 18. vijeka, Pariz je postao centrom prave eksplozije filozofske i naučne aktivnosti koja je izazivala tradicionalne doktrine i dogme. Francuski historičari obično smještaju ovaj period, nazvan Siècle des Lumières (vijek prosvjetitelja), između 1715. i 1789., od početka vladavine Louisa XV do francuske revolucije. Filozofski pokret predvođen Voltaireom i Jean-Jacques Rousseauom, na osnovu principa da bi se društvo trebalo temeljiti na razumu umjesto na vjeri i katoličkoj doktrini, zalagao se za uspostavu novog građanskog poretka prema prirodnom zakonu i na nauci utemeljenoj na eksperimentima i promatranju. Filozof politike Montesquieu uveo je ideju podjele vlasti kod vladanja državom, koncept kojeg su s entuzijazmom prihvatili autori Ustava Sjedinjenih Američkih Država. Mada mislioci francuskog prosvjetiteljstva nisu bili revolucionari, a mnogi od njih bili su pripadnici plemstva, njihove su ideje igrale veliku ulogu u u potkopavanju legitimiteta Starog poretka i oblikovanju Francuske revolucije.
Veći dio naučne aktivnosti zbivao se u Louvreu, gdje se nalazi Francuska akademija nauka osnovana 1666., a imala je sekcije za geometriju, astronomiju, mehaniku, anatomiju, kemiju i botaniku. Pod vladavinom Louisa XVI dodane su sekcije fizika, prirodoslovlje i mineralogija. Francuski naučnici bili su na istoj razini s britanskim naučnicima u matematici i astronomiji i napredniji u kemiji i prirodoslovlju. Biolog i prirodoslovac Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon vodio je botanički vrt Jardin des Plantes i učinio ga vodećim središtem istraživanja u botanici. Matematičari Joseph-Louis Lagrange, Jean-Charles de Borda i Pierre-Simon Laplace; botaničar René Louiche Desfontaines, kemičari Claude Louis Berthollet, Antoine François, comte de Fourcroy i Antoine Lavoisier, pridonijeli su novoj naučnoj revoluciji koja se zbila u Parizu.
Pariški izdavači knjiga su svojom aktivnošću proširili diljem Evrope nove ideale i otkrića tog razdoblja. Između 1720. i 1780., udvostručio se broj knjiga o nauci i umjetnosti izdanih u Parizu, dok je u isto vrijeme broj knjiga o religiji pao na samo jednu desetinu ukupno izdanih knjiga. Denis Diderot i Jean le Rond d'Alembert objavili su između 1751. i 1766. svoje enciklopedijsko djelo Encyclopedie u sedamnaest svezaka. To je omogućilo intelektualcima diljem Evrope visokokvalitetni pregled ljudskog znanja. Naučnici iz cijele Evrope i Sjedinjenih Američkih držaqva dolazili su u Pariz na razmjenu ideja; Benjamin Franklin je 1767. doputovao u Pariz da bi upoznao Voltairea i da bi prikazao svoje eksperimente s elektricitetom.
Neka od otkrića pariških naučnika, pogotovo na području kemije, brzo su ušla u praktičnu uporabu. Eksperimenti Lavoisiera našli su primjenu u stvaranju prvih modernih kemijskih postrojenja u Parizu, a proizvodnja vodonika omogućila je braći Montgolfier pokretanje prvog čovječjeg leta balonom 21. novembra 1783., iz dvorca Château de la Muette u blizini parka Bois de Boulogne.
