cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Otkupnina
Otkupnina — izgubljena nauka kršćanstva
Neki su tvrdili da Isus nije nikada izgovorio te riječi, već da su nakon njegove smrti bile sastavljene pod utjecajem apostola Pavla. Drugi pak govore da je ”otkup“ ovdje govorna figura ili da ta nauka dolazi iz grčke mitologije! Tako je otkupnina praktički nestala iz crkvenih učenja.
Možeš se upitati kako su rani kršćani gledali na Isusovu smrt. Pavao nam u 2. Korinćanima 5:14, 15, kaže: ”Ljubav Kristova potpuno nama ovladava pri ovoj pomisli: Jedan je umro mjesto sviju (...) da živi ne žive više za same sebe, nego za onoga koji je umro i uskrsnuo za njih“ (St). Ova je nauka objašnjena tako jednostavnim riječima — sasvim oslobođena kompliciranih promjena koje će kasnije doživjeti od strane crkvenih teologa.
Da li je moguće da je Pavao izmislio ovu nauku? Ne, jer u 1. Korinćanima 15:3 on objašnjava: ”Predao sam vam najprije ono što sam primio: da je Krist, suglasno Pismima, umro za naše grijehe“ (St). Jasno je da su mnogo prije nego što je Pavao napisao svoje poslanice kršćani već razumjeli da je Isusova smrt bila žrtva, otkupnina, stvarna vrijednost plaćena za oslobođenje grešnog čovječanstva. Nadalje, kako ukazuje Pavao, oni su razumjeli da je Kristova smrt ispunjenje ’Pisama‘, to jest, proročanstava poput onih iz 22. psalma i 53. poglavlja Izaije iz Hebrejskih spisa, ili ”Starog zavjeta“.
Pitanja bez odgovora
Ukoliko odlučiš sam ispitati činjenice, saznat ćeš da su se u vrijeme blisko vremenu apostola u kršćanstvo uvukle otpadničke nauke (Djela apostolska 20:29, 30; 2. Timoteju 4:3, 4). Ipak, kako pokazuju spisi prvih crkvenih otaca, vjera u Kristovu otkupnu žrtvu se održala. Međutim, kad su neki kasniji teolozi istraživali nauku o otkupnini, postavili su neka teška pitanja, kao što su: Kome je otkupnina plaćena? I zašto je takvo plaćanje bilo nužno?
Da li je otkupnina mogla biti plaćena samom Bogu? Grgur iz Nazijanca je i u toj ideji vidio probleme. Pošto ’nismo bili u vlasti [Boga]‘, zašto bi njemu trebala biti plaćena otkupnina? Nadalje, ’da li se Otac mogao radovati smrti svog Sina‘ zahtijevajući otkupninu? Naizgled teška pitanja, koja su bacala sumnju na samu otkupninu.
Smrt otkupnine
Tvoje te istraživanje ovog predmeta može odvesti u rano 12. stoljeće. Anselmo, nadbiskup Canterburyjski, pokušao je odgovoriti na ta pitanja u svojoj knjizi Cur Deus Homo (Zašto je Bog postao čovjekom). Knjiga je učila da je Kristova smrt poslužila kao sredstvo zadovoljavanja božanske pravde, iako ne kao otkupnina. Anselmo je smatrao da bi opraštanje grijeha otkupninom, a bez zadovoljavanja pravde, bilo jednako ostavljanju grijeha neispravljenog. ”No, Bog u svom Kraljevstvu ne može ništa ostaviti neispravljeno“, rekao je Anselmo. Kako je Bog onda ispravio stvari?
Raspravljajući kako ’grijeh obeščašćuje Boga‘, Anselmo je rekao da ne bi bilo dovoljno ”jednostavno povratiti ono što je bilo oduzeto“ Adamovim grijehom. Pošto je Bog bio uvrijeđen, otkupnina — pa čak i žrtva savršenog čovjeka — ne bi bila dostatna. ”Obzirom na nanesenu uvredu“, zaključio je svećenik, ”mora se uzvratiti više od onoga što je bilo oduzeto.“ (Naglašeno od nas.) Anselmo je uvjeravao kako je to zahtijevalo smrt nekog tko je bio ”i bog i čovjek“!
Reformacija i otkupnina
Pomaknimo se, ipak, malo bliže današnjici. Kad je u 16. stoljeću provalila oluja protestantske reformacije, pojavila se radikalna grupa nazvana Socinijanci. Oni nisu priznavali da nam je Isusova smrt na bilo koji način ”omogućila spasenje“, nazivajući takvo vjerovanje ”prijevarnim, pogrešnim, i vrlo pogubnim (...) koje je u protuslovlju i sa Biblijom i razumom“ (The Racovian Catechisme). Budući da Bog velikodušno oprašta, nije bilo potrebe za zadovoljenjem pravde. Tvrdili su da je Kristova smrt otkupljivala tako što je ljude poticala da oponašaju njegov savršeni primjer.
Napadnuta od te i sličnih hereza, katolička je crkva poduzela protuudar, te je sazvala koncil u Trentu (od 1545. do 1563. n. e.). No, dok su se u vezi mnogih nauka zauzimali određeni stavovi, koncil se pokazao nejasnim i suzdržljivim po pitanju otkupljenja. Govorilo se o ’vrijednosti Isusa Krista‘ i koristio se termin ”zadovoljština“, ali se pomno izbjegavao termin ”otkupnina“. Kao posljedica, crkva se zaustavila daleko od zauzimanja bilo kakvog jasnog biblijskog stava. Vrata spekulacijama ostala su širom otvorena.
Zašto su religiozni vođe požnjeli neuspjeh
Od koncila u Trentu su teolozi — kako katolički tako i protestantski — razvili bezbrojne teorije o otkupljenju. (Vidi okvir na stranici 7.) Ipak, nekog suglasja o značenju Kristove smrti još nema na vidiku. Teolozi se slažu jedino u svom omalovažavanju biblijskog termina ”otkup“, te ga rado ignoriraju, izbjegavaju ili svojim tumačenjima odbacuju. Značenje Kristove smrti se tumači tehničkim žargonom, kompleksnim izvrtanjima prijevarne logike i zvučnim terminima, kao što su ”moralni utjecaj“ i ”reprezentativna fizička zadovoljština“. Umjesto da izgrađuju vjeru u Kristovu smrt, svećenici kršćanstva su od njegova mučeničkog stupa načinili kamen spoticanja.
Koji razlog leži iza ovog dubokog propusta? Katolički teolog Boniface A. Willems to pripisuje činjenici da su teolozi ”poučavani u brižno čuvanoj izolaziciji“ — previše udaljeni od stvarnih potreba ljudi. Ne bi li se složio sa tom procjenom? No, Jeremija 8:9 ide i dalje, ukazujući na pravi korijen problema: ”Gle, oni prezreše riječ Jahvinu! A njihova mudrost — što im koristi?“ (St).
