cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ali
Kuran na kopljima i primirje
Niz historičara ističe da su primirje i arbitraža, zajedno s opetovanim pozivima na osvetu Osmana i kasnijim događajima, lukavo smišljen i vješto izveden Muavijin plan odvraćanja od uništenja vlastite vojske, razjedinjavanja neprijatelja i kupovine vremena. U prilog tome ide samo podizanje mushafa na kopljima koje nije bilo upućeno direktno Aliju nego iračkim trupama, okosnici njegove vojske, čime su uspješno pozvani da za prioritet postave njihove regionalne interese i izazovu nejedinstvo. Njihovo odbijanje da nastave s borbama na koncu se pokazalo presudnim za Alijevo prihvaćanje arbitraže. Također, Muavija se prilikom poziva na mirovni sporazum nije dotaknuo tema poput Osmanove smrti i šure. Prema W. Madelungu, samo prihvaćanje arbitraže predstavljalo je politički poraz za Alija odnosno moralnu pobjedu za Muaviju. Naime, obojica su bili svjesni da obostrano prihvaćanje bilo kakvog rezultata arbitraže uopće nije ni moguće, međutim, dok se Ali borio s razdorom u svojim redovima, Muavija se istovremeno pobjedonosno vratio u Damask, slavio bitku kod Sifina kao veličanstveni uspjeh i konsolidirao svoj politički položaj.
Pojava grupe haridžita
Prilikom al-Ašasovog čitanja teksta o odredbama sporazuma ispred dviju vojski, dva mlada brata iz Banu Anaze odjednom su suicidalno nasrnula na sirijsku liniju, uzvikujući "Sud pripada samo Alahu". Taj borbeni poklič, poznat kao muhakima ili al-harurija, ubrzo je usvojen kod disidentske grupe haridžita. Fraza implicira da je kod sporova takve vrste potpuno nedopustivo odluke prepuštati ljudima jer postoji kuranski ajet koji kaže: "Ako se dvije skupine vjernika sukobe, izmirite ih, a ako jedna od njih ipak učini nasilje drugoj, onda se borite protiv one koja je učinila nasilje sve dok se Alahovim propisima ne prikloni" (49:9). Alijeva vojska pozivala se na ovaj citat tokom gušenja pobune Aiše, Talhe i Zubajra, odnosno kasnije one Muavijine, stoga su disidenti smatrali da im je sveta dužnost nastaviti borbu protiv pobunjenika i da nema novih činjenica koje mijenjaju postojeću situaciju. Sveukupno, oko četiri hiljade Alijevih vojnika protestiralo je protiv sporazuma u Sifinu i pozivalo ga na nastavak rata, no Ali priklonio se stavu većine i upozorio ih da će doći do tragedije ukoliko sami nastave bitku. mini|lijevo|225px|Ime Ali u [[Kaligrafija|kaligrafskom stilu moale]] Vraćajući se obalom Eufrata prema Kufi, između pristalica i protivnika sporazuma dolazilo je do sve žešćih svađa, uključujući i fizičke obračune. Uz povike muhakime, protivnici su optuživali neistomišljenike da su Božje naredbe prepustili u ljudske ruke, vrbujući pritom nove sljedbenike. S druge strane, pristalice su ih kritizirali kao dezertere njihovog imama i njihove zajednice. Ali je pokušavao primiriti dvije strane, međutim, polaritet je i dalje jačao. Kada je vojska konačno stigla u Kufu krajem augusta ili početkom septembra 658. (rabiul-aval 37. AH), grupa od približno 12.000 disidenata odvojila se i stacionirala u obližnjoj Haruri, potpuno spremni da se bore za svoja uvjerenja. Za vođe su imenovali propovjednika Abdulaha ibn al-Kavu al-Jaškurija i zapovjednika Šabasa ibn Ribija al-Tamimija, što ukazuje na veliku zastupljenost pripadnika plemena Banu Tamima. Među okupljenima je evidentno bio velik broj onih koji su prvotno zagovarali primirje, ali su se kasnije predomislili. Istovremeno, Ali je u Kufi smijenio s dužnosti Abu Masuda al-Ansarija, privremenog guvernera koji je u njegovom odsustvu poticao dezertere i u govorima kritizirao protivnike Osmana.