Poljska
Prosvjetiteljstvo je došlo do Poljske kasnije nego do Njemačke ili Austrije, kad je utjecaj kulture tamošnjeg plemstva (sarmatizam) zajedno s poljsko-litvanskim političkim sistemom (Zlatne slobode) bio u dubokoj krizi. Razdoblje poljskog prosvjetiteljstva počeo je 1730-ih – 1740-ih, s vrhuncem tokom vladavine posljednjeg poljskog kralja Stanisława Augusta Poniatowskog (druga polovica 18. vijeka), krenulo je slabiti s trećom podjelom Poljske (1795.), i završilo je 1822., zamijenjeno romantizmom. Ustav iz 1791. izražavao je ideale prosvjetiteljstva ali bio je na snazi samo godinu dana, dok Poljsku nisu podelile susjedne nacije. Nešto trajnija su bila dostignuća u kulturi, koja su izgradila duh nacionalizma u Poljskoj.
Prusija i Njemačke države
Njemački pokret prosvjetiteljstva se do sredine 18. vijeka razvio kao intelektualna snaga u muzici, nauci i književnosti. Fridrik II. Veliki (1712.–1786.), kralj Prusije 1740.–1786., vidio je sebe kao predvodnika prosvjetiteljstva, te su pod njegovim pokroviteljstvom na dvoru u Berlinu djelovali mnogi filozofi i nučnici. Bio je oduševljen francuskim klasicizmom i kritizirao je germansku kulturu, bio je svjestan značajnog napretka kojeg on donosi. Voltaire, kojeg je francuska vlast lišila slobode i zlostavljala, bio je željan prihvatiti Frederickov poziv da živi na njegovom dvoru. Frederick je tvrdio, "Moja osnovna preokupacija je borba protiv neznanja i predrasude ... za prosvjetljenje umova, gajenje morala, i činjenje ljudi što sretnijima u skladu s ljudskom prirodom, koliko god mi dozvole sredstva na mom raspolaganju." Drugi su vladari također podržavali ova nastojanja, kao Karl Frederick od Badena, koji je vladao Badenom 73 godine. (1738.–1811.). thumb|300px|Weimarsko dvorište muza prikazuje važnost Weimara. Schiller u prvom planu čita, krajnje lijevo (sjede) Wieland i Herder, Goethe desno stoji ispred stupa. Ulje na platnu [[Theobald von Oer|Theobalda von Oera iz 1860.]]
Pisac Christian Wolff (1679.–1754.) bio je preteča koji je izložio prosvjetiteljstvo njemačkim čitateljima, te je legitimizirao njemački jezik kao jezik filozofije. Johann Gottfried von Herder (1744.–1803.) otvorio je nova područja u filozofiji i poeziji, pogotovo s protoromantističkim pokretom Sturm und Drang. Weimarski klasicizam ("Weimarer Klassik") bio je kulturalni i književni pokret utemeljen u Weimaru, s nastojanjem da uspostavi novi humanizam sintezom ideja romantizma, klasicizma i prosvjetiteljstva. Pokret je trajao od 1772. do 1805., a u njemu su osim Herdera sudjelovali pisac Johann Wolfgang von Goethe (1749.–1832.) i pjesnik i historičar Friedrich Schiller (1759.–1805.). Herder je tvrdio da svaki narod ima svoj poseban identitet, koji se izražava kroz jezik i kulturu. To je dalo legitimizaciju promicanju njemačkog jezika i kulture i olakšalo oblikovanje i razvoj njemačkog nacionalizma. Schillerova djela izražavala su nemirni duh njegove generacije, prikazujući herojsku borbu pojedinaca protiv društvenih pritisaka i snaga sudbine.
Njemačka muzika, pod sponzorstvom visokih društvenih slojeva, sazrela je s kompozitorima kao Carl Philipp Emanuel Bach (1714.–1788.), Joseph Haydn (1732.–1809.) i Wolfgang Amadeus Mozart (1756.–1791.).
U udaljenom Königsbergu, filozof Immanuel Kant (1724.–1804.) pokušava pomiriti racionalizam i religiozno vjerovanje, slobodu pojedinca i politički autoritet, ali i iscrtati nazor o javnoj sferi kroz privatno i javno rezoniranje. Kantovo djelo sadržava temeljne napetosti koje će nastavljati oblikovati njemačku misao i cijelu evropsku filozofiju do duboko u 20. vijek.