Sigurno je da se u vezi nauke o otkupnini mogu postaviti neka teška pitanja (2. Petrova 3:16). Međutim, umjesto da u Bibliji potraže odgovore, teolozi su koristili ljudsku mudrost i logiku (1. Korinćanima 1:19, 20; 2:13). Usudili su se odbaciti dijelove Biblije koji nisu odgovarali njihovom ukusu — ili teorijama (2. Timoteju 3:16). Unapređivali su nebiblijske nauke, kao što je nauka o Trojstvu (Ivan 14:28). Njihova je pak najveća greška to što su spasenje čovjeka učinili nečim od najveće važnosti, ignorirajući mnogo važnija pitanja koja uključuju Božje ime i Kraljevstvo (Matej 6:9, 10).
Zastupnik otkupnine
Usmjeri sada svoju pažnju na kasne 1800-te. Bogobojazni čovjek po imenu Charles Taze Russell odvojio se iz glavne teološke struje i počeo izdavati ovaj časopis — Kulu stražaru. ”Od prvog broja“, pričao je Russell, ”ona je poseban zastupnik Otkupnine.“
Kula stražara služi u tu svrhu do današnjeg dana. U toku više od stotine godina ona je iznosila jasne biblijske razloge za vjerovanje u otkupninu, te je davala razumne, biblijske odgovore na izazove kritičara. Mi te zato pozivamo da još bolje promotriš što Biblija kaže o Isusovoj smrti i njenom značenju.
Tepih galerija
Tepih galerija, nova kulturna institucija koja je nakon 60-godišnjeg prekida utemeljena u Zagrebu 2006. godine i nastavlja višestoljetnu tradiciju izlaganja rukom rađenih tepiha s Bliskog i Dalekog istoka.
Izložbe sagova u Zagrebu postoje u neprekinutom kontinuitetu od 1766. do 1945. godine kada komunističke vlasti zatvaraju posljednju galeriju tepiha. Inače, prvu zagrebačku galeriju sagova ustanovio je 1896. godine ministar bogoštovlja i prosvjete dr. Isidor Kršnjavi, a vodio ju je do svoje smrti 1926. godine tadašnji upravitelj Zemaljskog Državnog arhiva dr. Ivan pl. Bojničić. Slične galerije tepiha djeluju danas u New Yorku, Londonu, Moskvi, Parizu i Beču.
Međunarodni festival malih scena
Međunarodni festival malih scena je međunarodni kazališni festival koji se održava godišnje u Rijeci u razdoblju od tjedan dana.
O festivalu
Festival je prije svega okrenut komornom kazalištu, manjim kazališnim formama, "malim scenama", po čemu je dobio i ime. Naglašava se suvremeni kazališni izraz, bliskiji sraz izvođača i gledališta. Festival ima i natjecateljski i tematski karakter (izbor predstava je u vezi sa nekom temom).
Pored predstava, u programskom dijelu festivala se svakog dana održavaju okrugli stolovi, nakon posljednje održane predstave.
Organiziraju ga HKD Teatar i Grad Rijeka, koji su i njegovi osnivači. Novčano ga značajno pokrivaju Grad Rijeka i Ministarstva kulture RH.
Do danas (svibanj 2007.), na ovom festivalu su pored domaćih hrvatskih, gostovale kazališne družine iz inozemstva: Belgije, Bosne i Hercegovine, Crne Gore, Češke, Italije, Latvije, Makedonije, Mađarske, Njemačke, Poljske, Rumunjske, Rusije, SAD-a, Slovenije, Srbije, Švicarske i Uj. Kraljevstva.
Historija
Festival se počeo održavati 1994.. U početku je nosio ime Hrvatski festival malih scena. Osnivač i prvi umjetnički voditelj je bio glumac Nenad Šegvić, a prvim je izbornikom bio Dalibor Foretić, kazališni kritičar. U tom razdoblju tematski je ovaj festival bio okrenut komornom kazalištu, odnosno njegovim najboljim i najprogresivnijim ostvarenjima u institucionalnim i nezavisnim kazalištima u Hrvatskoj.
Godina 2002. i 2003., izbor vodi književnik i dramaturg Darko Lukić, a od 2004. kazališni kritičar Hrvoje Ivanković. Od tog razdoblja se, MFMS se okreće podjednako i glavnoj kazališnoj struji i nekonvencionalnijim kazališnim uradcima.
Marshall, Arkansas
Maršal je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.355, što je 42 (3,2 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Mezzano, Chieti
Mezzano je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 55 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 75 m.
Etouvans
Etuvan je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Franš-Konte, u departmanu Du koja pripada prefekturi Monbelijar.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 721 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 109 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 6,56 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 404 metara (maksimalnoj 476 m, a minimalnoj 301 m).
Ephemerides Zagrabienses
Ephemerides Zagrabienses su bile novine na latinskom jeziku koje su izlazile u Zagrebu.
Počele su izlaziti 1771. godine. Izdavač je bio Antun Jandera, koji je bio rođenjem iz Češke. Urednik nije poznat do danas. Nije sačuvan ni jedan primjerak ovog lista. O ovom se listu znade preko drugih izvora.
Revija amaterskog filma
Revija amaterskog filma (kratica: RAF) je revija amaterskih filmskih uradaka koja se održava u Zagrebu.
Program je podijeljen u nekoliko žanrovskih skupina: a na reviji u 2006. se prvi put pojavljuju filmske kategorije RAF Kids i ''RAF Teens.
Postoji i kategorija RAF Specials, u kojoj se prikaziva premijerne filmove.
Ne postoje posebna vlastita prosudišta za biranje filma za sudjelovati na ovoj filmskoj reviji. Jedini uvjeti su ti da se filmovi moraju prijaviti na natječaj, trajati do 20 minuta, a vrijeme izrade je lanjska i tekuća godina.
Svi ostali filmovi ulaze u posebni program.
5. revija amaterskog filma
5. revija amaterskog filma se održala u Zagrebu od 20. do 25. ožujka 2006. godine.
Glavni program ove revije bio je 160 filmskih amaterskih uradaka iz Hrvatske i inozemstva, dajući tako ovoj reviji međunarodni status.
Inozemni sudionici ove revije došli su iz BiH, Danske, Meksika, SAD-a, Slovačke, Slovenije, SiCG i Ujedinjenog Kraljevstva.
Prvi put se pojavljuju kategorije RAF Kids i RAF Teens.
Program RAF Specials sadrži tri premijere:
Revija se održavala u trešnjevačkom centru za kulturu (CZK-u), u klubovima "Gjuro II" i "Pauk" te u književnom klubu "Books", sve u Zagrebu.
6. revija amaterskog filma
6. revija amaterskog filma održala se u Zagrebu od 25. do 31. ožujka 2007. godine.