Pokušavajući ispregovarati pomirenje s haridžitima, Ali je u Haruru poslao rođaka Abdulaha ibn Abasa, savjetujući ga da odgovara na njihova pitanja i vodi raspravu sve dok on lično ne stigne tamo. Ibn Abas se upustio u debatu pokušavajući ih odvratiti od njihovog nauma, no oni su se čvrsto držali stavova i inzistirali da Muavija mora birati između pokoravanja i smrti, nedvosmisleno nazivajući pritom njega i Sirijce nevjernicima. U isto vrijeme, Zijad ibn al-Nadr poslan je u njihovu bazu od strane Alija sa zadatkom da ispita tko uživa najveći ugled među disidentima. Nakon što ga je Zijad izvijestio da je to Jemenac Jazid ibn Kais al-Arhabi, Ali se sastao s njim i uvjerio ga da mu izrazi vjernost, te mu je povjerio namjesništvo nad Rejom i Isfahanom. Zatim je otišao do ibn Abasa i prekinuo debatni skup, podsjetivši okupljene haridžite da su podržali sporazum u vrijeme kada mu se on protivio. Nakon duže rasprave s njihovim vođama, uspio ih je uvjeriti da prekinu s neposluhom i zajedno su se vratili u Kufu.
U isto vrijeme kada je smirivao prepirke među Kufljanima, Ali se pripremao za nadolazeću arbitražu. Čim je definitivna odluka o slanju arbitra Abu Muse postala poznatom, posjetili su ga Zura ibn al-Burdž i Hurkus ibn Zuhajr, dvojica istaknutih haridžita, tražeći da smjesta raskine sporazum i povede rat. Još jednom ignorirajući njihove zahtjeve, Ali ih je upozorio na kuranski ajet o nužnosti pridržavanja ugovora: "I ispunjavajte obaveze na koje ste se Alahovim imenom obavezali i ne kršite zakletve kad ste ih tvrdo dali, a Alaha kao jamca sebi uzeli, jer Alah zna ono što radite" (16:91). Dvojac je napustio Alijeve odaje izgovarajući njihov prepoznatljiv slogan. Nezadovoljstvo radikalnih haridžita i dalje je jačalo zbog čega su se krajem marta 658. sastali u kući Abdulaha ibn Vahba al-Rasibija i odabrali dotičnog za vođu, te odlučili da moraju napustiti nepravedni grad i tako raskinuti svaku vezu s Alijem. Dopisivanjem s basranskim istomišljenicima dogovoreno je da zajedničku bazu postave uz istočnu obalu Tigrisa, kod Nahravanskog kanala. Nakon što su haridžiti napustili Kufu, sljedbenici Alija obnavljali su mu prisege vjernosti na osnovi da će biti prijatelji njegovih prijatelja i neprijatelji njegovih neprijatelja. Ali ih je uputio da prisežu na temelju Kurana i sune Muhameda, a kada je hazamski zastavnik Rabija ibn Šadad predložio da prošire sunu na Abu Bakra i Omara, dobio je prigovore od Alija i ubrzo je prebjegao haridžitima.
Generalno, spor oko arbitraže prerastao je u značajni dogmatski raskol. Haridžiti su počeli kritizirati Alijeve pristalice zbog prisege o njegovim prijateljima i neprijateljima, optužujući ih da oponašaju Sirijce u njihovom nevjerništvu pri izražavanju prisege Muaviji. Prema haridžitskom gledištu, lična prisega nije dozvoljena i smjela se davati samo na temelju Kurana i sune Muhameda, Abu Bakra i Omara. Protivili su se i Alijevom pravu na imamat zbog bliskosti s Muhamedom, tvrdeći da je ta vrlina vremenom izgubljena kao i u slučaju Osmana. Prilikom negiranja Alijevih prava naglašavali su svoju privrženost suni Abu Bakra i Omara, zanemarujući pritom da to implicira privilegiran status Kurejša, što su oni kao politički egalitaristi načelno odbacivali. S druge strane, Ali je tokom formuliranja nove prisege o prijateljima i neprijateljima istaknuo da se ona zasniva na Muhamedovim riječima izrečenim na Gadir-Humu. Objašnjavajući ovo svojim pristalicama pred džamijom u Kufi, pozvao je svjedoke i 12 ili 13 ashaba potvrdilo je događaj, čime je nastao popularni hadis o Gadir-Humu. Ali se pritom poslužio istim događajem da okupljenima dokaže svoj superiorniji vjerski status u odnosu na Abu Bakra i Omara. Pojedini suvremeni historičari tvrde da motivi haridžitske pobune nisu isključivo vjerske prirode i da važan faktor predstavlja strah od svake mogućnosti da Ali i Muavija arbitražom usuglase kažnjavanje odgovornih za atentat na Osmana.
