cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rat u Bosni i Hercegovini
Međunarodne snage
Slabost mirovnih snaga UN je velikim dijelom bila posljedica odluke vlade SAD, koja je tada bila vojnički najjača zemlja na svijetu, da neposredno ne sudjeluje u mirovnim operacijama, odnosno da na teritoriju BiH pošalje kopnene snage (koje će tamo stići tek nakon završetka sukoba). Ta se odluka temeljila na traumatičnim iskustvima iz mirovnih operacija u Libanonu početkom 1980-ih i Somaliji 1993. godine prilikom kojih su američke snage pretrpjele za domaću javnost neprihvaljivo visoke gubitke. Nastojanje da se isto izbjegne u BiH je američku strategiju vojne intervencije usmjerilo prema korištenju ratnog zrakoplovstva, pri čemu je ono djelovalo zajedno sa drugim zemljama NATO-pakta, odnosno u nominalnoj koordinaciji sa snagama UN na terenu. Intervencija zapadnih zračnih snaga se odvijala postupno, ispočetka kroz nametanje zone zabrane leta, a potom neposredne udare na srpske kopnene ciljeve u bliskoj koordinaciji sa hrvatskim i bošnjačkim snagama na terenu. NATO-ove zračne snage su tako na samom kraju rata odigrale značajnu ulogu i bitno doprinijele njegovom završetku.
Početni sukobi
O preciznom datumu početka sukoba ne postoji jasni konsenzus, s obzirom da je on eskalirao u obliku izoliranih incidenata, iza koji su, pogotovo na početku, slijedili pokušaji da se smire pomoću dogovora među lokalnim političarima, koji su se nakon vremena počeliu kršiti. Okvirno se kao početak njihovog intenziviranja navodi održavanje samog referenduma, koje je izazvalo dodatne tenzije među zajednicama, koji su se prelili u niz sve učestalijih i nasilnijih incidenata.
Prema tumačenju bosanskih Srba je rat simbolički započeo u Sarajevu na sam dan referenduma 1.3. incidentom prilikom koga ga je grupa naoružanih Muslimana na čelu sa Ramizom Delalićom napala srpske svatove i ubila Nikolu Gardovića. Vijest o događaju je potakla srpske paravojne formacije da dignu barikade i postave kontrolne točke u dijelovima Sarajeva, a o tokom sljedećih nekoliko dana je isto učinjeno u još nekoliko gradova BiH. Predsjednik Izetbegović je nakon toga pokušao smiriti situaciju obrativši se JNA, sa čijim je zapovjednikom Milutinom Kukanjcem dogovorio stvaranje zajedničkih patrola JNA i regularne bosanskohercegovačke policije.
Dva dana kasnije je sukob dodatno eskalirao kada su hrvatske snage zauzele Bosanski Brod, odnosno odatle istjerale pripadnike JNA i srpskih paravojnih formacija. Nakon toga su krenule u niz ofenzivnih operacija sa ciljem da se JNA i srpske snage protjeraju sa područja Bosanske Posavine, odnosno da se na taj način stvore preduvjeti za kidanje veza između Bosanske Krajine i RSK sa Istočnom Bosnom i Srbijom. Prilikom tih borbi je 26. 3. došlo do incidenta u mjestu Sijekovac, gdje je smrtno stradalo nekoliko desetaka srpskih civila; a što je događaj koji se sa srpske strane tumači kao ratni zločin.
Predstavnici EEZ, suočeni sa sve izglednijom opcijom da se u Bosni i Hercegovini ponovi isti scenario kao Hrvatskoj, odnosno uklizavanje u međuetnički sukob, su dodatno intenzivirali diplomatski pritisak sa ciljem da se pronađe političko rješenje, pri čemu se inzistiralo na Cutileirovom planu. 11. marta je samoproglašena Narodna skupština Srpske Republike BiH jednoglasno odbila plan, odnosno ponudila vlastitu alternativu, prema kojoj bi srpski dio BiH trebao sadržavati dvije trećine teritorije. Međutimn, samo sedam dana kasnije - 18. 3. - su vođe sve tri zajednice, uključujući srpsku, potpisale sporazum kojim prihvaćaju plan.
Do njegove primjene, međutim, nije došlo, jer su se borbe u Bosanskoj Posavini nastavile. 28. marta je Izetbegović povukao potpis sa Cutileirovog plana. Ta je odluka donesena neposredno nakon susreta sa Warrenom Zimmermanom, ambasadorom SAD u bivšoj Jugoslaviji. Prema tvrdnjama samog Cutileira, američka vlada je Izetbegoviću obećala diplomatsko priznanje ako odbaci plan.
Eskalacija nasilja
|mini|Pripadnici Arkanove Srpske dobrovoljačke garde prilikom zauzimanja Bijeljine.
Rat je dobio novu, dotada najozbiljniju eskalaciju, nakon što je 1. aprila oko 1000 pripadnika Srpske dobrovoljačke garde pod vodstvom Željka Ražnjatovića Arkana napale Bijeljinu, grad koji je tada imao muslimansku većinu i bio središte Semberije i imao stratešku važnost zbog održavanja komunikacija prema Posavini. Arkanovci su brzo slomili otpor pripadnika Patriotske lige i Zelenih beretki, a nakon čega je uslijedio niz zločina, uključujući nasumično ubijanje muslimanskih civila na ulicama. Ti su događaji zabilježeni kamerama stranih reportera te su od samog početka stvorili percepciju Srba kao krvoločnih zločinaca; muslimansko stanovništvo je masovno izbjeglo iz grada, a posjet delegacije sarajevskih vlasti (u kojoj su sudjelovali Biljana Plavšić i Fikret Abdić) nije doveo do nikakvih rezultata na smirivanju stanju. Brzina i brutalnost kojim je izvedeno etničko čišćenje i razmjeri krvoprolića su šokirali javnost, prije svega muslimansku, koja je zahtijevala od dotle neodlučnog Izezbegovića da poduzme nešto kako se isti događaji ne bi ponovili. Izetbegović je na kraju 4. aprila donio odluku o mobilizaciji snaga Teritorijalne obrane.
Grbavica (Šipovo)
Grbavica je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Šipovo koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 81 stanovnika.
Rat u Bosni i Hercegovini
Eskalacija nasilja
Istovremeno sa napadom na Bijeljinu, srpske vlasti su objavile kako više ne priznaju vlasti Republike Bosne i Hercegovine; bosanski Srbi su pozvani da napuste Skupštinu, druge organe vlasti i javne službe, te se umjesto toga priključe paralelnim institucijama novoproglašene države. Taj je poziv uglavnom poslušan, pa je tako Predsjedništvo RBiH ostalo bez dva srpska predstavnika - Biljane Plavšić i Nikole Koljevića; oni su zamijenjeni kooptiranjem drugoplasiranih kandidata srpske nacionalnosti na izborima - Nenadom Kecmanovićem i Mirkom Pejanovićem.