Glavni program ove revije je 211 filmskih amaterskih uradaka iz Hrvatske i inozemstva, dajući tako ovoj reviji međunarodni status.
Revija je bila raspoređena u programe: (nepotpun popis)
Program RAF Specials sadrži, među ostalim:
Blanot (Saona i Loara)
Blano je naselje i opština u istočnom delu centralne Francuske u regionu Burgonja, u departmanu Saona i Loara koja pripada prefekturi Makon.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 142 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 12 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,52 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 579 metara (maksimalnoj 576 m, a minimalnoj 265 m).
C2H5NO2
Molekulska formula C2H5NO2 se može odnositi na:
Thomas Jefferson
Kao jedan od vođa razdoblja Prosvjetiteljstva, Jefferson je bio polimat koji je tečno govorio pet jezika i bio zainteresiran za područja znanosti, izuma, arhitekture, religije i filozofije, a koji će ga svi dovesti do osnivanja Sveučilišta u Virginiji nakon što mu završi drugi mandat za Predsjednika SAD-a. Sam je dizajnirao svoju veliku palaču na imanju koje se prostiralo na 5 tisuća jutara u Charlottesvilleu (država Virginia), a koju je nazvao Monticello. Premda nije bio jak govornik, Jefferson je bio vješt pisac i često se dopisivao s mnogim uglednim ljudima u Americi i Europi tijekom svog odraslog života.
Iako je u svom vlasništvu držao stotine robova, Jefferson se tijekom cijelog svog života službeno i privatno protivio instituciji ropstva smatrajući kontradiktornim ideje o zajedničkom ropstvu i slobodi te njihove nekompatibilnosti s glavnom idejom Američke revolucije. Ipak, povjesničari su se često nalazili na suprotnim stranama u vezi Jeffersonove posvećenosti i iskrenosti o antiropstvu. Nakon što je Martha Jefferson umrla 1782. godine (njegova supruga s kojom se nalazio u braku 11 godina), Jefferson je do kraja života ostao udovac; u svojem braku imali su šestero djece od kojih je samo dvoje preživjelo do zrelih godina. Godine 1802. pojavile su se glasine da je Jefferson također otac djece Sally Hemings, njegove ropkinje. Godine 1998. godine DNK tekstom otkrivena je povezanost između posljednjeg djeteta i Jeffersonove obiteljske linije. Premda povjesničari ističu da potonji dokaz može ukazivati i na to da je netko drugi otac, većina je zaključila da je Jefferson imao dugogodišnju vezu s Hemings i da je upravo on otac najmanje jednog djeteta, a najvjerojatnije svih šestero djece, od kojih je četvero preživjelo do zrelih godina.
Obrazovanje
Kroz cijeli svoj život Jefferson je učio iz raznih knjiga. Skupljao je na tisuće knjiga u svojoj knjižnici u Monticellu. Kada mu je umro otac Peter, Thomas je - skupa s još nekim drugim stvarima - naslijedio i knjižnicu. Većinu njegove kasnije knjižnice također su sadržavale i knjige koje mu je nakon svoje smrti u oporuci ostavio George Wythe. Nakon što su Britanci spalili kongresnu knjižnicu 1814. godine, Jefferson je ponudio na prodaju svoju kolekciju od preko šest tisuća knjiga po cijeni od četiri dolara po knjizi. Kasnije, nakon što je shvatio da više ne posjeduje većinu knjiga u kolekciji, napisao je pismo Johnu Adamsu u kojem je istaknuo: "Ne mogu živjeti bez knjiga." Uvijek željan znanja, Jefferson je gotovo instantno započeo kupovati nove knjige i nastavio čitati i učiti iz njih gotovo cijeloga života.
Brak i obitelj
Nakon što je nekoliko godina radio kao putujući odvjetnik, Jefferson se oženio s 23-godišnjom udovicom Marthom Wayles Skelton, 1. siječnja 1772. godine. Martha Jefferson bila je atraktivna, elegantna i popularna među svojim prijateljima; često je bila Jeffersonova hostesa i upravljala je njihovim velikim zajedničkim imanjem. Imali su sretan brak; Martha je puno čitala, plela i na amaterskoj razini se bavila glazbom. Jefferson je svirao violinu, a Martha ga je pratila na glasoviru. Govorilo se da je privukla Thomasa prvenstveno zbog njihove zajedničke ljubavi prema glazbi. Tijekom njihovog desetogodišnjeg braka, Martha je rodila šestero djece: Marthu, zvanu Patsy (1772. - 1836.); Jane (1774. - 1775.); nikad imenovanog sina (1777.); Mary Wayles, zvanu Polly (1778. - 1804.); Lucy Elizabeth (1780. - 1781.) i Lucy Elizabeth (1782. - 1785.). Jedino su Martha i Mary preživjele do zrelih godina.
Nakon što John Wayles, Marthin otac, umro 1773. godine, ona i njezin suprug Jefferson naslijedili su njegovih 135 robova, 11 tisuća hektara zemlje i dugove njegovog imanja. Godinama su Jefferson i ostali nasljednici otplaćivali te dugove, a zbog svega je obitelj Jefferson upala u financijske probleme. Nedugo potom Martha Jefferson je obolila od dijabetesa, a učestala rađanja dodatno su pogoršavala njezino stanje. Nekoliko mjeseci nakon rođenja njihovog posljednjeg djeteta, u dobi od 33 godine života Martha je umrla (6. rujna 1782. godine). Jefferson je bio prisutan za vrijeme njezine smrti pored kreveta i cijeli ga je događaj izuzetno pogodio. Tijekom sljedeća tri tjedna, Jefferson se zatvorio u sobu gdje je hodao naprijed-natrag do točke fizičke iznemoglosti. Kasnije je išao u dugačke šetnje napuštenim cestama kako bi tugovao za suprugom. Kao što joj je i obećao prije smrti, nikada se nije ponovno oženio.
Monticello
thumb|alt=Jefferson's Home Monticello|[[Monticello 2010. godine]] Godine 1768. Jefferson je započeo graditi svoju primarnu rezidenciju, Monticello, na vrhu brda, na plantaži koja se prostirala do 5 tisuća hektara. Rezidenciju su većinom izgradili lokalni zidari i tesari kojima su pomagali Jeffersonovi robovi. Jefferson se 1770. godine uselio u Južni paviljon gdje mu se dvije godine poslije pridružila i supruga Martha. Pretvorivši Monticello u remek-djelo neoklasicizma on je postao Thomasov dugotrajni projekt.
3-(p-Fluorobenzoiloksi)tropan
3-(p-Fluorobenzoiloksi)tropan je organsko jedinjenje, koje sadrži 15 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 263,307 Da.