Njemačko prosvjetiteljstvo dobilo je podršku prinčeva, artistokrata i srednje klase i zauvijek je preoblikovalo tamošnju kulturu.
Rusija
Prosvjetiteljstvo u Rusiji započelo je sredinom 18. vijeka vladinim aktivnim promicanjem umjetnosti i nauka. U to doba otvorili su se prvi univerziteti, biblioteke, kazališta, javni muzeji i nezavisna štampa. Kao i ostali prosvijećeni apsolutisti, Katarina Velika igra glavnu ulogu u poticanju umjetnosti, nauka i obrazovanja. Promicala je svoju vlastitu interpretaciju ideala prosvjetiteljstva, uz savjete značajnih internacionalnih eksperata kao što je Voltaire s kojim je vodila pisanu korespondenciju, ali i svjetski poznatih naučnika koji su djelovali u Rusiji kao što su Leonhard Euler, Peter Simon Pallas, Teodor Janković-Mirijevski i Anders Johan Lexell. Rusko prosvjetiteljstvo razlikovalo se od svoje zapadnoevropske varijante time što je promicalo dalju modernizaciju svih aspekata ruskog života s posebnim naglaskom na borbi protiv kmetstva u Rusiji. Historičari objašnjavaju da se rusko prosvjetiteljstvo fokusiralo na pojedinca, hrabreći ga da živi prosvijećenim životom, umjesto naglaska na društvenim promjenama.
Španija
Karlo III., kralj Španije od 1759. do 1788., pokušao je spasiti svoje carstvo od zaostalosti kroz temeljite reforme kao što je slabljenje Crkve i njenih manastira, promicanje nauka i univerzitetskog istraživanja, olakšavanje trgovine, modernizacija poljoprivrede i sistematsko izbjegavanje ulaska u ratove. Nije uspio kontrolirati deficit u državnom budžetu i sve se više zaduživao. Nakon njegove smrti Španija je ponovo započela zaostajati.
Debate
Historičar Nemanja Janic tvrdi da je prosvjetitelstvo oduvijek bilo kontroverzno područje. Njegovi ga pobornici:
On tvrdi da ga, međutim:
Thomas ističe da je od samog njegovog početka postojalo protuprosvjetiteljstvo, tokom kojeg su klerikalni i konzervativni pobornici tradicionalne religije napadali materijalizam i skepticizam kao zle sile koje potiču nemoral. Od 1794., oni ukazuju na teror tokom Francuske revolucije kao potvrdu njihovih predviđanja. Krajem razdoblja prosvjetiteljstva, nove generacije filozofa romantizma tvrdili su da je pretjerana zavisnost o razumu bila greška koju je prosvjetiteljstvo održavalo, jer je zanemarivalo čvrste veze historije, mitova, vjere i tradicije koje su potrebne da drže društvo na okupu.
Politička misao
thumb|left|200px|Kao i ostali filozofi prosvjetiteljstva, [[Rousseau je bio kritičan prema atlantskoj trgovini robljem. ]]
Kao i Francuska revolucija, prosvjetiteljstvo se dugo slavilo kao temelj moderne zapadne političke i intelektualne kulture i često se vezalo za Francusku revoluciju 1789. Međutim, kao što Roger Chartier ističe, možda je revolucija "izmislila prosvjetiteljstvo u pokušaju učvršćenja svog legitimiteta u korpusu tekstova i u pomirenim i ujedinjenim autorima utemeljiteljima ... u njihovoj pripremi za prekid sa starim svijetom".
Drugim riječima, revolucionari su podigli filozofe kao Voltairea i Rousseaua na status heroja, kako bi ih koristili za opravdanje njihovog radikalnog prekida s Ancien Régimeom. U svakom slučaju, dvoje historičara prosvjetiteljstva iz 19. vijeka, Hippolyte Taine i Alexis de Tocqueville, puno su učinili da bi učvrstili ovu vezu prosvjetiteljstva kao uzroka revolucije, kao i intelektualne percepcije samog prosvjetiteljstva.