Arbitraža u Dumatu al-Džandalu
Primarni izvori pružaju nejasne ili kontradiktorne informacije o datumu, mjestu, proceduri i ishodu arbitraže. Neki tako sastanak smještaju u Dumat al-Džandal (danas u saudijskoj pokrajini al-Džauf), otprilike na pola puta između Sirije i Iraka kako je bilo propisano sifinskim sporazumom, a drugi u Azruh između Ma'ana i Petre u današnjem Jordanu. Uz izuzetke poput H. Lammensa i H. Džaita, kod većine suvremenih historičara prevladava stav da se zapravo radilo o dva odvojena sastanka Abu Muse al-Ašarija i Amra ibn al-Asa, održanima u razmaku od približno jedne godine. Prema takvom tumačenju, prvi je održan u Dumatu al-Džandalu između februara i aprila 658. (ramazana i zul-kade 37. AH) i bio je pokušaj da se implementira sporazum o arbitraži, a drugi tokom januara 659. (šabana 38. AH) i predstavljao je isključivo Muavijinu inicijativu u kojoj Ali i njegovi predstavnici nisu ni sudjelovali. Kufanska historijska tradicija se stoga više fokusira na sastanak u Dumatu al-Džandalu, jedini relevantan za Alija i Kufljane, odnosno uglavnom ignorira onaj drugi u Azruhu, iako sadrži i neke povezane događaje (poput slavne završne scene) koji su uklopljeni u prvi sastanak. S druge strane, medinska tradicija više pozornosti posvećuje konferenciji u Azruhu, dok u izvještaj uključuje i određene detalje iz Dumata al-Džandala.
Muavijina delegacija prva je stigla na mjesto sastanka krajem februara ili početkom marta 658. (ramazana ili ševala 37. AH), te uputila prigovore drugoj strani zbog kašnjenja. Ali se opravdao na temelju nevolja s disidentima i poslao u Dumat al-Džandal vojnu pratnju od 400 ljudi na čelu sa Šurajhom ibn Hanijem al-Harisijem. Budući da nije imao puno povjerenja u arbitra Abu Musu al-Ašarija, kao svog ličnog predstavnika Ali je poslao i rođaka Abdulaha ibn Abasa sa zadatkom da vodi molitve Kufljana, upravlja političkim poslovima i služi kao posrednik između njega i pregovarača. Sirijska delegacija na čelu s Amrom ibn al-Asom također je brojala pratnju od 400 vojnika. Višesedmični pregovori Abu Muse i Amra trajali su sve do sredine aprila 658. kada je donešena njihova odluka, kao i dogovor da će čuvati istu i svoje rasprave strogo povjerljivima. Iz pismene razmjene ibn Abasa i Alija evidentno je da su Sirijci tokom pregovora bili disciplinirani i nisu se uplitali u poruke dvojice lidera jer su imali povjerenja u Amrovu lojalnost Muaviji, dok se druga strana pribojavala da Abu Musa ne izda Alijeve interese. Dvojac arbitara je naposljetku odlučio da postupci na temelju kojih je Osman optužen nisu bili u suprotnosti s božanskim zakonom (ahdas), što implicira da je ubijen nepravedno (mazlum) i da je Muavija imao pravo pozivati se na krvnu osvetu.
Suvremeni historičari ponudili su različite interpretacije vezane za proceduru i temu arbitraže u Dumatu al-Džandalu. Na osnovi kasnijeg razvoja događaja, L. Veccia Vaglieri navodi da je glavni zadatak dvojice arbitara bio odrediti karakter Osmanovih postupaka i atentata, odnosno da je odluka u korist Muavije neizbježno uključivala i Alijev gubitak kalifata. W. Madelung takvo tumačenje opisuje samo djelomično točnim i piše da je primarni cilj arbitara prema sifinskom sporazumu bio sveobuhvatno rješavanje sukoba među muslimanima, a ne isključivo utvrđivanje Osmanove nevinosti ili krivnje. Madelung smatra da je to pitanje prvi aktualizirao Amr ibn al-As s ispravnom pretpostavkom da se o tome lako može sporazumjeti s Abu Musom, znajući pritom da će konsenzus o nepravednom atentatu i pravu na osvetu konsolidirati sirijsku potporu Omejadima i oslabiti Alijev položaj. Također, ističe da je Amr bio svjestan činjenice da je to najviše što može dobiti od Abu Muse jer bi arbitraža u slučaju bilo kakvih dodatnih zahtjeva definitivno propala. Madelung isto tako opisuje Abu Musu kao neutralnog čovjeka, iskreno zainteresiranog za povratak mira unutar muslimanske zajednice, zbog čega je konsenzus o Osmanu vidio kao pomirljivu gestu koja će uvjeriti sirijsku stranu da pruži ustupke po vitalnom pitanju vodstva zajednice. Nije nimalo izgledno da je Abu Musa držao da Ali treba izručiti Muaviji osumnjičenike poput al-Aštara, ashaba koji mu je pomogao da zadrži mjesto guvernera Kufe, niti je tada bio u poziciji dovesti u pitanje Alijevo pravo na kalifat. Prema Madelungu, Abu Musa je najvjerojatnije zauzeo kompromisni stav tj. status quo, nadajući se da će Ali zadržati mjesto kalifa i da će Muavija kao guverner priznati njegov autoritet.