Thomas Jefferson
Monticello
Dok je radio kao Ministar u Francuskoj između 1784. i 1789. godine, Jefferson je imao priliku vidjeti neke klasične građevine o kojima je čitao u svojim knjigama, a također je otkrio i "moderne" trendove u francuskoj arhitekturi koji su u to vrijeme posebno bili popularni u Parizu. Godine 1794., nakon što je prestao biti Državni tajnik (1790. - 1793.) započeo je ponovnu izgradnju Monticella temeljenu na svemu onome što je vidio u Europi. Pregradnja je trajala gotovo cijelo vrijeme dok je on bio Predsjednik SAD-a (1801. - 1809.). Najupečatljiviji dodatak građevini bila je izgradnja osmerokutne kupole.
Odvjetnički posao
U kolonijalnoj državi Virginia, Jefferson je radio kao odvjetnik u razdoblju od 1768. do 1773. godine sa svojim prijateljem i mentorom Georgeom Wytheom. Lista njegovih klijenata uključivala je članove elitnih obitelji iz Virginije, uključujući i članove obitelji njegove majke, Randolphe. Uz to što se bavio pravom, Jefferson je u razdoblju od 11. svibnja 1769. godine do 20. lipnja 1775. godine predstavljao okrug Albemarle u Kući Burgesses u Virginiji. Nakon što je britanski Parlament 1774. godine donio Nepodnošljivi zakon (Intolerable Acts), Jefferson je napisao niz rezolucija protiv istog. Kasnije će te rezolucije biti proširene i postati ono što se danas zove A Summary View of the Rights of British America, a u kojima je Jefferson istaknuo svoje vjerovanje da ljudi imaju pravo upravljati samima sobom.
Politička karijera od 1775. do 1800.
thumb| [[Američka deklaracija o neovisnosti|Deklaracija o nezavisnosti, Faksimil kopija iz 1823. ]]
Deklaracija o nezavisnosti
Ubrzo nakon što je izbio Američki rat za neovisnost, Jefferson je od lipnja 1775. godine započeo služiti kao delegat na Drugom kontinentalnom kongresu SAD-a. U samom Kongresu nije poznavao mnogo ljudi, ali se uglavnom slagao s Johnom Adamsom koji se skupa sa svojim rođakom Samuelom nametnuo kao vođa konvencije. Jefferson i Adams ubrzo su postali prijatelji i njihovo prijateljstvo potrajat će do kraja njihovih života; prijateljstvo je također dovelo do prve verzije Deklaracije o nezavisnosti koju je napisao upravo Jefferson. Kada je Kongres započeo razmišljati o prihvaćanju Rezolucije o nezavisnosti u lipnju 1776. godine, Adams se pobrinuo da upravo Jefferson bude izabran među petoricom onih koji će napisati Deklaraciju koja podupire njihovu rezoluciju. Nakon što su raspravili o generalnom sadržaju dokumenta, odbor je odlučio da će upravo Jefferson biti taj koji će napisati njegovu prvu verziju. Sam odbor, a pogotovo Jefferson, mislili su da Adams treba napisati dokument. Ipak, Adams je nagovorio odbor da izaberu Jeffersona koji je nevoljko pristao i obećao da će se konzultirati s mlađim članovima. Tijekom sljedećih sedamnaest dana, iako je imao ograničeno vrijeme za pisanje, Jefferson je uspio sastaviti prvu verziju. Konzultirajući se s drugim članovima odbora, Jefferson se također služio i svojim ranijim radom - Ustavom države Virginija; zatim Virginijinom Deklaracijom o pravima, autora Georgea Masona i drugim izvorima. Ostali članovi odbora u njegovom su tekstu napravili neke izmjene. Jedna od njih je bila i Jeffersonova rečenica: "Smatramo da su ove istine svete i da ih je nemoguće opovrgnuti...", a Franklin je to promijenio u: "Smatramo ove istine jasnima i očevidnima." Konačna verzija Deklaracije predstavljena je Kongresu 28. lipnja 1776. godine. Naziv dokumenta glasio je: "Deklaracija predstavnika Sjedinjenih Američkih Država okupljenih u Kongresu".
Nakon što su 2. srpnja izglasali Rezoluciju o nezavisnosti, Kongres je svoju pažnju posvetio samoj Deklaraciji. Kroz sljedeća tri dana debata, Kongres je napravio promjene i izbrisao gotovo četvrtinu teksta od kojih se posebno mora istaknuti onaj koji je govorio o trgovini robovima. Jeffersonu se promjene nikako nisu svidjele, ali odlučio je ne govoriti javno o tome. Dana 4. srpnja 1776. godine Kongres je ratificirao Deklaraciju o nezavisnosti i delegati su potpisali dokument. Deklaracija će kasnije postati jedno od Jeffersonovih najvećih životnih postignuća; njegov predgovor i danas se smatra trajnom izjavom o ljudskim pravima. Svi ljudi rođeni su jednakima često je nazivana "jednom od najbolje poznatih rečenica na engleskom jeziku svih vremena" koja u sebi također sadržava i "najpotentnije i najznačajnije riječi američke povijesti." Sam taj odlomak predstavlja moralni standard na kojem Sjedinjene Države kao takve počivaju. Upravo ovo gledište o jednakosti ljudi u svojoj kampanji promovirao je Abraham Lincoln koji je na njemu temeljio cijelu svoju filozofiju i često isticao da Deklaracija kao izjava principa treba biti ono prema čemu se interpretira Ustav SAD-a. thumb|left|Jeffersonov [[portret Roberta Fielda (1800. godine)]]
Guverner Virginije
Godine 1779., u dobi od 36 godina života, Jefferson je izabran za guvernera savezne države Virginia. Tadašnji mandat guvernera iznosio je godinu dana pa je ponovno izabran za isto mjesto i 1780. godine. Te godine kao guverner glavnim gradom države proglasio je Richmond umjesto dotadašnjeg Williamsburga. Jefferson je služio kao ratni guverner dok su ujedinjene kolonije vodile revolucionarni rat protiv Velike Britanije. Kasne 1780. godine kao guverner pripremio je grad Richmond za napad na način da je premjestio sve vojne namirnice u ljevaonicu koja se nalazila nekoliko kilometara van grada. General Benedict Arnold saznao je za to i uskoro zauzeo ljevaonicu. Također mu je predugo trebalo da podigne vojsku na noge. U siječnju 1781. godine evakuirao je Richmond kako se rat približavao. Cornwallis je ranog lipnja iste godine na tajnu misiju poslao konjicu od 250 vojnika kojima je na čelu bio Banastre Tarleton sa zadatkom da uhvate guvernera Jeffersona i članove njegovog kabineta u Monticellu, ali Jack Jouett iz vojske Virginije saznao je za plan i na vrijeme obavijestio svoje kolege. Jefferson je uspio pobjeći u Poplar. Upravo su ga zbog odluke da pobjegne iz glavnog grada u to vrijeme snažno kritizirali, a povjesničari ga zbog iste stvari kritiziraju i danas. Članovi kabineta brzo su se sastali u lipnju 1781. godine u gradu Staunton. Odredili su da će nagraditi Jouetta s parom pištolja i mačem, ali su također naredili daljnju istragu Jeffersonovih djela budući su zajedno vjerovali da nije preuzeo odgovornost koju je trebao kao guverner. Nakon toga nije ponovno izabran za istu poziciju.