Alternativni pogled na problematiku je da filozofski princip "dopuštenja onih nad kojima se vlada" kojeg je definirao Locke u svom djelu Two Treatises of Government (1689.) predstavlja pomak od paradigme stare feudalne vladavine poznat kao "božansko pravo kraljeva". Prema tom viđenju, revolucije kasnih 1700-ih i ranih 1800-ih bile su izazvane činjenicom da se taj pomak u paradigmi vladavine nije mogao riješiti mirnim putem, stoga su se kao rezultat toga zbile nasilne revolucije. Jasno je da je filozofija vladavine prema kojoj kralj nikad nije u krivu u izravnoj suprotnosti filozofiji gdje građani po prirodnom zakonu dopuštaju vladavinu vlastitih tijela vlasti.
John Locke je bio sposoban učvrstiti svoju filozofiju vladavine na principu društvenog ugovora, kao pretežnu temu koja je prožimala političku misao u doba prosvjetiteljstva. Formalno je engleski filozof Thomas Hobbes taj koji je još 1651. uveo tu misao u diskurs sa svojim djelom Leviathan. John Locke i Jean-Jacques Rousseau obojica su razvili vlastitu teoriju društvenog ugovora u djelima Two Treatises of Government i Discourse on Inequality. Iako vrlo različita, sva ta tri djela tvrde da je društveni ugovor nužan čovjeku kako bio živio u građanskom društvu.
Za Hobbesa, prirodno stanje čovjeka je stanje siromaštva, nasilja i anarhije u kojem je život pojedinca "usamljen, siromašan, gnusan, brutalan i kratak". Kako bi se oduprlo tome, Hobbes objašnjava da društvo sklapa društveni ugovor sam sa sobom kako bi izabralo svemoćnog, apsolutnog vođu, odričući se djela osobnih sloboda u zamjenu za sigurnost i zaštitu zakona.
U kontrastu s Lockeom, Rousseauova koncepcija prirodnog zakona i građanskog društva, te kako čovjek prelazi iz jednog u drugi, temelji se na pretpostavci da je civilizirani čovjek iskvaren. U svom djelu Discourse on Inequality, Rousseau tvrdi da je prirodni čovjek svjesno biće koje nema želju koju sam ne može ispuniti. Prirodni čovjek je bio istrgnut iz svog prirodnog stanja “kad je prvi pojedinac ogradio dio zemlje od onih kojima je ona bila potrebna i prisvojio je za sebe, te našao dovoljno jednostavnih ljudi koji su mu to povjerovali, taj je čovjek bio prvi pravi utemeljitelj civilnog društva". Jednom kad se nejednakost utemeljena na privatnom vlasništvu uspostavila, društvo se iskvarilo te nastavilo učvršćivati nejednakost kroz podjelu rada i u konačnici odnosima moći. S tim na umu, Rousseau u svom djelu On the Social Contract sriče svoju teoriju ugovora. On tumači da se ljudi udružuju u građansko društvo putem društvenog ugovora kako bi postigli jedinstvo zadržavajući osobnu slobodu. To je utjelovljeno u suverenitetu opće volje, moralnom i kolektivnom zakonskom tijelu konstituiranom od građana.
Premda su političkom misli prosvjetiteljstva uvelike dominirali teoretičari društvenog ugovora, i David Hume i Adam Ferguson kritizirali su to područje. U svom eseju, Of the Original Contract, Hume tumači da je vlast koja proizlazi iz pristanka rijetko viđena, prije je građanska vlast utemeljena na vladarevu autoritetu i sili. Upravo je zbog vladarevog autoriteta koji je iznad i protiv individue, razlog da ga pojedinac prešutno poštuje. Hume tvrdi da pojedinci "nikad ne bi mogli zamisliti da ih njihova saglasnost čini suverenima", prije će autoritet to postići. Slično njemu, Ferguson nije vjerovao da su građani izgradili državu, već je rather "polities" izrastao iz društvenog razvoja. U svom djelu iz 1767. An Essay on the History of Civil Society, Ferguson koristi četiri razvojna stupnja, teoriju koja je svojevremeno bila vrlo popularna u Škotskoj, kako bi objasnio čovjekov razvoj od zajednice lovaca-sakupljača do trgovačkog i građanskog društva bez da "potpiše" društveni ugovor.