Odluka arbitara o Osmanovoj prošlosti sukladno Madelungovom tumačenju stoga predstavlja isključivo politički dogovor, a ne rezultat ozbiljne sudske istrage. Dodaje da su Osmanovi postupci iz pravne perspektive izrazito sporni i da se među njima kao naročito kontroverzan ističe slučaj ubojstva ashaba Nijara ibn Ijada, poslije čije je smrti Osman sprečavao istragu s ciljem zaštite svog rođaka Marvana. Iz ovih razloga, Ali je inzistirao da se ne može sa sigurnošću utvrditi ni Osmanova krivnja niti nedužnost. Abu Musa je prilikom arbitraže ignorirao takve slučajeve, a zanemario je i činjenicu da je sam Amr ibn al-As, inicijator pregovora o nevinosti bivšeg kalifa, ranije bio vodeći agitator protiv Osmana i prva meta ibn Ukbine osvete. Slijedom svega navedenog, Madelung piše da je diskretna odluka kao de facto sudski nevaljana presuda prvo postala politička, a kasnije i sunitska vjerska dogma s dugoročnim učincima na historiju islama. Nakon što je postignut inicijalni dogovor o Osmanu, daljnja Amrova strategija bila je blokiranje bilo kakvog dogovora o Alijevom zadržavanju kalifata ili održavanju šure. Detalji pregovora o tim temama su nepoznati i kompleksni za rekonstrukciju jer se u primarnim izvorima miješaju s onima iz Azruha, a različito ih interpretiraju i suvremeni historičari. Veccia Vaglieri tvrdi da se raspravljalo samo o Osmanu i da su se arbitri mirno razišli, dok Madelung navodi da se kasnije raspravljalo i o pravu na kalifat, uslijed čega je došlo do svađe, fizičkog obračuna i raspada pregovora. Amr je prema njemu znao da neće dobiti Abu Musine garancije o Muavijinom vladarskom pravu nad Sirijom i bio je sasvim zadovoljan ishodom na temu Osmana, stoga je dozvolio da daljnji pregovori propadnu.
Neovisno o različitim tumačenjima predmeta i svršetka arbitraže iz Dumata al-Džandala, historičari su složni oko posljedičnog raspoloženja među stanovnicima Kufe i Damaska. Konsenzus o Osmanu je, usprkos načelnoj tajnovitosti, ubrzo postao poznat široj javnosti i Sirijom je zavladalo oduševljenje do tolike mjere da su već tokom aprila ili maja 658. (zul-kade 37. AH) počeli davati prisege na vjernost Muaviji kao novom kalifu. S druge strane, Irakom je vladao bijes zbog Abu Musine nesposobnosti i dotični je zato posramljeno pobjegao u Meku. Sam Ali je odbacio arbitražnu odluku još kada su ga ibn Abas i Šurajh izvijestili o dogovoru arbitara, a kasnije je u Kufi održao govor u kojem je naglasio da dogovor nije u skladu s Kuranom i sunom odnosno da ga neće smatrati obavezujućim. Nakon što je obaviješten da su Sirijci Muaviju počeli priznavati za kalifa, prekinio je sve bilateralne kontakte s Damaskom i naredio mobilizaciju za novi vojni pohod protiv Sirije.