Xun Yu
Xun Yu (163 - 212 ), stilsko ime Wenruo (文若), bo je kineski političar i državnik iz doba kraja dinastije Han, najpoznatiji kao ključni savjetnik gospodara rata Cao Caoa. Bio je rodom iz Yingchuana (današnji Xuchang u Henanu) gdje mu je otac služio kao carski guverner. Istakao se svojim sposobnostima zbog kojih mu je mentor postao carski službenik He Yong te ga doveo na dvor cara Linga u Luoyangu. Kada je godine 189. car Ling umro, a vlast preuzeo tiranski gospodar rata Dong Zhuo, Xun Yu se uplašio za svoj život i pobjegao u provinciju Ji. Tamo je ušao u službu gospodara rata Yuan Shaoa. Godine 191. je, pak, prešao u službu Cao Caoa. Tamo se istakao svojom sposobnošću i dalekovidnim savjetima, ali i talentom za izbor vrijednih i sposobnih suradnika, zbog čega ga je Cao Cao nazvao "moj Zifang", usporedivši ga sa Zhang Liangom, znamenitim savjetnikom cara Gaozua. Godine 196. je Xun Yu predložio Cao Caou da cara Xiana premjesti iz prijestolnice Luoyang u Xuchang, pod izlikom da ga se štiti. U stvari je time Cao Cao dobio izgovor da sve svoje postupke čini u ime cara. Godine 211. je, pak, Xun Yu ušao u sukob sa Caovim ministrom Dong Zhaom; razlog je bio Dong Zhaov prijedlog da se Cao Cao - koji je djelovao kao carski kancelar - proglasi vojvodom od Weija, odnosno da za sebe preuzme teritoriju. Xun Yu se tome usprotivio, držeći kako Cao Cao morati ostati formalno vjeran caru. Nedugo potom je Xun poslan u Jiao kako bi nagradio vojnike koji su se borili protiv Sun Quana. Na putu se Xun Yu razbolio i umro, a dio historičara špekulira da je njegova smrt mogla biti rezultata trovanja.
Thomas Jefferson
Član Kongresa i ministar u Francuskoj
thumb|right|Spomen-ploča na [[Champs-Elysees|Champs-Élyséesu u Parizu koja označava mjesto na kojem je Jefferson boravio dok je bio ministar SAD-a u Francuskoj.]] Nakon pobjede u ratu i mirovnog sporazuma s Velikom Britanijom, 1783. godine SAD su osnovale Kongres Konfederacije (neslužbeno zvan Kontinentalni kongres) u kojem je Jefferson služio kao delegat države Virginia. Kao član odbora osnovanog za određivanje tečajnih stopa, predložio je da američka valuta bude izražena u decimalnom sistemu; plan je prihvaćen. Također je predložio osnivanje Odbora SAD-a koji će funkcionirati kao izvršna ruka Kongresa. Plan je prihvaćen, ali u praksi se pokazao neostvarivim. Jefferson je napisao i propis u kojem se na svim teritorijima SAD-a ukida ropstvo, ali isti nije uveden u zakon. Kada je izabran za ministra u Francuskoj, dao je ostavku na svoje mjesto u Kongresu.
Nakon što mu je umrla supruga, prijatelji poput Johna Adamsa primijetili su da je Jefferson toliko depresivan da im se činio kako bi mogao biti na rubu suicida. Vjerovali su da će, ako ga pošalju u Francusku, barem malo prestati misliti na mrtvu suprugu pa su ga postavili za tamošnjeg ministra, 1785. godine. Jeffersonovo vrijeme provedeno u Francuskoj prošlo je dosta nezapaženo, djelomično i zbog toga što mu je bilo jako teško naći se na mjestu svog prethodnika Benjamina Franklina koji je u to vrijeme bio jedan od najpoznatijih ljudi na svijetu. Uživao je u arhitekturi, umjetnosti i kulturi salona u Parizu. Često je večerao s najuglednijim ljudima toga grada te skladištio vina koje će kasnije ponijeti sa sobom u SAD. Za vrijeme boravka u Parizu, Jefferson se dopisivao s mnogim ljudima koji su imali važnu ulogu u nadolazećoj Francuskoj revoluciji.
Jeffersonova najstarija kćerka Martha, poznata pod imenom Patsy, otišla je s njim u Francusku 1784. godine. Njegove dvije mlađe kćeri ostavljene su na skrb prijateljima u SAD-u. Za ispomoć, Jefferson je kupio nekoliko robova uključujući i Jamesa Hemingsa koji se uvježbavao za francuskog kuhara kako bi mu što bolje služio. Jeffersonova najmlađa kćerka Lucy umrla je od hripavca 1784. godine u SAD-u što ga je dodatno devastiralo. Godine 1786. Jefferson je upoznao i zaljubio se u Mariju Cosway, priznatu talijansko-englesku umjetnicu i glazbenicu u dobi od 27 godina života. Tijekom perioda od šest tjedana učestalo su se viđali. Kao udana žena, Marija se uskoro vratila u Veliku Britaniju, ali njih dvoje nastavili su se dopisivati dugo godina nakon susreta. Godinu dana kasnije Jefferson je pozvao svoju najmlađu kćerku Polly, tada devetogodišnju djevojčicu, da ga dođe posjetiti. Također je tražio da malu Polly na prekooceanskom putovanju prati i netko od robova. Igrom slučaja to je bila Sally Hemings, mlađa sestra Jamesa koja je živjela dvije godine u Jeffersonovoj kući u Parizu. Prema svjedočenju njezinog sina Madisona Hemingsa, Sally i Jefferson u Parizu su započeli seksualnu vezu i ona je zatrudnjela. Pristala je vratiti se u SAD kao njegova konkubina nakon što joj je Jefferson obećao da će osloboditi njezinu djecu kada odrastu.
Državni tajnik
U rujnu 1789. godine Jefferson se iz Francuske vratio u SAD sa svoje dvije kćerke i robovima. Odmah nakon povratka, predsjednik Washington mu je pisao i zamolio ga da prihvati mjesto u njegovom kabinetu kao Državni tajnik. Jefferson je pristao.