Kao službeni datum početka rata se, pak, navodi 6. aprila 1992. godine, koji se tradicionalno uzima i kao prvi dan opsade Sarajeva. To je, pak, predstavljalo tek postepenu eskalaciju niza sve nasilnijih incidenata. Dan prije, 5. aprila, je EEZ, u skladu sa rezultatima referenduma i tumačenjem Badinterove komsije, službeno priznala nezavisnost Bosne i Hercegovine. Isti su, dan, pak u Sarajevu održane masovne demonstracije na kojima je oko 40.000 građana, noseći Titove slike i skandirajući bratstvu i jedinstvu, provalilo u zgradu Narodne skupštine, rastjeralo poslanike i formiralo tzv. Odbor narodnog spasa čiji je cilj bio stvoriti "sekularnu, multietničku vladu"; pokušaj demonstranata da isto učine sa sarajevskim hotelom Holiday Inn, gdje se nalazilo sjedište SDS BiH, zaustavili su snajperi ; njihovim mecima su ubijene Suada Dilberović i Olga Sučić, koje se tradicionalno smatraju prvim žrtavama opsade.
Nade da će, kao u Hrvatskoj, diplomatsko priznanje od strane EEZ zaustaviti, ili barem smiriti, sukob su se odmah rasplinule. Isti dan je došlo do dotada najžešćih napada na Sarajevo, gdje se počela koristiti artiljerija i teško oružje, a pokušaj srpskih snaga da zauzmu srednju policijsku školu na Vracama su podržavale oklopna vozila. Iako je nakon toga bilo teško negirati da srpskim snagama otvoreno pomaže JNA, Izetbegović je sa njom nastavio pregovarati, odnosno pokušavao ishoditi njeno mirno povlačenje ili barem uzdržavanje od sukoba; također je nastojao izbjeći svaki potez koji bi se mogao shvatiti kao provokacija. Tako je tek 11. aprila Izetbegovćevo predsjedništvo donijelo dekret kojim se naređuje stavljanje svih snaga TO u BiH pod njegovu komandu, a formacije koje to ne učine nazivaju "ilegalnima". Kod dijela Muslimana je takav stav izazvao velike frustracije, odnosno u nekim slučajevima su, suočeni sa srpskim napadima, muslimansko stanovništvo se odlučilo samoinicijativno suprotstaviti Srbima. Najpoznatiji takav slučaj se zbio u Sarajevu gdje je predratni kriminalacJusuf Prazina formirao vlastitu paravojnu formaciju koja je brojala oko 3000 ljudi te uspješno očistila sarajevsku općinu Centar od srpskih snajpera, te odbila srpske napade.
U sjeni dramatičnih događaja u Sarajevu, pokrenuta je i velika srpska ofanziva, odnosno operacija preuzimanja vlasti nad Istočnom Bosnom. 9. aprila su paravojne formacije tzv. "Srpske opštine Zvornik" preuzele grad Zvornik, gdje su primijenjene iste metode kao i u Bijeljini, odnosno gdje je muslimansko stanovništvo podvrgnuto ubijanjima, zastrašivanjima i protjerivanjima. Do 17. aprila su srpske snage zauzele i Foču gdje će također doći do masovnih ubijanja muslimanskih muškaraca, ali i zatvaranja muslimanskih civila u logore te masovnog silovanja muslimanskih žena. Napadnut je i Višegrad gdje su, slično kao i drugim područjima na obali Drine, sprskim snagama pomagale snage Užičkog korpusa JNA iz Srbije; u Višegradu je 11. aprila, pak, došlo i do poznatog incidenta kada je grupa lokalnih Muslimana na čelu sa Muratom Šabanovićem, u očajničkom pokušaju da zaustavi srpski napad zauzela lokalnu hidrocentralu i zaprijetila da će je podići u zrak. Taj pokušaj, međutim, nije urodio plodom, te je i Višegrad pao pod srpsku vlast. Srpske snage, međutim, nisu imale uspjeha svuda u Istočnoj Bosni; najviše zbog nedostatka ljudstva, nisu bile u stanju držati osvojeno područje pod kontrolom. Goražde se uspjelo održati pred srpskim napadom, a Srebrenica je nakon mjesec dana srpske vlasti oslobođena u kontraofenzivi vladinih snaga, te su se u nju počele masovno prikupljati izbjeglice i protjerani Muslimani, stvorivši enklavu koja će se održati sve do sam kraj rata.
Na krajnjem sjeverozapadu zemlje je, pak, područje oko Bihaća, koje je imalo izrazitu muslimansku većinu, tada izbjeglo znatnije sukobe, najvećim dijelom zbog svoje etničke homogenosti i procjene srpskih stratega da se, s obzirom da je ispočetka bilo odsječeno od drugih područja pod hrvatskom i muslimanskom kontrolom, ne mora odmah likvidirati. Jedina važnija akcija srpskih snaga bilo je uništenje aerodroma Željava 12. maja, čime je spriječeno da se preko njega tako stvorena muslimanska enklava može opskrbljivati zrakom. Sa druge strane, muslimanske snage su takvu situaciju iskoristile kako bi se na tom području konsolidirale i stvorile snage koje će kasnije postati poznate kao V korpus ARBiH i pod vodstvom Atifa Dudakovića ne samo uspješno braniti bihaćki džep prilikom višegodišnje opsade, nego postati i najefikasnija od svih muslimanskih formacija u cijelom ratu.
Povlačenje JNA i međunarodne sankcije
desno|mini|225px|Prizori poput snajperskih napada na civile u Sarajevu potakle su međunarodnu zajednicu na reakcije koje su dovele do podizanja sankcija protiv SRJ
Do kraja aprila 1992. se sudjelovanje JNA u borbama na strani Srba više nije moglo ignorirati, te su njeni objekti na područjima koja su se našla pod kontrolom muslimanskih i hrvatskih snaga ili preuzeti od njih ili, slično kao u slučaju rata u Sloveniji ili Hrvatskoj, stavljeni pod blokadu. To je uključivalo i kasarnu "Maršal Tito" u Sarajevo te komandu Druge armijske oblasti u Sarajevu, gdje se među blokiranima našao i general Kukanjac. 2. maja je takva situacija dovela do nove eskalacije; snage JNA, koja je nekoliko tjedana prije preuzela kontrolu nad sarajevskim aerodromom Butmir su zarobile predsjednika Izetbegovića. Kada je pokušaj JNA da deblokiraju Komandu razbijen od snage muslimanskih snaga, kanadski general Lewis Mackenzie, zapovjednik UNPROFOR-a, je posredovao kod obje strane i dogovorio da se Izetbegović pusti u zamjenu za evakuaciju snaga JNA. Nakon što je Izetbegović pušten, kolona JNA je prilikom povlačenja sljedeći, u nikada razjašnjenim okolnostima, napadnuta i uništena sa strane muslimanskih paravojni snaga (Zelene beretke). Taj događaj, sa 80 smrtno stradalih, je srpska strana proglasila ratnim zločinom, a muslimanska velikom simboličkom pobjedom, s obzirom da je pokazala sposobnost muslimanskih strana da Srbima pruže efikasni otpor i nanesu teške gubitke. Sličan je efekt imao i napad na kolonu JNA u Tuzli, koja se nekoliko dana kasnije povlačila temeljem sličnog sporazuma.