Bitka kod Nahravana
mini|desno|225px|Karta Alijevih pohoda tokom [[Prva fitna|građanskog rata:Označene bitke: • Džamal (656) • Sifin (657) • Nahravan (658)]] Za vrijeme mobilizacije snaga za rat protiv Muavije, Ali je poslao pismo haridžitskim vođama Zejdu ibn Huseinu i Abdulahu ibn Vahbu, stacioniranima s pristalicama kod Nahravanskog kanala, pozivajući ih da mu se pridruže u borbi protiv zajedničkog neprijatelja. Haridžiti su mu odgovorili da ne zastupa Boga nego sebe lično i da će mu se priključiti samo ako prizna da je prihvaćanjem arbitraže počinio težak grijeh tj. čin nevjerništva (kufr). Razočaran njihovim odgovorom, Ali je prvotno odlučio pustiti ih na miru i nastaviti s vojnim pripremama. Iako je pokušavao što brže okupiti vojsku i pokrenuti pohod, namjeravajući tako preduhitriti Muaviju, mobilizacija Iračana nije tekla glatko jer su brojni otkazivali poslušnost. Najlojalnijim Alijevim sljedbenicima pokazali su se ansariti i ostaci karija na čelu s Malikom al-Aštarom. Nasuprot tome, odaziv u Basri na ibn Abasov poziv pokazao se kao veoma slab i vojsci se prvo priključilo 1500, a zatim 1700 ljudi. Podređenim plemenskim poglavarima Ali je naredio da sastave registar ratnika, njihovih vojno sposobnih sinova, podanika i sluga, čime je dosegnuta brojka od 65.000 ljudi, međutim, brojni su jednostavno ignorirali poziv. U pokušaju da osnaži moral, Ali je u Kufi održao govor i pozvao stanovnike da se bore protiv neprijatelja islama koji bi vladali njima poput Hozroja i Heraklija. Okupivši konačno vojsku, obavijestili su ga da bi njegovi ljudi radije prvo suzbili pobunjene haridžite, no inzistirao je da je borba protiv tiranina Muavije ipak prioritet.
Konačno, bitka kod Nahravana odigrala se najvjerojatnije sredinom maja 658. (zul-hidžeta 37. AH). Srednjovjekovni autori i suvremeni historičari uglavnom su uvažili al-Balazurijevu tvrdnju da se sukob odvijao 17. jula (9. safera 38. AH), međutim, W. Madelung takav datum opisuje malo izglednim jer je neuskladiv s brojnim događajima i preklapa se s Muavijinom i Amrovom invazijom Egipta koja se teško mogla provoditi u isto vrijeme (ostavljajući istočne granice Sirije nezaštićenima). Uz Alijevu naredbu, vojska je pokrenula napad i brzo porazila pobunjenike. Malobrojni ali fanatični haridžiti suprotstavili su se sili od 14.000 vojnika i očajnički se borili bez nade za preživljavanje, stoga se bitka zapravo pretvorila u jednostrani masakr. Poginuli su svi glavni haridžiti uključujući ibn Vahba i ibn Huseina, a 400 ranjenika je na Alijevu inicijativu poslano njihovim plemenima na liječenje. Alijeva vojska imala je zanemarive gubitke i ovisno o primarnom izvoru poginulo je svega sedam, dvanaest ili trinaest ljudi. Odmah nakon svršetka bitke Ali je naredio pokret prema Siriji, ali među vojnicima je počelo prevladavati nezadovoljstvo. Ponovo predvođeni al-Ašasom ibn Kaisom, vojnici su se počeli žaliti na istrošenost oružja i opreme, tražeći privremeni povratak u Kufu zbog obnavljanja zaliha. Ali je uvažio zahtjev i kada je vojska stigla u al-Nuhajlu kod Kufe, izdao je naredbu da ostanu u logoru, vježbaju za rat i samo povremeno posjećuju žene i porodice. Svejedno, vojnici su počeli sve više trajno napuštati logor i kroz nekoliko dana vojska se istopila, zbog čega je Ali bio prisiljen potpuno obustaviti pohod i vratiti se u Kufu.
Karakter bitke i uključenih haridžita izravno su relevantni za Alijev atentat i predmetom posve oprečnih tumačenja kod historičara. L. Veccia Vaglieri i F. Donner tako opisuju haridžite kao mirne i pobožne muslimane, a napad na njih kao bespotreban pokolj zbog kojeg je Ali na koncu požalio. Nasuprot tome, M. H. Tabatabai i W. Madelung opisuju iste kao opasne odmetnike koji su nasumično ubijali civile i neistomišljenike, bitku kao prijeko potrebnu intervenciju zbog njihovog ugrožavanja Kufe (nezaštićene prilikom sirijskog pohoda), dodajući da Ali nije izrazio kajanje zbog pobjede kod Nahravana. Ipak, Madelung se slaže da je bitka rezultirala rastom nezadovoljstva u Alijevoj vojsci i da predstavlja najproblematičniji događaj njegove vladavine jer je zapečatila razdor između šijita i haridžita.