Kao Washingtonov državni tajnik (1790. - 1793.), Jefferson se učestalo svađao s ministrom financija Alexanderom Hamiltonom o pitanjima nacionalne fiskalne politike, a pogotovo oko pitanja financiranja ratnih dugova. Kasnije je Jefferson proglasio Hamiltona i Federaliste "rojalistima" i napisao: "Hamilton i njegovi pristalice uzdišu nad krunama, dijademama i mitrama." Zbog svog protivljenja Hamiltonu, Jefferson i James Madison organizirali su i vodili anti-administracijsku stranku (nazvanu Republikanskom strankom, kasnije znanom i kao Demokrati-Republikanci). Radio je s Madisonom i svojim voditeljem kampanje Johnom J. Becklyjem kako bi stvorio nacionalnu mrežu republikanskih saveznika. Zbog svojih političkih akcija i njegovih učestalih okršaja s Hamiltonom, predsjednik Washington mu je skoro uručio ostavku. Premda je Jefferson sam dao ostavku, Washington mu nikad nije oprostio i njih dvojica do kraja života više nisu razgovarali.
Jefferson je podupirao Francuze u njihovoj borbi protiv Britanaca 1793. godine. Vjerovao je da domaći politički uspjeh ovisi o uspjehu francuske vojske u Europi. Iste godine Francuski ministar Edmond-Charles Genêt prouzrokovao je krizu nakon što je pokušao utjecati na javno mnijenje američkog naroda, nešto što je Jefferson pokušao spriječiti.
S britanskim ministrom vanjskih poslova u SAD-u od 1791. godine, Georgeom Hammondom, Jefferson je pokušao ostvariti tri važna cilja: osigurati britansko priznanje kršenja Sporazuma u Parizu (1783.); napuštanje svojih mjesta na sjeverozapadu (teritorij između planina Appalachian i rijeke Mississippi, sjeverno od države Ohio); te kompenzaciju SAD-u kojom bi se naplatili američki vlasnici robova za one robove koje je Britanija oslobodila ili evakuirala na kraju rata. Prema bilješkama Johna C. Millera, nakon što se njih dvojica nisu uspjela dogovoriti o ničemu, Jefferson je dao ostavku u prosincu 1793. godine.
Izbori 1796. godine i Potpredsjednik
Kao predsjednički kandidat Demokrata-Republikanaca (tada zvanih samo Republikanci) 1796. godine Jefferson je izgubio od Johna Adamsa, ali je dobio dovoljno elektorskih glasova da postane Potpredsjednik (1797. - 1801.). Jedna od glavnih zaduženja Potpredsjednika je bila i upravljanje Senatom, a Jefferson je bio zabrinut nedostatkom njegovih pravila kojima su odluke padale na predsjednika službe. Godinama prije nego je došao na prvu poziciju, Jefferson je proveo dosta vremena proučavajući procedure i pravila upravničkih tijela. Kao student prepisao je bilješke iz britanskog parlamentarnog zakona u mali priručnik kojeg će kasnije prozvati Parlamentarnom džepnom knjižicom. Jefferson je također bio član odbora koji je osnovan kako bi donio pravila Kontinentalnog kongresa 1776. godine. Kao Potpredsjednik bio je spreman reformirati senatorske procedure.
Predsjednik
thumb|Slika Thomasa Jeffersona slikara Rembrandta Pealea ([[1805. godine)]] Blisko surađujući s Aaronom Burrom, Jefferson je okupio svoju stranku i kandidirao se na predsjedničkim izborima 1800. godine. Jefferson i Burr dobili su većinu elektorskih glasova, ali budući nitko od njih nije imao potrebnu većinu izbori su se odlučili u Zastupničkom domu Kongresa kojim je upravljala Federalistička većina. Premda Federalisti nisu htjeli za Predsjednika ni Jeffersona ni Burra, Hamilton je nagovorio svoju stranku da bi Jefferson bio manje političko zlo od Burra te da bi skandal s elektorskim procesom mogao uzdrmati novi Ustav. Dana 17. veljače 1801. godine Zastupnički dom izabrao je Jeffersona za Predsjednika SAD-a, a Burra za Potpredsjednika. Svoju pobjedu Jefferson je uvelike dugovao broju elektorskih glasova s Juga. Upravo zbog toga neki su ga prozvali "Crnim Predsjednikom", a kritičari poput Mercury and New-England Palladium of Boston istaknuli su da je Jefferson imao petlju slaviti izbore kao pobjedu demokracije unatoč tome što je osvojio "hram slobode na ramenima robova". Jefferson je zakletvu položio 4. ožujka 1801. godine u vrijeme kada su stranačke razlike između Demokrata-Republikanaca i Federalista rasle do alarmantnih proporcija. Zbog posla kojeg su obavljala njegova dva prethodnika, kao i zbog trenutnog stanja u Europi, Jefferson je naslijedio predsjedništvo s relativno malo hitnih poslova. Premda su on i njegovi pristaše pokušali podrivati nekoliko uspjeha njegova dva prethodnika - uključujući nacionalnu banku, vojsku i federalni porezni sustav - bili su tek djelomično uspješni u svojoj nakani. thumb|left|300px|alt=Map. Barbary Coast of North Africa 1806.|Berberska obala [[Sjeverna Afrika|Sjeverne Afrike 1806. godine. Lijevo je Maroko kod Gibraltara, u sredini je Tunis; desno se nalazi Tripoli koji se proteže prema istoku]]
Prvi berberski rat
Desetljećima su pirati Sjeverne Afrike napadali američke brodove i porobljavali članove posade te tražili velike otkupnine za njihovo puštanje. Prije proglašenja nezavisnosti, američki trgovački brodovi bili su zaštićeni od berberskih pirata mornarskim i diplomatskim utjecajem Velike Britanije. Kada je započela Američka revolucija, Francuska je do 1778. godine štitila američke brodove potpisom savezništva u kojem je navedeno da Francuzi moraju štititi "američku flotu protiv svih oblika nasilja, uvreda i napada..." Dana 20. prosinca 1777. godine marokanski sultan Mohammed III objavio je da će američki trgovački brodovi biti pod zaštitom sultanata i da slobodno mogu ploviti prema Mediteranu i uzduž njegove obale. Marokansko-Američki sporazum prijateljstva najstariji je američki sporazum koji nikada nije prekršen.
Nakon proglašenja nezavisnosti, SAD su morale zaštititi svoje trgovačke brodove. U to vrijeme SAD su plaćale 80 tisuća dolara berberskim državama svoju zaštitu od napada pirata, baš kao što su radile Britanija i Francuska. Nakon što je Tripoli poslao nove zahtjeve novom Predsjedniku u kojima je navedeno da im se mora odmah platiti 225 tisuća dolara (uz dodatnu godišnju sumu od 25 tisuća dolara), predsjednik Jefferson je odbio i u tom trenutku odlučio da bi jednostavnije bilo upustiti se u bitku s piratima nego pristati na njihove uvjete. Kao rezultat, paša Tripolija je objavio rat SAD-u dana 10. svibnja 1801. godine i tako je započeo Prvi berberski rat. Prije nego je izabran za Predsjednika, Jefferson se protivio financijskim troškovima koje je zahtijevala mornarica i smatrao je da se isti trebaju koristiti isključivo za obalnu obranu. Međutim, nakon učestalih i neprekidnih napada pirata na američke brodove na Atlantiku i Mediteranu te sistematskih otmica američkih članova posade, Jefferson isto više nije mogao ignorirati.