Ti su događaji također jasno ukazali kako srpske snage, čak i uz aposlutnu premoć u naoružanju i opremi, ne mogu anulirati brojčanu premo muslimanskih snaga u naseljenim mjestima, odnosno kako bi pokušaj da se Sarajevo i drugi gradovi zauzmu neposredno, doveo do neuspjehe nalik na onaj kakav je JNA imala prilikom bitke za Vukovar. Zbog toga se srpska strategija u Sarajevu otada, pa sve do kraja rata, nastojala ograničiti na osvajanje ili zadržavanje područja Sarajeva koje se smatralo "srpskim", odnosno iscrpljivanje muslimanske strane kroz blokadu i terorističke napade artiljerijom i snajperom. Ta je strategija, međutim, s obzirom na svoju dugotrajnost stranim medijima pružila brojne prilike da izvještavaju o stradanjima civilnog stanovništva na muslimanskim područjima Sarajeva, te vrlo brzo na muslimansku stranu stavila svjetsku javnost. Ključan događaj je bio napad minobacačkim granatama na građane koji su čekali hljeb u ulici Vase Miskine 27. maja, a čije su neposredne posljedice zabilježene TV-kamerama i gotovo odmah obišle svijet; prizori dotada nezamislivog krvoprolića su izazvali jednodušnu osudu, odnosno zahtjeve velikim, prije svega zapadnim silama, da odmah učine nešto da zaustave rat.
Već prije toga, 15. maja je Vijeće sigurnosti UN donijelo rezoluciju kojom se od SRJ nalaže da povuče "sve svoje snage iz BiH". Četiri dana kasnije, vlasti SRJ su objavile kako se JNA u potpunosti povukla sa područja BiH. Tri dana kasnije je BiH, zajedno sa Hrvatskom, službeno primljena u punopravno članstvo UN, te time, u skladu sa praksom međunarodnog prava, i službeno dobila mogućnost da vlastiti suverenitet i teritorijalni integritet brani oružanim putem. 30. maja, nekoliko dana nakon masakra u ulici Vase Miskine, Vijeće sigurnosti UN je donijelo odluku kojom se uvode ekonomske sankcije protiv SRJ. Taj potez, iako pozdravljen od najvećeg dijela svjetske javnosti, nije mogao u kraćem roku promijeniti stanje na terenu, ali je simbolički jasno ukazao kako se SRJ, a preko nje Srbija i njen vođa Milošević, smatraju odgovornim za krvoproliće, odnosno kako će zapadne zemlje sa vremenom eskalirati pritisak ukoliko se rat u dogledno vrijeme ne završi, odnosno srpska strana ne pristane na političko rješenje sukoba.
U međuvremenu su bosanskosrpske vlasti na sjednici tzv. Skupštine srpskog naroda u Banja Luci 12. maja definirali svojih šest glavnih ciljeva ratne ciljeve. To su bili: državnopravno razdvajanje bosanskih Srba od druge dvije zajednice, stvaranje koridora između srpskih područja u Semberiji i Bosanskoj Krajini; "brisanje Drine kao međunarodne granice" eventualnog ujedinjenja SRJ, Republike Srpske i RSK; uspostava granica na Uni i Neretvi; podjela Sarajeva na srpski i muslimanski dio, te izlazak Republike Srpske na Jadranko more. Šest dana ranije, bosanskosrpski vođa Radovan Karadžić se u Grazu sastao sa bosanskohrvatskim vođom Matom Bobanom i okvirno dogovorio podjelu Bosne i Hercegovine prema kojoj bi najveći dio preuzela srpska i hrvatska strana, a Muslimanima ostao manji dio; taj je sporazum u slučaju Neretve odgovarao maksimalističkom programu iz Banja Luke, dok je za sporna područja u Posavini i Centralnoj Bosni predviđena arbitraža.
U sjeni kulminacije sukoba u Sarajevu i početka diplomatskog pritiska na srpsku stranu je došlo do nove eskalacije nasilja u zapadnom dijelu zemlje. Grad Prijedor, koji je imao etnički miješano stanovništvo, su 30. aprila preuzele srpske snage, pod vodstvom Milomira Stakića. Srpske vlasti su potom muslimanskom stanovništvu dale ultimatum da preda prethodno registirano oružje; sela Hambarine i Kozarac, čiji su stanovnici to odbili učiniti, su od 22. do 26. maja izložene napadu u kome je sudjelovalo najmanje 5000 srpskih vojnika. Nakon što je otpor branitelja slomljen, na hiljade muslimanskih civila je zarobljeno i odvedeno u koncentracione logore Omarska, Keraterm i Trnopolje gdje će tokom sljedeća dva mjeseca biti izloženo masovnim likvidacijama u kojima je, prema nekim procjenama, ubijeno do 3000 ljudi, a što taj događaj čini najgorim ratnim zločinom sve do masakra u Srebrenici tri godine kasnije.
Žitkovci
Žitkovci (mađarski: Zsitkóc) je naselje u slovenskoj Općini Dobrovnik. Žitkovci se nalaze u pokrajini Prekmurju i statističkoj regiji Pomurju.
Rat u Bosni i Hercegovini
Hrvatska ofanziva u Hercegovini i srpska kontraofenziva u Posavini
250px|right|thumb|Hrvatski vojnici u hercegovačkom selu [[Klepci koga su zauzeli za vrijeme operacije Lipanjske zore]]
Žitkovci
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2002. godine naselje je imalo 142 stanovnika.
Rat u Bosni i Hercegovini
Hrvatska ofanziva u Hercegovini i srpska kontraofenziva u Posavini
Diplomatski pritisak, koji je započeo kao uvođenjem sankacija protiv SRJ, nije doveo do kraja rata niti čak djelomičnog smirivanja sukoba. Umjesto toga je došlo do njegovog intenziviranja, gdje su važnu ulogu imale hrvatske snage.