Rousseauov i Lockeov društveni ugovor se oboje temelje na pretpostavci da čovjek ima prirodno pravo. Prirodno pravo nije dano čovjeku putem prava i običaja, već je nešto što svi ljudi imaju u predpolitičkim zajednicama, stoga je univerzalno i neotuđivo. Najpoznatija formulacija o prirodnom pravu je ona Johna Lockea u njegovom Second Treatise, u kojem on uvodi koncept prirodnog stanja. Kao što je prethodno obrađeno, čovjek je savršeno slobodan u prirodnom stanju, unutar zakona prirode i razuma. Za Lockea je zakon prirode utemeljen na uzajamnoj sigurnosti, ili ideji da nitko ne može prekršiti prirodno pravo drugoga, pošto je svaki čovjek jednak i ima ista neotuđiva prava. Ta prirodna prava uključuju savršenu jednakost i slobodu, te pravo na očuvanje života i vlasništva.
Na temelju te formulacije, John Locke je argumentirao svoj stav protiv ropstva na temelju činjenice da porobljavanje sebe krši prirodni zakon; osoba ne se ne može predati svojim vlastitim pravima, sloboda osobe je apsolutna i nitko joj je ne može oduzeti. Osim toga, Locke tumači da jedan pojedinac ne može porobiti drugoga zato što je to moralno neprihvatljivo. Locke je uveo iznimku u svoju osudu ropstva, on je vjerovao da pojedinac može postati robom za vrijeme rata ili sukoba, pošto je to jednostavno produženje stanja rata. Stoga, nitko ne može prodati drugog pojedinca u roblje, ali ako netko zakonom postane rob, njegovo se ropstvo ne kosi s njegovim prirodnim pravom.
Lockeova teorija o prirodnim pravima utjecala je na mnoge političke dokumente uključujući primjerice Deklaraciju o pravima čovjeka i građana Francuske nacionalne ustavotvorne skupštine i Američku deklaraciju nezavisnosti.
U svom djelu L’Ancien Régime (1876.), Hippolyte Taine vuče porijeklo Francuske revolucije natrag u francuski klasicizam. To, međutim, ne bi bilo moguće bez pomoći prosvjetiteljskog svjetonazora, koji je srušio "monarhijsku i religijsku dogmu starog režima". Drugim riječima, Taine je bio zainteresiran prosvjetiteljstvom u toj mjeri koliko je to vodilo naprednom znanstvenom diskursu i prenosilo ono što on smatra intelektualnim naslijeđem francuskog klasicizma.
Alexis de Tocqueville je u svom djelu L'Ancien Régime et la Révolution (1850.) više elaborirano oslikao prosvjetiteljstvo. Za de Tocquevillea, Revolucija je bila neizbježan rezultat radikalnog surotstavljanja u 18. vijeku između monarhije i mislilaca prosvjetiteljstva. Ovi mislioci bili vrsta "alternativne aristokracije koja je bila i svemoćna i bez realne moći". Ova prividna moć proizlazila je iz podizanja "javnog mnijenja", rođenog nakon što je apsolutistička centralizacija uklonila plemstvo i buržoaziju iz političke sfere. "Književna politika" koja je iz toga proizašla, promovirala je diskurs o jednakosti, te je stoga bila u radikalnoj opreci s monarhijskim režimom.
thumb|200px|Danski ministar [[Johann Friedrich Struensee|Johann Struensee, društveni reformator ispred svog vremena, bio je pogubljen 1772.]] De Tocqueville "jasno ocrtava ... kulturalne efekte ove transformacije u obliku korištenja moći". Ipak je bio potreban još jedan vijek prije nego je kulturalni pristup postao centralan u historiografiji, kao što je naglasio Robert Darnton, The Business of Enlightenment: A Publishing History of the Encyclopédie, 1775–1800 (1979).