Dana 15. svibnja Jeffersonov kabinet jednoglasno je izglasao odluku da se pošalju tri fregate prema Mediteranu s naredbama da pokažu vlastitu snagu u bitkama, ali da prvenstveno probaju naći mirovno rješenje; budući je na snazi ratno stanje, sami mogu odlučiti što je najbolje napraviti. Fregate su se sastojale od danas svjetski poznatih USS Philadelphia, USS President i USS Essex uz škunu USS Enterprise te su postale prve fregate u povijesti koje su prešle Atlantski ocean. Pod vodstvom komodora Richarda Dalea eskadrila je uplovila u Mediteran 1. srpnja gdje se zaustavila kod Gibraltara kako bi pobrala namirnice i doznala nove informacije. Upravo tu je Dale saznao da je Tripoli već objavio rat SAD-u. Jefferson i mlada američka mornarica natjerali su Tunis i Alžir da prekinu svoje savezništvo s Tripolijem što ga je u konačnici i koštalo rata. Jefferson je također naredio pet odvojenih mornaričkih bombaških napada na Tripoli, a rezultat svega je bila obnova mira na Mediteranu (barem neko vrijeme). Ipak, Jefferson je do kraja svoje administracije nastavljao plaćati novčanu naknadu berberskim državama za zaštitu svojih trgovačkih brodova od pirata.
Kupnja kolonije Louisiane
mini|desno|Karta kupljene kolonije [[Louisiana|Lousiane i ondašnjih SAD-a.]] Godine 1803. dok su Napoleonski ratovi između Francuske i Britanije bili u punom jeku, Thomas Jefferson autorizirao je kupnju Louisiane, velikog zemljišnog posjeda Francuske koja je u to vrijeme bila dvostruko veća od SAD-a. Većina francuskog bogatstva u Novom svijetu došla je od šećernih plantaža u Santa Domenici i Gvadalupi na Karibima, ali produkcija je opala nakon uspona ropstva. Nakon slanja više od 20 tisuća trupa kako bi održali koloniju 1802. godine, Francuska je kasne 1803. godine povukla 7 tisuća preživjelih, nedugo prije nego što će Haiti proglasiti nezavisnost. Izgubivši prihode od Haitija dok je u isto vrijeme ratovao s ostatkom Europe, Napoleon je odustao od svog carstva u Sjevernoj Americi i upotrijebio zarađeni novac kako bi pomogao ratnim pohodima na domaćoj fronti.
Jefferson je 1802. godine poslao Jamesa Monroea i Roberta R. Livingstona u Pariz kako bi pokušali kupiti grad New Orleans i susjedna obalna područja. Na njegov zahtjev, Pierre Samuel du Pont de Nemours, francuski plemić koji je imao blisku suradnju s Jeffersonom i Napoleonom također je pomogao u kupoprodajnim pregovorima. Napoleon je predložio prodaju kompletnog teritorija za cijenu od 15 milijuna dolara što je Ministar financija Albert Gallatin vrlo lako isplatio. Ugrabivši priliku Jefferson je postupio suprotno propisanom ustavnom autoritetu i premda će ga Federalisti kritizirati zbog toga što se nije savjetovao s njima, većina je ipak smatrala da je to bila prilika koja nije smjela biti propuštena. Dana 20. prosinca 1803. godine u New Orleansu je spuštena francuska zastava i podignuta američka na taj način simbolizirajući transfer kompletnog teritorija Louisiane.
Po pitanju glavnog igrača kupoprodaje Louisiane mišljenje povjesničara se razlikuje; Jeffersonov biograf Peterson ističe da mišljenja variraju od onih koji zasluge pridaju Napolenu do onih koji zasluge pridaju Jeffersonu, njegovom državnom tajniku Jamesu Madisonu i njegovom glavnom pregovaraču Jamesu Monroeu. Peterson se slaže s mišljenjem Jeffersonovog ljutog rivala, Alexandera Hamiltona, da se zapravo radilo o "ludoj sreći". Joseph Ellis, još jedan Jeffersonov biograf, vjeruje da je kupoprodaji pridonio niz različitih elemenata. Povjesničar George Herring rekao je da, iako je kupnja donekle bila rezultat Jeffersonove i Madisonove "lukave i ponekad ratoborne diplomacije", ipak je "često i opravdano proglašavana diplomatskom iznenadnom srećom - rezultatom slučajnosti, sreće i hira Napoleona Bonapartea." Posjed nad teritorijem nije bio finaliziran sve dok se Engleska i Meksiko službeno nisu odrekli svojih prava na sjeverna i južna područja, tijekom predsjedništva Jamesa Polka. Premda je Francuska izuzeta kao prijetnja, Jefferson je odbio priznati novu republiku, drugu u zapadnoj hemisferi, te joj je uveo embargo na trgovinu i oružje. Upravo je to otežalo oporavak zemlje nakon ratova.
West Point
Ideje o nacionalnoj instituciji za vojno obrazovanje postojale su još tijekom trajanja Američke revolucije. U svibnju 1801. godine Ministar rata Henry Dearborn izjavio je da je Predsjednik imenovao majora Jonathana Williamsa, sina nećaka Benjamina Franklina, koji je trebao organizirati sve kako bi se takva škola pokrenula. Slijedeći savjete Georgea Washingtona, Johna Adamsa i drugih Jefferson i Kongres su se 1802. godine složili da odobre osnivanje i konstrukciju Vojne akademije West Point na rijeci Hudson u New Yorku. Dana 16. ožujka 1802. godine Jefferson je potpisao Zakon o uspostavi vojnog mira kojim korpus inženjera osniva i "uspostavlja vojnu akademiju". Dana 4. srpnja 1802. godine Vojna akademija West Point službeno je započela s radom kao institucija za znanstveno i vojno obrazovanje.