Na jug je tako predmet sukoba postao Mostar, odnosno dolina Neretve. Iako je sporazumom iz Graza predviđeno da se Hercegovina podijeli na zapadni hrvatski i istočni srpski dio, pri čemu je Neretva trebala biti prirodna granica, srpske snage, koje su nekoliko mjeseci preko JNA gomilveliku količinu oružja i opreme, su još uvijek držale zapadni dio Mostara, odnosno područja na desnoj obali. 7. juna su hrvatske snage pokrenule veliku ofenzivu sa ciljem istjerivanja srpskih snaga sa desne obale Neretve. Srpske snage, oslabljene odlaskom srpskih i crnogorskih rezervista, ali i povlačenjem snaga JNA sa područja Dubrovnika okupiranih tokom prošlogodišnje opsade su potisnute nakon nekoliko dana. 11. juna je general HVO Slobodan Praljak donio odluku da se ofenziva nastavi preko lijeve obale. Srpske snage su nakon tri dana žestokih borbi razbijene i prisiljene napustiti Mostar. Hrvatsko napredovanje se nastavilo, te je također zauzet Stolac. Srpske snage su bile u takvom rasulu da su na krajnjem jugu hrvatske snage doprle do granice sa Crnom Gorom, a jedinice HOS-a pod zapovjedništvom Blaža Kraljevića došle nadomak Trebinja. Na Blaževićevo negodovanje, vodstvo HVO-a je odbilo podržati dalje napredovanje, odnosno zauzeti grad.
Kolaps srpskih snaga je koincidirao sa još nepovoljnijim razvojem situacije u sjevernom dijelu zemlje. U maju 1992. su hrvatske i muslimanske snage uspjele prekinuti sve kopnene komunikacije između srpskih snaga u Semberiji i Bosanskoj Krajini, čime su se ne samo zapadni dio Republike Srpske, nego i RSK, našli u obruču. Takvo se stanje vrlo brzo počelo odražavati na logistiku srpskih snaga u tom području, ali je također iskorišteno od srpske propagande. Smrt 12 banjalučkih beba, koga je došlo uslijed nedostatka kisika u bolnici, je kasnije službeno navođeno kao početak velike srpske ofanzive protiv hrvatskih i muslimanskih snaga u Posavini. Akcija je započela 18. juna. Nakon žestokih borbi, 28. juna su se snage VRS iz istočnog i zapadnog dijela BiH spojile kod sela Koriče između Modriče i Bosankog Šamca. Time je uspostavljen tzv. Posavski koridor koji će se održati do samog kraja rata. On je tokom sljedećih nekoliko tjedana proširen u borbama u kojima su srpske snage zauzele Modriču, Derventu i Odžak.
Paralelno sa tim procesima, u BiH se počela bilježiti i prva značajnija aktivnost međunarodne zajednice. Snage UNPROFOR-a, koje su već ranije bile stacionirane u zemlji, su dobile novi mandat temeljem koga su trebale pokušati razdvojiti zaraćene strane, odnosno pomagati pri raspodjeli humanitarne pomoći. Srpske snage su, suočene sa snažnim diplomatskim pritiskom, pristala napustiti sarajevski aerodrom koji je 29. juna preuzeo UNPROFOR, a koji će imati važnu ulogu u opskrbi grada, ali i logističkim operacijama u drugim dijelovima BiH. U susjednoj Hrvatskoj je počelo organizirano zbrinjavanje hrvatskih i dijela muslimanskih izbjeglica.
Stabilizacija bojišta
thumb|250px|Karta borbi za Jajce u jesen 1992. godine.
Tokom ljeta su borbe na području BiH počele postepeno jenjavati, uglavnom zbog toga što su se sve strane nastojale prilagoditi novonastalim ekonomskim, političkim i vojnim okolnostima. Muslimanske vlasti na čelu sa Izetbegovićem, koje su 20. juna bile službeno proglasile ratno stanje, nastojale su pauze u borbama iskoristiti kako bi stvorile jedinstveno ratno zapovjedništvo, odnosno sve snage koje su se borile protiv Srba stavile pod svoju kontrolu. Dok su se muslimanske paravojne formacije bez ikakve problema integrirale u Armiju RBiH, hrvatske su ostale dio HVO, odnosno bile pod kontrolom Bobanovog HDZ-a. Izuzetak je bio HOS, čiji je zapovjednik Blaž Kraljević imenovan generalom ARBiH, a kome je nakon hrvatskih uspjeha u Hercegovini počeo pristupati dio pripadnika HVO-a. 9. augusta je Kraljević zajedno sa nekolicinom bliskih suradnika ubijen u zasjedi koja se pripisuje pripadnicima Kažnjeničke bojne HVO. Nakon tog događaja se HOS našao obezglavljen i demoraliziran, te je za nekoliko mjeseci prestao postojati.
Tokom jeseni je došlo do novog jačanja borbi, prije svega u Posavini i Središnjoj Bosni. U Posavini su srpske snage obnovile ofanzivu, te su 3. oktobra zauzele Bosanski Brod, nakon što su ga bez borbe napustile hrvatske snage, a što je kasnije u hrvatskoj javnosti postalo predmetom brojnih teorija zavjera o prethodnom dogovoru. Do mnogo žešćih okršaja je došlo nekoliko tjedana kasnije kada su srpske snage pokrenule ofanzivu sa ciljem zauzimanja Jajca, jednog od strateški važnih gradova Središnje Bosne. Grad, koji je nekoliko mjeseci ranije uspješno obranjen od srpskog napada, pao je 29. oktobra. Pri tome su srpske snage koristile vlastite zrakoplovne snage, a što je poslužilo kao povod Vijeću sigurnosti UN da posebnom rezolucijom uspostavi zonu zabrane leta nad BiH. Pad grada je, međutim, imao daleko značajnije posljedice na terenu - međusobne optužbe muslimanskog i hrvatskog vodstva za pad grada, kao i val muslimanskih izbjeglica koji se našao na hrvatskim područjima, su dodatno potakle napetosti između dotadašnjih saveznika.
Uspostava zaštićenih zona i Vance-Owenov plan
thumb|Okvirna podjela BiH na kantone prema Vance-Owenovom planu. Legenda: zeleno - muslimanski kantoni; plavo - srpski kantoni; narančasto - hrvatski kantoni; bijelo - Sarajaveo kao zajednički kanton.