De Dijn tumači da je Peter Gay, u svom djelu The Enlightenment: An Interpretation (1966.), prvi formulirao interpretaciju da je prosvjetiteljstvo donijelo političku modernizaciju na Zapadu, u smislu uvođenja demokratskih vrijednosti i institucija i stvaranja modernih liberalnih demokracija. Iako ova teza ima mnogo kritičara, nju su široko prihvatili anglofoni naučnici i bila je ojačana temeljitim studijama Roberta Darntona, Roya Portera i u posljednje vrijeme Jonathana Israela.
Debata o religiji
Debata o religiji u doba prosvjetiteljstva bila je odgovor na prethodni vijek religijskog ratovanja u Evropi, pogotovo Tridesetogodišnji rat. Teolozi prosvjetiteljstva željeli su reformirati svoju vjeru općenito na temeljima nekonfrontacije i ograničiti mogućnost da se religijske kontroverzije preliju u politiku i ratovanje, još uvijek zadržavajući istinsku vjeru u Boga.
Za umjerene kršćane to je značilo povratak Svetom pismu. John Locke napušta korpus teoloških komentara u korist "proučavanja same Božje riječi bez predrasuda". On je odredio da je bit kršćanstva vjera u Krista Spasitelja, te savjetuje izbjegavanje detaljnije debate. Thomas Jefferson je u Jeffersonovoj Bibliji otišao dalje; izostavio je sve djelove koji opisuju čuda, posjete anđela, i Kristovo uskrsnuće nakon smrti. Pokušao je izvući samo praktični kršćanski moralni kodeks iz Novog zavjeta.
Mislioci prosvjetiteljstva nastojali su umanjiti političku moć organizirane religije i time spriječiti novo doba netolerancije i religioznih ratova. Spinoza je bio odlučan u uklanjanju i onovremene i historijske teologije (izostavljajući npr. židovski zakon) iz politike. Moses Mendelssohn je savjetovao nedavanje nikakve političke težine organiziranoj religiji, već preporuča da svaka osoba slijedi ono što mu se čini najuvjerljivije. Dobra religija utemeljena na instinktivnom moralu i vjeri u Boga ne bi teoretski trebala silu kako bi držala red među svojim sljedbenicima, a Mendelssohn i Spinoza oboje vrednuju religiju na temelju njenih moralnih plodova, a ne po logici njenih teolgija.
S vjerom u prosvjetiteljstvo javljaju se mnoge nove religijske ideje, uključujući deizam i diskusiju o ateizmu. Deizam, prema Thomasu Paineu, je jednostavno vjerovanje u Boga stvoritelja, bez ikakve reference na Bibliju ili ikoji drugi nadnaravni izvor. Umjesto toga, deist se oslanja isključivo na vlastiti razum koji vodi njegovu vjeru, što je sukladno razmišljanju većine mislilaca onog doba.
Ateizam je bio predmet mnogih diskusija, ali bilo je malo njegovih zagovornika. Wilson i Reill primjećuju da su "u biti, vrlo malo intelektualaca prosvjetiteljstva bili ateisti, čak i oni koji su bili glasni kritičari kršćanstva. Više su bili kritičari ortodoksnog vjerovanja i naginjali skepticizmu, deizmu, vitalizmu i možda panteizmu."