Izbori 1804. i drugi mandat
Tijekom njegovog drugog mandata, Jeffersonova popularnost bila je u padu zbog problema s kojima se suočavao ponajviše onima koje su prouzročili ratovi u Europi, a koje je postalo sve teže rješavati. Odnosi s Velikom Britanijom oduvijek su bili loši, djelomično i zbog osobne antipatije koju su osjećali Jefferson i tadašnji britanski ambasador Anthony Merry. Za vrijeme Jeffersonovog prvog mandata, Napoleonova pozicija u Europi bila je relativno slaba pa su pregovori bili olakšani. Međutim, nakon njegove odlučujuće pobjede u bitci kod Austerlitza 1805. godine, Napoleon je postao puno agresivniji i većina američkih pokušaja pregovora s njim je propala. Na sve to Jefferson je odgovorio Zakonom o embargu 1807. godine također usmjerenim i protiv Velike Britanije. Upravo je taj zakon prouzročio ekonomski kaos u SAD-u i u to je vrijeme bio snažno kritiziran (a i danas). Zbog političkih napada na Jeffersona, pogotovo onih čiji je začetnik bio Alexander Hamilton i njegovi pristaše, Jefferson je iskoristio Zakon o strancima i pobuni kako bi uzvratio svojim političkim protivnicima. Godine 1807. Jefferson je naredio da se njegovom potpredsjedniku Aaronu Burru sudi za izdaju. Burr je optužen za urotu nametanja rata protiv SAD-a u pokušaju odvajanja konfederacije odnosno zapadnih država i teritorija; ipak, bio je oslobođen optužbi. Ustav SAD-a iz 1787. godine pružao je zaštitu međunarodnoj trgovini robljem puna dva desetljeća za vrijeme kojih su vlasnici plantaža na krajnjem Jugu zemlje uvozili tisuće i tisuće robova, više nego u bilo kojem drugom 20-godišnjem razdoblju. Godine 1807. Kongres je donio Zakon o zabrani uvoza robova kojeg je Jefferson potpisao i koji je stupio na snagu 1. siječnja 1808. godine. Zakon je propisivao velike kazne za međunarodnu trgovinu robljem, ali nije regulirao onu domaću.
Embargo
thumb|left|250px|Politički crtić koji prikazuje trgovce koji izbjegavaju "Ograbme", što znači "embargo" napisano unatrag ([[1807. godine).]] Jefferson je zagovarao provedbu Zakona o embargu 1807. godine kako bi zadržao američku neutralnost tijekom Napoleonskih ratova što je i bilo u skladu s politikom francuske kontinentalne blokade usmjerene protiv Britanije. Jefferson se nadao da će s jedne strane izbjeći nacionalno poniženje, a s druge strane rat. U konačnici je bio odgovoran za oba događaja; gospodarstvo kompletnog sjeveroistoka je snažno opalo, on sam bio je izrazito kritiziran, a njegova je stranka izgubila potporu. Ipak, umjesto da se povuče Jefferson je poslao savezne agente da tajno prate krijumčare i ostale prekršitelje.
Sam embargo predstavljao je financijsku katastrofu zbog toga što Amerikanci nisu mogli izvoziti robu, a rašireno nepoštivanje zakona samo je značilo još težu njegovu provedbu. Svojim većim dijelom, embargo je negativno uticao na američku prekomorsku trgovinu. Svi prostori u SAD-u su patili zbog embarga. U komercijalnoj Novoj Engleskoj te u državama srednjeg Atlantika brodovi su trunuli u lukama, a što se poljoprivrede tiče - pogotovo one na Jugu - farmeri i vlasnici plantaža nisu mogli izvoziti svoje usjeve. Jeffersonov Ministar financija, Albert Gallatin, bio je protiv embarga, uspješno predvidjevši njegovu nemogućnost provođenja i negativni odjek u javnosti.
Iako je često zagovarao što manju saveznu vladu, Jeffersonu je u ovom trenutku bila potrebna nacionalna vlada s velikom policijskom moću kako bi provela politiku embarga. Predsjednički izbori 1808. godine koje je James Madison dobio pokazali su da Federalisti ponovno dobivaju na snazi, a pomogli su i u nagovaranju Kongresa na ukidanje embarga. Nedugo prije nego je otišao s mjesta Predsjednika, u ožujku 1809. godine, Jefferson je potpisao ukidanje tog katastrofalnog embarga. Umjesto njega donesen je novi Zakon koji nije bio puno efektniji od prethodnog. Vlada je shvatila da je nemoguće spriječiti američke brodove u trgovini s europskim trgovcima nakon što napuste svoje luke. Jefferson je ustrajno vjerovao da problem leži u trgovcima koji nisu imali "republikanske vrline" i sve do svoje smrti zagovarao embargo za kojeg je smatrao da bi bez problema izbjegao rat koji je nakon toga uslijedio da su se svi stanovnici SAD-a pridržavali istoga.
U većini slučajeva povjesničari i danas kritiziraju Jeffersona zbog embarga. Doron Ben Atar smatra da je Jeffersonova komercijalna i međunarodna politika bila pogrešna, bez efekta i štetna za američke interese. Kaplan ostaje pri mišljenju da je rat 1812. godine bio logičan slijed događaja nakon embarga i da su, ušavši u Napoleonske ratove protiv Britanije, SAD izgubile svoju prednost neutralnosti.
Kasnije godine
Do 1815. godine Jeffersonova knjižnica sastojala se od čak 6.487 knjiga koje je prodao Kongresnoj knjižnici za sumu od 23.950 dolara kako bi zamijenili manju kolekciju uništenu u ratu 1812. godine. Iako je sa zarađenim novcem namjeravao pokriti dio svog velikog duga, gotovo odmah je započeo kupovati još knjiga. U čast Jeffersonovoj kontribuciji, internet stranica knjižnice saveznog zakonodavstva nazvana je THOMAS. Godine 2007. Jeffersonovo dvodijelno izdanje Kurana iz 1764. godine upotrijebio je republikanac Keith Ellison kako bi položio zakletvu u Zastupničkom domu. U veljači 2011. godine New York Times je napisao da je na sveučilištu Washington otkriven dio Jeffersonove knjižnice koji je sadržavao 24 knjige.
Sveučilište u Virginiji
thumb|[[Virginijsko sveučilište|Sveučilište u Virginiji]] Nakon odlaska s mjesta Predsjednika SAD-a, Jefferson je nastavio biti aktivan u javnom životu. Želio je osnovati novu instituciju za visoko obrazovanje, pogotovo onu koja je slobodna od crkvenog utjecaja i u kojoj se studenti mogu specijalizirati u mnogim novim područjima koja ostala sveučilišta tada nisu nudila. Vjerovao je da je obrazovanje ljudi dobar način osnivanja organiziranog društva. Također je vjerovao da bi takve škole trebali plaćati svi kako bi i oni manjeg imovinskog stanja imali priliku postati studenti i obrazovati se. Pismo upućeno Josephu Priestleyju u siječnju 1800. godine ukazuje na to da je Jefferson planirao pokretanje Sveučilišta desetljećima prije njegovog stvarnog osnutka.
Godine 1819. osnovao je Sveučilište u Virginiji. Nakon svečanog otvaranja 1825. godine to je bilo prvo sveučilište koje je svojim studentima nudilo punu listu izbornih predmeta. Kao jedan od najvećih konstrukcijskih projekata tog vremena u Sjevernoj Americi, sveučilište je bilo poznato po tome što se u njegovom središtu nalazila knjižnica, a ne crkva što je dodatno podupiralo princip odvajanja crkve od države. U Jeffersonovim originalnim planovima crkvena kapelica nije postojala. Sve do svoje smrti, Jefferson je pozivao studente i osoblje sveučilišta u svoj dom.