Maiano
Maiano ima više značenja:
Ali
Dezintegracija kalifata
Muavijine ambicije postale su otvorene u januaru 659. (šabana 38. AH) kada je u Azruhu na njegovu inicijativu sazvana konferencija na kojoj se diskutiralo o novom kalifu. Njeni učesnici bili su Abu Musa al-Ašari i Amr ibn al-As, dvojica arbitara iz Dumata al-Džandala, zatim predstavnici medinske aristokracije koji ranije nisu imali učešće, dok Ali uopće nije imao svog zastupnika. Amr je očekivano za kalifa predlagao Muaviju, a Abu Musa, usprkos pokušajima podmićivanja, favorizirao je svog zeta Abdulaha ibn Omara uz izbor putem šure. Muavija i Amr nisu mogli ozbiljno očekivati da će Abu Musa i islamska aristokracija iz Hidžaza olako podržati Muavijin zahtjev za kalifat, međutim, njihov primarni cilj samom organizacijom sastanka bio je pokazati da moć leži u njihovim rukama i da je Ali lišen svakog utjecaja. Kao njihov važan adut pokazao se Egipat o kojem je ovisila privreda Hidžaza tj. dvaju svetih gradova, inače nominalno pod Alijevom kontrolom, što je presudilo uspostavi nove ravnoteže moći. Nakon što se dvojica privatno nisu usuglasili oko istog nasljednika, Amr se odlučio poslužiti varkom i predložio je Abu Musi da javno poreknu Muaviji i Aliju pravo na titulu kalifa, te potom predlože šuru i svoje kandidate. Abu Musa je pristao i pred okupljenima je održao govor o sastavljanju vijeća i vlastitim favoritima, dok se Amr nije pridržao dogovora i otvoreno je nominirao Muaviju. Iako u Azruhu nije izabran novi kalif, skup je predstavljao novi uspjeh za Muaviju, a nitko od prisutnih nije se zauzeo za Alija. Muavija je ubrzo konferenciju počeo koristiti kao argument da Ali više nema legitimiteta i već sljedeće godine vojskom je zauzeo Hidžaz i Jemen.
Situacija na istoku kalifata također je bila kaotična tokom cijele Alijeve vladavine (656–661). Dok su muslimani bili zaokupljeni građanskim ratom, većina iranskih pokrajina odmetnula se od njihove kontrole, a sasanidski plemići u Toharistanu i Nišapuru čak su pokušavali obnoviti Sasanidsku Monarhiju. Oslanjajući se na različite metode, od poreznih reformi do vojnih intervencija, muslimani su u određenim slučajevima uspjeli povratiti kontrolu nad pobunjenim područjima i zaštititi svoje namjesnike. Hefthaliti u Badgisu, Heratu i Pušangu odbili su plaćati danak, zajedno s građanima Nišapura, a još ozbiljniji problemi pojavili su se u Sistanu čijim su gradovima harali arapski beduini, dok su u regionalnom centru Zarandžu stanovnici svladali muslimanski garnizon. Godine 656. ili 657. (36. AH) Alijeva naredba istočnim namjesnicima da šalju danak Mahuji, guverneru u horasanskom Mervu, prouzročila je masovnu pobunu protiv dotičnog diljem istočnog Horasana i kontrola nad tom regijom za Alija je bila nepovratno izgubljena. Dok je Ali 659. (39. AH) bio angažiran u gušenju manjih haridžitskih ustanaka po Iraku, velika pobuna zbog poreza izbila je i u Džibalu, Farsu i Kermanu čiji su stanovnici protjerali poreznike. Ipak, Ali je imao više uspjeha s vraćanjem kontrole nad tim pokrajinama, ponajviše zahvaljujući umijeću njegovog guvernera Zijada ibn Abiha. Zijadova vojska porazila je pobunjenike u Istahru i pacificirala čitav Fars i Kerman, a uspješno je zauzet i Nišapur. Muslimanska vlast nad Horasanom, Sistanom i drugim istočnim područjima ponovo je uspostavljena tek nakon Alijeve smrti.
