Kultura_Sovjetskoga_Saveza
Književnost
Lenjin je bio relativno sklon avangardnom stvaralaštvu kog je smatrao pogodnim tlom za stvaranje autohtone sovjetske umjetnosti, ali je dolazak Staljina na vlast 1924. godine doveo do sve negativnijeg odnosa prema avangardnom stvaralaštvu. Naime, Staljin je bio znatno skloniji "klasičnijem" izrazu i takvo je stajalište postepeno dovelo do uvođenja socrealističkih elemenata. Stvaralaštvo u razdoblju od 1924. do 1953. bilo je izrazito kompleksna i turbulentna pojava i bilo je obilježeno dvama strujama - onoj koja je podržavala socrealizam i onoj koja ga je smatrala nepotrebnim ograničavanjem umjetničkog izraza (postoji velika sličnost sa sukobom na književnoj ljevici koji se vodio u Jugoslaviji, a čija je glavna ličnost bio Miroslav Krleža, kao protivnik socrealizma). thumb|250px|Gorki čita Staljinu ([[1949.), slavna slika Viktora Govorova koja ilustrira anegdotu prilikom koje je Gorki pred Staljinom, Molotovim i Vorošilovim pročitao svoju bajku "Djevojka i smrt", za koju je Staljin rekao da je moćnija od Goetheova Fausta. ]] Korijene socrealizma nalazimo još u razdoblju prije revolucije, točnije u 1907. godini, kada Maksim Gorki izdaje svoj roman Mati. Gorki se slobodno može nazvati "ocem" socijalističkog realizma, a upravo je njegov roman Mati postavio prototip socrealističkog junaka u liku požrtvovne Pelagije Nilovne, ideala revolucionarnog heroja, požrtvovnog proletera koji, uklopljen u daljnji kontekst romana tvori i kreira osnovne elemente onoga što će se nazvati socrealističkom književnošću. Gorkijevo djelo izvršilo je snažan utjecaj na oblikovanje sovjetske umjetničke svjesti i poslužilo je kao temelj za razvoj jednog stila koji će u toj zemlji dominirati gotovo 50 godina. Velik doprinos socijalističkom izrazu dao je i revolucionar Nikolaj Buharin, čije djelo Abeceda komunizma iz 1920. (kojeg potpisuje kao koautor s Jevgenijem Preobraženskim), postaje osnovno štivo svog komunističkog znanja i najčitanije političko djelo u Sovjetskom Savezu. Ipak, Buharin će zbog političkog sukoba sa Staljinom završiti u zatvoru gdje će napisati autobiografiju Kako je sve počelo (1937./1938.) s realističnim opisom života u carskoj Rusiji na početku XX. stoljeća, koja će prvi put biti objavljena tek po raspadu SSSR-a. Nikolaj Ostrovski svakako je bio najveći pisac ozvaničenog socrealizma, a njegov roman Kako se kalio čelik spada u sam vrh sovjetske književnosti. Razlog romu je svakako glavni lik, Pavel Korčagin, jedan od rijetkih likova socrealizma koji je bio od krvi i mesa, životan lik, a ne samo ideološka metafora nekog apstraknog proleterskog junaka. Posebno mjestu u periodu staljinističkog socrealizma zauzima i Vsevolod Višnevski, jedan od rijetkih dramskih autora u sovjetskoj književnosti. Njegova drama Optimistična tragedija iz 1933., napisana povodom 15. godišnjice Crvene armije, postala je jedno od najpopularnijih djela sovjetske književnosti (stalno izvođenje, ekranizacija) i jedno od najznačajnijih dramskih djela tog razdoblja. thumb|left|200px|[[Boris Kustodijev: Portret pisca Zamjatina (1923.). U svom pismu Staljinu, u kojem je tražio odlazak iz Sovjetskog Saveza, Zamjatin je napisao: Prava književnost može postojati samo kada ju stvore, ne marljivi i pouzdani časnici, već luđaci, samotnjaci, heretici, sanjari i skeptici. ]] Druga umjetnička struja, koja bi se slobodno mogla nazvati larpurlartističkom, nije imala nekakvih izraženijih zajedničkih obilježja osim onog da su autori, u ovoj ili onoj mjeri, stvarali djela koja nisu bila u skladu sa socrealističkom doktrinom. Raspon tih djela bio je od žanrova potpuno nespojivih sa socrealizmom (satira, znanstvena fantastika) do realistične kritike tadašnje države. Dok su autori iz ove prve, nekritički nastrojene, skupine izbjegli sukob s režimom, autori koji su kritizirali državu imali su i turbulentan odnos s istom. Isak Babelj je u svom proznom magnum opusu, zbirkama Crvena konjica i Priče iz Odese (obje 1926.), prvo desakralizirao dotad uzvišene (post)revolucionarne uspjehe i sveo ih na stvarnu razinu realističnim prikazom, da bi u svojoj kasnijoj drami, Maria (1935.), oštro kritizirao korumpiranost i trulost sovjetske birokracije, što je i razlog zašto njegova drama nikada