Neki su slijedili misao Pierrea Baylea i tumačili da ateisti zaista mogu biti moralni ljudi. Mnogi drugi, kao npr. Voltaire, imali su stav da bi bez Boga koji kažnjava zlo, moralni red društva bio narušen. Smatraju da bi ateisti bili puno više skloni remećenju društva, pošto ne slijede nikakav viši autoritet i njegove zakone. Pierre Bayle (1647.–1706.) je primijetio da je u njegovo vrijeme "oprezna osoba uvijek održavala prividnu religioznost". On je vjerovao da i ateisti mogu imati koncept časti i prijeći preko vlastitih interesa kako bi stvorili i interagirali s društvom. Locke je smatrao da bi posljedice za društvo u kojem ne postoji Bog i Božji zakon bili moralna anarhija. Svaki pojedinac “ne bi imao zakon, već samo svoju volju, nikakvog autoriteta osim sebe. Bio bi bog samom sebi i zadovoljenje svoje vlastite volje bila bi jedina mjera i cilj svega njegovog djelovanja”.
Intelektualna historija
U to je vrijeme intelektualna historija ostala dominantni historiografski trend. Njemački naučnik Ernst Cassirer u svom djelu Filozofija u prosvjetiteljstvu (1932.) piše da je prosvjetiteljstvo "dio posebne faze u ukupnom intelektualnom razvoju čovjeka kroz koji je moderna filozofska misao dobila ono karakteristično samopouzdanje i samosvijest". Posuđujući od Kanta, Cassirer tvrdi da je prosvjetiteljstvo proces putem kojeg duh "postiže jasnoću i dubinu razumijevanja o njegovoj prirodi i sudbini i njegovom vlastitom karakteru i misiji". Ukratko, prosvjetiteljstvo je niz filozofskih, naučnih i intelektualnih dostignuća koja su se zbila uglavnom u 18. vijeku - vremenu rođenja intelektualne modernosti.
Suvremene analize
Tek je 1970-ih došlo do šireg i heterogenijeg sagledavanja i interpretacije prosvjetiteljstva, čak i izvan evropske perspektive. A. Owen Aldridge je dokazao kako su se ideje prosvjetiteljstva širile u španske kolonije i kako su interagirale s domorodačkim kulturama, dok je Franco Venturi istraživao utjecaj prosvjetiteljstva u obično neproučenim sredinama kao Italiji, Grčkoj, Balkanu, Poljskoj, Mađarskoj i Rusiji.
Kulturalni pristup Roberta Darntona pokrenuo je novu dimenziju proučavanja tog područja. On je izjavio:
"Možda je prosvjetiteljstvo bilo puno prizemnije od uzvišene intelektualne klime kakvom je opisuju autori knjiga, i mi bi trebali dovesti u pitanje tu odveć uzvišenu, odveć metafizičku viziju intelektualnog života u 18. vijeku."
Darnton analizira podzemlje francuske industrije knjiga u 18. vijeku, proučavajući svijet krijumčarenja knjiga i živote njihovih pisaca ("Grub Street Hacks") koji nikad nisu dosegli uspjeh svojih philosophe rođaka. Ukratko, umjesto da se drži kanona prosvjetiteljstva, Darnton proučava "što su Francuzi željeli čitati", i tko je to pisao, objavljivao i distribuirao. Slično tome, u svom djelu ''The Business of Enlightenment. A Publishing History of the Encyclopédie 1775–1800'', Darnton tvrdi da nema potrebe proučavati samu Encyclopédie, pošto je "knjiga analizirana i antologizirana tucet puta: rekapitulirati sve studije o njenom intelektualnom sadržaju bilo bi redundantno". On je umjesto toga, kako sam naslov njegovog djela sugerira, proučio društvene uvjete koje su dovele do pisanja Encyclopédie. To je reprezentativno za socijalnu interpretaciju u cijelosti, istraživanje društvenih uvjeta koji su doveli do ideja prosvjetiteljstva, a ne proučavanje samih ideja. thumb|300px|Prigodna medalja iskovana u vrijeme vladavine [[Joseph II od Svetog Rimskog Carstva|Josepha II od Svetog Rimskog Carstva, obilježava priznanje religijskih sloboda Jevrejima i Protestantima u Mađarskoj. Druga važna reforma Josepha II bila je ukidanje kmetstva.]] Rad njemačkog filozofa Jürgena Habermasa bila je ključna u interpretiranju društtvenih uvjeta. Njegov pionirski rad "Strukturalna transformacija javne sfere" (objavljena pod naslovom Strukturwandel der Öffentlichkeit 1962.) prevedena je na engleski 1989. Knjiga ocrtava stvaranje "buržoaske javne sfere" u Evropi 18. vijeka. U biti, ova javna sfera opisuje nova sastajališta i načine komunikacije koja su omogućila razmjenu ideja utemeljenima na razumu u 18. vijeku. Habermas objašnjava da je javna sfera bila buržujska, egalitarna, racionalna i nezavisna od države, čineći je idealnim sastajalištem intelektualaca koji su kritički preispitivali tadašnju politiku i društvo, daleko od ometanja zvaničnog autoriteta.