Atentat na Alija
mini|desno|225px|Transport Alijevog [[lijesa (Falnama, 16. vijek)]] Svoje posljednje dane Ali je provodio držeći predavanja i pripremajući novu vojsku za pohod protiv Muavije. Usprkos narušenoj reputaciji i gubljenju raznih pokrajina tokom posljednje dvije godine vladavine, Ali je i dalje imao vatrene pristalice, a popularnost mu je ponovo počela rasti 660. zbog agresivnih sirijskih prodora diljem kalifata. Naime, stanovnici Kufe i Basre uvidjeli su istinski karakter Muavije nakon njegovog zauzimanja Arabije i bili su spremni ratovati ne toliko za slavu Alija, koliko za samostalnost njihovog Iraka. U samoj prijestolnici Ali tokom svog života nikad nije stekao veliku popularnost i samo ga je manjina Kufljana držala za najboljeg nasljednika Muhameda, međutim, većina se sada ujedinila zbog otpora Muavijinim pretenzijama. Nekoliko dana uoči Alijeve smrti, hiljade vojnika okupljalo se u Kufi i među odazvanim vojskovođama bili su Said ibn Kais al-Hamdani, Zijad ibn Hasafa al-Bakri, Vala ibn Mahdudž al-Zuhli, Suvajd ibn al-Haris al-Tajmi, Hudžr ibn Adi al-Kindi, Makil ibn Kais al-Rijahi, Abdulah ibn Vahb al-Sabai i Kais ibn Sad ibn Ubada (guverner Azarbajdžana). Uzimajući u obzir odnose snaga i ranija iskustva iračko-sirijskih okršaja, suvremeni historičari smatraju da bi ishod novog rata bio veoma neizvjestan.
Krajem januara 661. (ramazana 40. AH), za vrijeme jutarnje molitve u Velikoj džamiji u Kufi, Ali je napadnut i teško ranjen od strane haridžitskog atentatora. Kao datum napada historičari najčešće navode 24. ili 26. januara odnosno 17. ili 19. ramazana, iako sami primarni izvori variraju i daju 17, 19, 20. ili 21. ramazana. Rasprava o točnom danu povedena je još kod srednjovjekovnih učenjaka, a prema al-Mufidu i ibn Abi al-Hadidu najizglednijim datumom čini se 19. ramazana odnosno noć al-kadr jer je atentator smatrao da čini ibadet i da će tog dana zaslužiti veću nagradu. Usto, još veća konfuzija u tradicionalnoj literaturi javlja se oko datuma Alijeve smrti i varira od 18. do 28. januara (od 11. do 21. ramazana), međutim, detaljnije elaborirana djela navode da je preminuo dva ili tri dana nakon napada, na temelju čega se za datum smrti najčešće uzima 28. januara. U to vrijeme Ali je imao 62 ili 63 godine.
Grunji, Buzău
Grunji je naselje u Rumuniji u okrugu Buzau.
Ali
Atentat na Alija
Haridžitski napadač je identificiran kao Abdul-Rahman ibn Muldžam, Egipćanin himjaritskih korijena s očeve strane, ali često navođen i prema muradskom matronimu. Atentat na Alija pripremao je s još dvojicom konspiratora, Šabibom ibn Badžarom i Vardanom ibn al-Mudžalidom, a kao oružje pripremili su mačeve natopljene otrovom. Trojac je kobnog dana čekao Alija da dođe u džamiju na jutarnju molitvu i čim se pojavio prvi ga je napao Šabib. Njegov pokušaj bio je neuspješan jer je zamahom promašio i udario u drveni okvir vrata, nakon čega je pobjegao i izgubio se među gomilom ljudi. Vardan također napušta mjesto događaja i odlazi kući, gdje se ubrzo upleo u svađu sa sumnjičavim rođakom i nakon priznanja učešća u zavjeri, biva ubijen. U djelima pojedinih srednjovjekovnih historičara, uloge Šabiba i Vardana su zamijenjene. Na scenu konačno stupa ibn Muldžam, prilazi Aliju s leđa i udara ga mačem u potiljak, uz riječi "Sud pripada samo Alahu, ne tebi i prijateljima". Tada je pokušao pobjeći s mjesta zločina, no odmah je uhvaćen i svladan na tlo od strane Hadramautanca Abu Adme ili Hašimita Mugire ibn Navfala. Atentatora su tada odnijeli pred ozlijeđenog Alija kojem je rekao da je četrdeset dana oštrio svoj mač i molio Boga da ubije najgore ljude, na što mu je Ali uzvratio da će sam ibn Muldžam biti ubijen istim mačem i da će mu time molitva biti uslišena. mini|lijevo|225px|Alijevo [[Šehid|mučeništvo (J. Abdinežad)]] U primarnim izvorima javljaju se razne verzije i legende o detaljima atentata, motivima napadača i posljedicama događaja. Često navođen motiv ibn Muldžama je pokušaj osvete poraženih haridžita u bitki kod Nahravana, a u sprezi s ovom verzijom ponekad se spominje osvetoljubiva Hatami bint al-Šidžna, sestra i(li) kćer ubijenog u toj bitki. Ona je navodno obećala brak ibn Muldžamu ukoliko izvrši atentat, upoznala ga s Vardanom iz svog plemena i uoči napada pripremila im šator u kufanskoj džamiji. Nekoliko izvora među konspiratore uključuje i al-Ašasa ibn Kaisa, navodeći da se dogovarao s ibn Muldžamom u uglu džamije i u zoru ga poticao na napad, ili da je atentator boravio mjesec dana u njegovoj kući i oštrio mač. U drugim izvorima al-Ašas se pojavljuje u oprečnoj ulozi, konkretno kao razotkrivač zavjere koji je pokušao o svemu informirati Alija, ali upozorenje nije stiglo na vrijeme ili je ignorirano.