nije izvedena u Sovjetskom Savezu. Babelj jest bio član Komunističke partije, ali ga je njegov turbulentni i autodestruktivni književni i privatni odnos s državom i njezinim dužnosnicima u konačnici koštao života. Andrej Platonov je svojim romanom Kotao postavio temelje ruskog egzistencijalizma, ali je istovremeno prošao put od pisca čije djela se uče u školama do onog kojemu su zbog kritike Staljinovih suradnika, mada nikada i njega samog, knjige zabranjene. Globalno najznačajniji autor čiji je rad onemogućen zbog kritičkog tona bio je, svakako, Jevgenij Zamjatin, koji je, kao i Platonov, prošao put od osobe koja podržava Oktobarsku revoluciju do pisca koji razočaran kritizira novi sistem. Njegovo djelo Mi predstavlja pesimističnu viziju tehnokratizirane i potpuno dehumanizirane budućnosti u kojoj totalitarna država posjeduje jedinu i apsolutnu vlast koja obuhvaća sve aspekte života. Radi se o svojevrsnom primjeru futurističke proze u kojoj se kritiziraju komunizam, totalitarizam i ističe distopija. Zamjatinov je roman napisan 1921., ali je u Sovjetskom Savezu bio zabranjen sve do 1988. godine, zbog čega je premijerno tiskan u Parizu, gdje će kasnije i Zamjatin doći nakon napuštanja Sovjetskog Saveza. Mi je značajn i po tome što je služio kao glavna inspiracija za velika antiutopijska djela Georgea Orwella (1984., Životinjska farma) i Aldousa Huxleyja (Vrli novi svijet). Posebno mjesto u razdoblju staljinizma zauzimaju i satiričari Iljf i Petrov, čiji su romani bili velike uspješnice svoga doba, te Danil Harms, koji je, odbivši pisati socrealistička djela, bio prisiljen pisati dječju književnost, koju je prezirao, dok njegova djela za odrasle, uz dva izuzetka, nisu bila tiskana. Posljednja velika specifičnost ovog razdoblja svakako je znanstvena fantastika, koja je bila potpuno atipičan umjetnički izraz u kontekstu staljinističke estetike, ali nije naišla ni na kakve prepreke. Najznačajniji predstavnici su Aleksandar Beljajev sa romanima Ariel, Glava profesora Dowella i Čovjek-vodozemac, te Aleksej Tolstoj sa svojim romanima Aelita i Hiperboloid inženjera Garina, prema kojemu je snimljen pionirski SF film. Valja napomenuti kako je Tolstoj pisao i prozu za djecu (Nikitino djetinjstvo), ali i povijesne romane (Petar I.) te kako je čak dva puta nagrađen Staljinovom nagradom (1941., 1943.). thumb|200px|[[Ilja Erenburg je bio prvi sovjetski pisac koji je otvoreno testirao granice poststaljinističke cenzure svojim romanom Otapanje. Mada je doživio kritike da šteti sovjetskom ugledu, roman je označio početak vala liberalizacije u sovjetskoj umjetnosti.]] Nakon Staljinove smrti Sovjetski Savez ulazi u novo razdoblje obilježeno, praktički, odustajanjem o socijalističkog realizma tako da se u najvažnijim djelima ovog razdoblja više ne glorificira komunistički sistem i tipični revolucionarni junaci. U tom razdoblju, popularno nazvanom "Hruščovljevo otapanje", velik će utjecaj imati kultni časopis Novij mir. Ipak, valja naglasti kako period "Hruščovljevog otapanja" nije donio potpunu liberalizaciju tako da je državna kontrola umjetnosti još uvijek bila postojana unatoč njezinom značajnom popuštanju. To se posebice vidjelo na polju cenzorske birokracije, posebno one Goskomizdata, koja se, unatoč slabljenu kontrole, dugo godina nije mogla osloboditi krutih kriterija koji su bili postavljani umjetnicima. Naravno, socrealistički pisci su i dalje bili popularni i uživali su podršku države, dok su se autori koji su se protivili socrealizmu formirali u disidentski krug koji je svoja djela tiskao i u mase širio preko samizdata, koji se sastojao u ilegalnom ručnom kopiranju zabranjenih knjiga i njihovom prenošenju s ruke na ruku. Važnu ulogu u svemu tome odigrat će upravo Novij mir. Dok je Novij mir dugo vremena uživao državnu potporu, za vrijeme upravljanja pjesnika Aleksandra Tvardovskog, Novij mir je tiskao nekoliko kontroverznih članaka, a vrhunac slave doživio je tiskanjem romana Jedan dan Ivana Denisoviča. Novij mir je svakako odigrao ključnu ulogu u razvoju sovjetske književnosti što se, nakon što je Tvardovski prisiljen podnijeti ostavku 1970., očitovalo tek za vrijeme glasnosti, kada je časopis počeo tiskati djela autora koji su do tada bili zabranjeni u Sovjetskom Savezu.