Nakon dužeg zatišja je do novog jačanja borbi došlo u Istočnoj Bosni. Loša logistička situacija u odsječenoj srebreničkoj enklavi, je potakla muslimanske snage pod vodstvom Nasera Orića da izvode prepade na obližnja srpska područja kako bi se opskrbile hranom i drugim namirnicama. 7. januara, na pravoslavni Božić, muslimanske snage su izvele napad na selo Kravice; tada je, prema srpskim navodima, koje inače osporava MKSJ, ubijen veliki broj srpskih civila. Srpskoj strani je to poslužilo kao povod za početak ofanzive kojoj je cilj bila likvidacija srebreničke enklave. Srpske snage su uspjele zauzeti značajne teritorije, prekinute veze Srerbrenice sa enklavom u Žepi, te značajno pogoršati logističku situaciju i produbiti humanitarnu krizu. Pri tome su srpske snage počele ometati humanitarne konvoje UNPROFOR-a tako što su vlastite civile postavljale na puteve da im blokiraju put. 11. marta je francuski general Philippe Morillon, jedan od zapovjednika UNPROFOR-a, stigao u Srebrenicu te, podigavši zastavu UN, proglasio to područje "zaštićenom zonom". Nakon toga je sklopljen sporazum o primirju između srpskih i muslimanskih snaga, koji se sljedećih godina često kršiti.
Morillonov potez je, pak, naknadno odobrilo Vijeće sigurnosti UN, koje je 18. aprila i službeno proglasilo Srebrenicu zaštićenom zonom. Kasnije će isti status dobiti i Sarajevo, Bihać, Goražde i Žepa Između 16.4. i 6.5. 1993., Vijeće sigurnosti je izglasalo rezolucije 819 i 824 kojima se stvaraju "sigurnosne zone" na šest područja BiH: u Bihaću, Goraždu, Sarajevu, Srebrenici, Tuzli i Žepi. . Iako ta mjera, pogotovo u slučaju Sarajeva, koje je i dalje bilo izloženo opsadi i bombardiranju, ispočetka nije imala konkretnog efekta, predstavljala je nastavak simboličkog pritiska na srpsku stranu, te stvorila formalne preduvjete za vojnu intervenciju protiv VRS.
Taj je proces išao usporedo sa intenziviranjem napora da se diplomatskim sredstvima okonča rat. Bivši britanski šef diplomacije David Owen i njegov američki kolega Cyrus Vance su sastavili projekt za novo uređenje Bosne i Hercegovine, kojom bi ona postala složena država sastavljena od 10 kantona. Vance-Owenov plan je predviđao da, sa izuzetkom, Sarajeva, kantoni budu sastavljeni po etničkom ključu, odnosno da po tri kantona pripadnu jednoj od vodeća tri naroda. Plan - temeljem koga bi Srbi bili prisiljeni napustiti oko 21 % osvojenih teritorija, te Posavinu vratiti Hrvatima - je prihvaćen od muslimanske i hrvatske strane. Radovan Karadžić ga je u ime bosanskih Srba potpisao pod žestokim pritiskom srpskog predsjednika Miloševića, koji je nastojao ishoditi ukidanje sankcija koje su bile izazvale katastrofalnu ekonomsku krizu u Srbiji. Protiv sporazuma je, međutim, ustao veliki dio srpske javnosti koji ga je držao izdajom zamisli o Velikoj Srbiji i kapitulantskim odustajanjem od ratnih ciljeva; plan je otvoreno kritizirao i Ratko Mladić. Na sjednici skupštine RS 6. maja je plan odbačen, a 15. maja je ta odluka potvrđena na referendumu. David Owen je 17. juna plan službeno proglasio "mrtvim".
Bošnjačko-hrvatski sukob
right|thumb|225px|UN-ove snage odvoze leševe nakon zločina u Ahmićima
Iako nije bio službeno prihvaćen, Vance-Owenov plan je imao dalekosežne posljedice po dalji tok rata, prije svega zbog toga što ga je odlučila jednostrano primijeniti hrvatska strana, odnosno sva područja predviđena za "hrvatske" kantone staviti pod vlastiti nadzor. Tako je snagama ARBiH dan ultimatum da prijeđu u HVO odnosno napuste ta područja. S obzirom da bi se time područje pod muslimanskom kontrolom dodatno smanjilo, muslimanska strana je to odbila učiniti, a što je predstavljalo povod za početak otvorenog sukoba.
On je već bio tinjao duže vrijeme, dijelom izazvan sporovima oko oružja, ekonomskih i drugih resursa, odnosno organizacijom i sastavom lokalne vlasti na muslimansko-hrvatskom područjima, ali također i sve većim razilaženjem oko ratnih ciljeva i poratnog uređenja BiH; hrvatska strana tako nije htjela pristati na koncept "multietničke građanske" i unitarne države kojom bi dominirali Muslimani kao najbrojnija grupa, dok je muslimanska strana vodstvo HVO i HZHB optuživala za separatizam, velikohrvatski iredentizam i šurovanje sa Republikom Srpskom. Iako se kao prvi značajniji muslimansko-hrvatski incident navodi napad na HVO-a na Prozor prethodne godine, do eskalacije sukoba je došlo u proljeće 1993. godine.
Slično kao i na početku sukoba sa Srbima, muslimanska strana je imala prednost u ljudstvu; hrvatska strana je, pak, imala premoć u opremi, naoružanju te logističku, obavještajnu i drugu podršku iz Hrvatske. Te prednosti i nedostaci, pak, nisu bili toliko izraženi kao prije godinu dana; muslimanska strana je prije svega bila poučena iskustvima iz prethodne godine, te se daleko bolje pripremila za sukob, a njeno ljudstvo je već imalo bogato iskustvo. Sukob je velikim dijelom zahvatio područja koja su prethodno bila pošteđena ratnih razranja, a od samog početka ga je karakterizirala izuzetna bezobzirnost, a što je rezultiralo brojnim pokoljima i etničkim čišćenjem.
Greda (Šipovo)
Greda je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Šipovo koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 90 stanovnika.
Rat u Bosni i Hercegovini
Bošnjačko-hrvatski sukob
Glavna eskalacija sukoba je nastala u Srednjoj Bosni gdje su lokalne snage HVO pod vodstvom Darija Kordića, koristeći otmice pripadnika HVO od strane ARBiH kao povod, pokrenule kampanju etničkog čišćenja. Tom prilikom je u selu Ahmići 16. aprila izveden pokolj kada je ubijeno 120 muslimanskih civila; tokom sljedećih nekoliko dana je ubijeno preko 2000 Muslimana, a mnogi drugi prisiljeni na bijeg iz svojih domova. Iako su sukobi privremeno zaustavljeni lokalnim primirjem, nastavili su se u drugim dijelovima zemlje. Nova eskalacija se dogodila u Hercegovini, gdje je dotada već uznapredovao proces stvaranja jedinica ARBiH od strane Muslimana koji su se prethodno bili borili u HVO-a. 9. maja su prvi put izbili sukobi u Mostaru, gdje je kontrolu nad istočnim dijelom grada preuzela ARBiH, a kasnije uspjela napraviti i do kraja rata održati mostobran na desnoj obali Neretve.