Habermasov rad, iako utjecajan, bio je napadnut na svim frontovima. Dok je javna sfera općenito bila inegralni dio socijalnih interpretacija prosvjetiteljstva, brojni historičari doveli su u pitanje da li je javna sfera bila buržujska, opozicijska u odnosu na državu, nezavisna od države i egalitarna.
Ovaj historiografski razvoj je mnogo učinio za otvaranje studija prosvjetiteljstva raznovrsnim interpretacijama. U svom djelu A Social History of Truth (1994.), na primjer, Steven Shapin iznosi u velikoj mjeri sociološki argument da je u Engleskoj 17. vijeka moda društvenosti kao znak civiliziranosti izrastao u osnovni diskurs o istini. Za tvrdnju koja ima potencijal da bude istinita, bilo je nužno da se izrazi u skladu s pravilima civilnog društva.
Prema mišljenju Jonathana Israela, u ovom su se razdoblju obikovale dvije jasne linije prosvjetiteljske misli: Prvo, "radikalno prosvjetiteljstvo", uglavnom inspirirano na filozofiju jedne tvari Barucha Spinoze, koja se u svom političkom obliku priklanja: "demokraciji; rasnoj i spolnoj jednakosti; osobnoj slobodi životnog stila; potpunoj slobodi mišljenja, izražavanja i štampe; iskorjenjivanju religijskog autoriteta iz zakonodavnog procesa i edukacije; te potpunu odvojenost crkve od države".
Drugo, "umjereno prosvjetiteljstvo", koje u mnogim različitim filozofskim sistemima, kao onima u djelima Descartesa, Johna Lockea, Issaca Newtona ili Christiana Wolffa, izražava određenu podršku kritičkom preispitivanju i obnovi starih načina razmišljanja, ali su u drugim područjima tražili prilagođenje starim sistemima moći i vjere. Ove su se dvije struje razmišljanja pak susretale s konzervativnim protuprosvjetiteljstvom, koji obuhvaća one mislioce koji su se držali tradicionalnog sistema razmišljanja utemeljenog na vjeri.
Pojavile su se i feminističke interpretacije, Dena Goodman je istaknuti primjer. U svom djelu The Republic of Letters: A Cultural History of the French Enlightenment (1994.), Goodman tumači da su mnoge žene u biti imale značajne uloge u francuskom prosvjetiteljstvu, zbog njihove uloge salonnières u pariškim salonima. Ovi su saloni "postali radni prostori projekta prosvjetiteljstva" i žene su, kao salonnières, bile "legitimne upraviteljice potencijalno buntovnih diskursa" koji su se u njima zbivali. S druge strane, Carla Hesse, u djelu The Other Enlightenment: How French Women Became Modern (2001.), objašnjava da je "participacija žena u javnom kulturnom životu Starog režima bila... relativno marginalna". Francuska je revolucija, s uništenjem starih kulturalnih i ekonomskih restrikcija i korporativizma (gilda), ta koja je otvorila francusko društvo ženskoj participaciji, posebno u književnoj sferi.