Tokom sljedećih nekoliko mjeseci je, suprotno očekivanjima, ARBiH u borbama imala daleko više uspjeha od HVO-a, što se tumači kako njenom brojčanom nadmoći, tako i time da su područja pod hrvatskom kontrolom već od samog početka bila izolirana u enklave, odnosno dugim linijama fronte koje je bilo prilično teško s ograničenim ljudstvom. Tako su muslimanske snage 13. juna zauzele Kakanj, a 28. jula Bugojno. 30. oktobra su snage ARBiH zauzele Vareš, odakle je organizirana evakuacija hrvatskih civila preko teritorija pod srpskom kontrolom, a što je kasnije iskorišteno od srpske propagande. Hrvatske snage u Žepču, koje se našlo izolirano, uspjele su se održati jedino uz otvorenu podršku VRS. Do kraja godine su se značajna hrvatska područja u Srednjoj Bosni - prije svega općine Busovača i Vitez našle u okruženju. Smatra se kako je do završetka sukoba područje pod hrvatskom kontrolom spalo sa 20 % na 10 % teritorija BiH.
Usprkos toga, tokom prvih mjeseci sukoba je hrvatska strana radikalizirala svoju poziciju, te je tako 28. augusta Hrvatska zajednica Herceg-Bosna službeno preimenovana u Hrvatsku Republiku Herceg-Bosnu, te definirana kao "država hrvatskog naroda u Bosni i Hercegovini". Iako nikada nije proglasila službenu secesiju od BiH, samoproglašena država se često, kako u bošnjačkoj, tako i u međunarodnoj javnosti, počela gledati kao svojevrsni hrvatski ekvivalent Republike Srpske. Novi entitet je uživao snažnu podršku službene hrvatske politike, kako predsjednika Tuđmana, tako i ministra obrane Gojka Šuška, sa kojim je Mate Boban koordinirao sve svoje poteze.
Owen-Stoltenbergov plan i međubošnjački sukobi
thumb|250px|right|Predložena podjela BiH na etničke entitete prema Owen-Stoltenbergovom planu. Plavo- područja predviđena za srpski entitet; zeleno- područja predložena za muslimanski entitet; narančasto- područja predložena za hrvatski entitet; ljubičasto - Sarajevo kao zajedničko područje sva tri naroda.
Kulminacija muslimansko-hrvatskog sukoba, koja je dodatno komplicirala vojno-političku situaciju u BiH i šire, je dala dodatni poticaj međunarodnoj zajednici da pokuša pronaći političko rješenje sukoba. David Owen i norveški diplomat Thorvald Stoltenberg su 20. augusta ponudili novi projekt za političko uređenje BiH. Njime je BiH trebala postati složena država, ali ovaj put podijeljena na tri državnopravna entiteta po etničkom ključu; srpski entitet je trebao dobiti 52 %, muslimanski 30 %, a hrvatski 18 % teritorija BiH. 29. augusta je, pak, muslimanska strana odbila plan.
Odbijanje mirovnog plana je dijelom bila posljedica postepene, ali sve primjetnije radikalizacije na muslimanskoj strani, izazvane masovnim stradanjima i etničkim čišćenjem, ali i shvaćanjem kako je BiH "izdana" kako od srpskih i hrvatskih susjeda, tako i od Zapadnog svijeta koji je odbio intervenirati. To se počelo odražavati kroz postepeno udaljavanje od predratnog sekularizma, odnosno nastojanje da se revitalizira islamska tradicija, a na nekim područjima pod vlašću RBiH uvedu elementi šerijatskog prava; tom procesu su uglavnom bile izložena ruralna područja, odnosno Zenica, gdje su važnu ulogu imali "mudžahedini" iz islamskih zemalja, ali i konzervativni dio SDA. Sa druge strane, među dijelom Muslimana se sve više počeo koristiti izraz "Bošnjaci" čime se nastojala odbaciti njihova dotadašnja religijska definicija, odnosno pretvoriti ih u "pravu" naciju, čime bi se legitimirala BiH kao prava nacionalna država. Izetbegović, kojim se godinama tome odupirao, prihvatio je taj stav, usvojen na Drugom bošnjačkom kongresu u Sarajevu 1993. godine; njime su Muslimani službeno proglašeni Bošnjacima.
Nova politika vlasti u Sarajevu, međutim, nije prihvaćena od Fikreta Abdića, koji je u sjevernom dijelu opkoljenoj bihaćog džepa provodio politiku "miroljubive koegzistencije" sa Srbima, odnosno preko svoje bivše kompanije Agrokomerc trgovao sa Republikom Srpskom Krajinom i Republikom Srpskom, uz istovremeni blagoslov hrvatske vlade. Zbog toga se počeo razilaziti sa vodstvom V korpusa ARBiH koje se zalagalo za beskompromisni vojni sukob sa Srbima. 27. septembra 1993. su njegove pristaše proglasile Autonomnu Pokrajinu Zapadnu Bosnu, a što je izazvalo sukob sa pristašama vlasti u Sarajevu, odnosno građanski rat koji će na prostoru Bihaća među Bošnjacima izazvati više žrtava nego sukob sa Srbima.
Unutarbošnjački sukobi su se tada događali i u drugim dijelovima BiH, iako nisu imali političku pozadinu, te su više bili posljedica nastojanja dijela vlasti da se nad raznoraznim lokalnim milicijama, formalno uključenim u ARBiH, uspostavi snažnija kontrola, odnosno suzbije nedisciplina i kriminal. Sefer Halilović, načelnik Generalštaba ARBiH je tako 7. jula preživio atentat. U oktobru su u Sarajevu pripadnici MUP i Vojne policije ARBiH izveli akciju Trebević 2 u kojoj je ubijen Mušan Topalović Caco, zapovjednik 10. brdske brigade ARBiH, a čije se pripadnike sumnjičilo za ubistva srpskih i hrvatskih civila bačenih u jamu Kazani.
Obnova bošnjačko-hrvatskog savezništva i prve zapadne intervencije
250px|right|thumb|Alija Izetbegović i Franjo Tuđman potpisuju Washingtonski sporazum.
Iako se bošnjačko-hrvatski sukob nastavio i početkom godine, bio je bitno smanjenog intenziteta zbog zime i isrcpljenosti obje strane. Bošnjačke snage, usprkos dotadašnje uspjeha, nije mogla očekivati da će uspjeti prodrijeti dublje na hrvatska područja ili izbiti na more, što bi njenu logistiku oslobodilo od ovisnosti o Hrvatskoj. Hrvatska, pak, nije mogla računati da preokret u ratu protiv Bošnjaka bez otvorenog i kompromitirajućeg saveza sa srpskom stranom, odnosno nije imala resurse da se bori protiv Bošnjaka, a istovremeno pokušava vojnim sredstvima osloboditi vlastite teritorije pod srpskom okupacijom. To, kao i ekonomska kriza u Hrvatskoj, je iskorišteno od strane američkog predsjednika Billa Clintona koji je hrvatskom predsjedniku Tuđmanu zaprijetio kako će Hrvatskoj nametnuti iste onakve sankcije kao i protiv SRJ ukoliko dramatično ne promijeni politiku prema BiH. Pritisak, ali i obećanje da će u slučaju pristanka značajnije pomoći reintegraciji okupiranih hrvatskih područja, su urodili plodom. Početkom februrara je vođa bosanskohercegovačkih Hrvata Mate Boban prisiljen na ostavku, a njegovi nasljednici pod američkim i njemačkim pokroviteljstvom otpočeli pregovore sa predstavnicima vlade u Sarajevu. Rezultat je bio Washingtonski sporazum potpisan 18. marta. Na temelju njega je prestala postojati HRHB, a bošnjačka i hrvatska područja se formalno ujedinila u novi državnopravni entitet Federaciju Bosne i Hercegovine (FBiH); kao ustupak hrvatskoj strani sporazum je predviđao mogućnost da Federacija nakon rata stupi u konfederalni odnos sa Hrvatskom, odnosno opciju da se Federaciji priključe i srpska područja te tako Federacija preuzme cijelu teritoriju BiH.
Iako je trebalo vremena da se sporazum počne primjenjivati na terenu - pri čemu su ARBiH i HVO zadržale vlastite formacije i strukture - njime se geostrateška situacija u BiH značajno promijenila na štetu srpske strane, koja se suočila sa time da prethodnih godina osvojena područja mora braniti sa brojčano inferiornim snagama, pri čemu joj je jedinu podršku pružala ekonomskim sankcijama iscrpljena SRJ. Sklapanje bošnjačko-hrvatski saveza je, pak, koincidiralo i sa događajima koji su u zapadnoj javnosti ponovno intenzivirali zahtjeve za vojnom intevencijom protiv Srba ili, barem, oružanoj i drugoj pomoći bošnjačkim snagama. To se prije svega odnosilo na eksploziju minobacačkog projektila 5. februara na sarajevskoj tržnici Markale, a za koju su optužene snage VRS. Iako je srpska strana, kao u nizu sličnih slučajeva, tvrdila da je riječ o bošnjačkoj operaciji pod lažnom zastavom, na kraju je pod prijetnjom zračnih udara privremeno pristala povući artiljeriju sa položaja oko Sarajeva. Veću spremnost zapadnih vlada za oružanu intervenciju je pokazao i Banjalučki incident 28. februara, kada su američki lovci F-16, pod komandom NATO-pakta zbog kršenja zone zabrane leta srušili četiri srpska aviona; to je predstavljalo prvu borbenu akciju snaga NATO-a od osnivanja te organizacije.
Napad na Goražde i plan Kontakt grupe
right|thumb|225px|Sarajlije čekaju u redu za hranu koju im dijeli UNHCR
right|thumb|225px|Bihaćki džep napadnut je pred kraj 1994. od snaga RS-a i [[Republika Srpska Krajina|RSK-a]]
Spremnost zapadnih sila na oružane akcije protiv srpske strane je počela proizvoditi određene efekte na terenu. To se odrazilo u proljeće, kada su Srbi pokrenuli ofanzivu sa ciljem da se likvidira bošnjačka enklava u Goraždu, gdje je, prema procjenama, svoje utočište bilo pronašlo oko 60.000 civila. Srpske snage su se do 18. aprila uspjele probiti do neposredne blizine grada. Ofanziva je tada, međutim, zaustavljena nakon što su zračne snage NATO, djelujući po zahtjevu UNPROFOR-a, bombardirale položaje VRS. Srpska strana je nakon toga sa bošnjačkom dogovorila lokalno primirje, odnosno formalnu demilitarizaciju enklave. UNPROFOR je kasnije svoje snage u Goraždu pojačao kontingentom elitnih britanskih trupa, te se enklava uspjela održati do kraja rata.
25. aprila su se dodatno intenzivirale diplomatske aktivnosti sa ciljem da se konačno zaustavi rat. SAD, Velika Britanija, Francuska, Njemačka, Italija i Rusija su formirale tzv. Kontaktnu grupu čija je svrha bila izrada zajedničkog mirovnog plana. On je svim stranama ponuđen 13. maja; prema njemu je Federaciji trebalo pripasti 51 %, a Republici Srpskoj 49 % teritorija BiH. Plan je odmah odbila srpska strana, a potom i Izetebegovićeva vlada, mada ga je nešto kasnije prihvatila nakon američkih obećanja o vojnoj pomoći. Slično kao i u slučaju Vance-Owenovog plana prethodne godine, Milošević je izvršio snažan pritisak na Karadžića da prihvati ponuđeni plan; time je, između ostalog, sebe nastojao predstaviti kao "razumnog" i "umjerenog" političara sa kojim zapadne sile mogu pregovarati, odnosno ishoditi što brži završetak rata i sankcija protiv SRJ. Karadžić se, međutim, odupro pritisku i odbacio je mirovni plan. Milošević je na to 4. augusta reagirao formalnim "kidanjem svih veza sa Republikom Srpskoj" i uspostavljanjem vlastitog režima ekonomskih sankcija protiv RS (mada se, u manjoj mjeri, potajno nastavila dotadašnja vojna suradnja).
Bošnjačko-hrvatske ofenzive
Tokom ljeta 1994. se Republika Srpska našla u dotada najtežoj situaciji, postavši ne samo diplomatski izolirana, nego ekonomski iscrpljena i nominalno ostavljena od strane svog jedinog vanjskog pomagača. Sve je to izazvalo duboku demoralizaciju u srpskim redovima, a dodatni problem su predstavljala i sve veća razilaženja između pobornika Karadžićeve "tvrde" i Miloševićeve "meke" opcije, koje su svoj odraz pronašle u sličnim dilemama među vodstvom Republike Srpske Krajine oko ponuđenog plana Z-4. Glavni problem sa kojim se morala suočiti Republika Srpska je, međutim, bio u tome što su ARBiH, HVO i HV prethodnih nekoliko mjeseci relativnog zatišja iskoristile kako bi se reorganizirale, naoružale i pod američkim pokroviteljstvom pripremile oslobađanje okupiranih teritorija.
Planovi su se prvi put počeli provoditi u djelo u bihaćkom džepu, gdje je V korpus u augustu 1994. izveo izuzetno smjelu akciju kojom je gotovo cjelokupna Narodna odbrana, paravojna formacija Autonomne Pokrajine Zapadne Bosne namamljena u klopku, a potom potpuno razbijena; akcija je rezultirala zauzimanjem Velike Kladuše i praktičkim nestankom APZB, kao i panikom u Republici Srpskoj Krajini.
Od 1. do 3. novembra su HVO i ARBiH izvele veliku ofanzivu kojom je zauzet Kupres, odnosno strateški važne točke sa kojih se moglo naknadno izvoditi napredovanje u dubinu srpskih teritorija u zapadnom dijelu BiH. Ta je operacija bila izuzetno važna i zbog toga što su hrvatske i bošnjačke snage prvi put djelovale koordinirano. Hrvatske snage će ofanzivne operacije nastaviti krajem godine na krajnjem zapadu, kada je velikom ofanzivom zauzeto zaleđe Dinare; tamošnje je područje postalo predmetom intenzivnih inženjerijskih aktivnosti HV koja je izgradila puteve i logističku infrastrukturu koja će biti korištena u završnim operacijama sljedeće godine.
Uvod u završne bitke
thumb|Karta pokušaja deblokade Sarajeva koga su izvele snage ARBiH u junu 1995. godine.
Nakon što je došlo do još jednog zimskog zatišja, na području BiH prvih nekoliko mjeseci nije bilo većih vojnih operacija. Kao i ranije, obje strane su predah iskoristile kako bi se reorganizirale i pripremile za novu eskalaciju, odnosno nove bošnjačko-hrvatske ofenzive koju su se činila izglednima i za koje se moglo pretpostavljati da će, s obzirom na sve veću slabost srpske strane, imati uspjeha. Srpski položaj se nastavljao pogoršavati i na međunarodnom planu, s obzirom da su zahtjevi za zapadnom oružanom intervencijom postali važan segment unutrašnje politike brojnih zapadnih država. To se najviše odrazilo na Francusku, gdje je na predsjedničkim izborima pobijedio Jacques Chirac, najavivši novi, oštriji kurs prema bosanskim Srbima u odnosu na svog prethodnika Mitteranda.
Slabost srpske strane se, pak, nakon nekoliko mjeseci iskazala u susjednoj Hrvatskoj. 1. maja je Hrvatska vojska započela ofanzivu kojom je za manje od dva dana likvidrana tzv. odnosno mali dio RSK na hrvatskoj teritoriji sjeverno od Save; snage VRS nisu bile u stanju snagama RSK pružiti nikakvu adekvatnu pomoć i pasivno su promatrale kako hiljade izbjeglice unose kaos i demoralizaciju na teritoriju Republike Srpske. Hrvatska akcija je, sa druge strane, iskorištena kao povod za ofanzivu protiv Orašja, jedine preostale hrvatske enklave u Posavini; ofanziva, započeta 5. maja, je nakon nekoliko dana žestokih borbi zaustavljena nakon što su srpske snage pretrpjele velike gubitke.
Smatrajući kako su srpske snage time uzdramne i demoralizirane, Izetbegovićeva vlada je 15. juna pokrenula veliku ofanzivu ARBiH koja je za cilj imada deblokadu opkoljenog Sarajeva. Ofanziva je bila dugo pripremana, ali isto tako i dugo najavljivana, te njen početak nije predstavljao nikakvo iznenađenje sa srpsku stranu. Usprkos izrazite brojčane nadmoći, kao i određenih početnih uspjeha, bošnjačke snage su nakon srpskog protivnapada do 28. juna odustale od ofenzive, te je Sarajevo ostalo pod opsadom.
Pad Srebrenice i Žepe
right|thumb|225px|Ekshumacija masovne grobnice u okolici Srebrenice, 2007.
Srpske snage su u Srebrenici zarobile na desetine hiljada ljudi; odmah je otpočelo razdvajanje žena i djece od muškaraca, pri čemu su potonji tokom sljedećih nekoliko dana odvođeni na različite lokacije i masovno strijeljani. Ti događaji, u kojima je stradalo najmanje 7000 ljudi, se smatraju najvećim pokoljem, odnosno ratnim zločinom u Evropi od završetka Drugog svjetskog rata, a Međunarodni krivični sud za Jugoslaviju i Međunarodni sud pravde su ih naknadno u svojim poratnim presudama proglasili genocidom. Iako su prave razmjere tih događaja tek naknadno postale poznate, sama činjenica da su srpske snage napale i likvidirale zaštićene zone su izazvali zgražanje u svjetskoj javnosti, a od strane vodećih zapadnih političara i diplomata su shvaćene kao provokacija koja ne smije ostati nekažnjena.
Hrvatske ofanzive i NATO-vi udari
thumb|Karta hrvatskih i bošnjačkih ofenziva na zapadu Bosne u septembru i oktobru 1995. godine.
Pad Srebrenice je otklonio posljednje političke prepreke da se rat u BiH kraju dovede oružanom intervencijom. Vodstvo zapadnih zemalja se, sa druge strane, još uvijek ustručavalo za tu akciju masovno angažirati vlastite kopnene snage, iako su u područje Sarajeva poslani teško naoružani kontingenti britanskih i francuskih trupa tzv. Snaga za brzu reakciju, koja su tokom sljedećih mjeseci vodili nekoliko okršaja sa srpskim snagama. Rješenje tog problema je pružila Hrvatska vojska, koja je tokom prethodnih godina uz izdašnu američku logističku, financijsku i drugu pomoć izrasla u respektabilnu vojnu silu, te čije je ljudstvo steklo bogata iskustva kako u domovini tako i u BiH. Izetbegovićeva vlada je njen angažman na teritoriju vlastite države formalno odobrila Splitskom deklaracijomn potpisanom 22. jula.
Do praktične primjene Splitske deklaracije je došlo već nekoliko dana kasnije, kada su snage HV pokrenule veliku ofanzivu na području jugozapadne Bosne, kojom je 28. jula zauzeto Bosansko Grahovo, a 29. jula Glamoč. Time je značajno pogoršan položaj snaga RSK, koje su po prvi put bile ugrožene sa istoka.
1927. na filmu
thumb|[[Al Jolson nastupa u filmu The Jazz Singer, ostvarenju koje je označiko početak zvučne ere u Hollywoodu i ostatku svijeta.]]
JZ-IV-10
JZ-IV-10 je organsko jedinjenje, koje sadrži 18 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 354,938 Da.
Fosforilazna fosfataza
Fosforilazna fosfataza (, PR-enzim, fosforilazna a fosfataza, glikogen fosforilazna fosfataza, proteinska fosfataza C, tip 1 proteinska fosfataza) je enzim sa sistematskim imenom (fosforilaza a) fosfohidrolaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Tanespimicin
Tanespimicin je organsko jedinjenje, koje sadrži 31 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 585,688 Da.
Mengerskirchen
Mengerskirhen je grad u njemačkoj saveznoj državi Hesen. Jedno je od 19 opštinskih središta okruga Limburg-Vajlburg. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 5.902 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 6533011.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Limburg-Vajlburg Mengerskirhen se nalazi u saveznoj državi Hesen u okrugu Limburg-Vajlburg. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 420 metara. Površina opštine iznosi 30,8 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 5.902 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 191 stanovnika/km².