Popularna srednjovjekovna priča navodi da je atentat bio dijelom šire zavjere s ciljem trostruke likvidacije Alija, Muavije i Amra ibn al-Asa, iako suvremeni historičari takav scenario drže veoma upitnim. Glavni likovi prema toj verziji uz ibn Muldžama još su al-Burak ibn Abdulah i Amr ibn Bakr al-Tamimi, također haridžiti koji su se zajedno susreli u Meki i frustrirani građanskim ratom, zakleli se da će na isti dan ubiti trojicu odgovornih i potom pošli obaviti zadatak u Kufu, Damask i Egipat. Problem s ovom legendom jest da ne postoje vjerodostojni podaci o istovremenim pokušajima atentata na Muaviju i Amra, usprkos srednjovjekovnim nastojanjima grupiranja nekoliko nepovezanih i kronološki različitih incidenata. Dodatan argument protiv je i to da su haridžiti bili itekako svjesni da je plan teško provediv i da bi u slučaju djelomičnog uspjeha samo osnažili položaj preživjelih, što se naposljetku i dogodilo u korist Omejada. U djelima ranih šijitskih autora, Muavija se ponekad navodi kao inicijator atentata na Alija, a Amr kao naručitelj.
Brojna srednjovjekovna djela i predaje tvrde da je Ali dugo vremena znao da će biti ubijen, bilo na temelju Muhamedove najave ili vlastitog predosjećaja. Pozivajući se na mnoštvo hadisa, niz autora tako prenosi proročke riječi Muhameda ili samog Alija da će brada potonjeg biti obojena krvlju rasječene glave. Još jedna predaja s nekoliko varijanti objašnjava da je Muhamed rekao da je najgori čovjek među drevnima bio onaj koji je ubio kamilu poslanika Saliha, odnosno da je među suvremenicima najgori čovjek onaj tko bi ubio Alija. Karakteristične teme ovih dvaju vrsta predaja, konkretno krvlju obojena brada i najgori čovjek, ponekad su spojene u jedinstven izvještaj. Noć uoči atentata, Ali je navodno izjavio da će njegova sudbina biti ispunjena i kada je ujutro napustio svoju kuću, pratile su ga gakajuće guske koje je opisao narikačama za njegov pogreb. Generalno, kod šijitskih autora naglasak je stavljen na podatak da Ali, usprkos svjesnosti svoje sudbine i upozorenjima na mogućnost atentata, nije želio poslati nekog drugog muslimana u džamiju da obavi molitvu umjesto njega i da se otišao suočiti sa sudbinom recitirajući stihove o tome kako se smrti ne treba bojati. U primarnim izvorima također se javlja tvrdnja da je Ali čak očekivao da će ibn Muldžam biti njegov ubojica ili tzv. najgori čovjek, zbog čega je njihov odnos neprestalno bio napet. Ipak, unatoč ovim pretpostavkama nije poduzeo ništa protiv sumnjivca i svoju indiferentnost drugima je mirno branio riječima da ne može ubiti nekog tko još njega nije ubio, odnosno da svako ljudsko biće ima dva anđela čuvara do smrti i da je taj trenutak određen sudbinom.
Primarna literatura naglašava Alijevu striktnost u primjeni islamskog prava i izvori su stoga gotovo jednoglasni da je za ibn Muldžama naredio strogo poštivanje recipročne kazne (lex talionis), iako neki u prvom redu ističu njegovu velikodušnost. Prva od četiri glavne verzije prenosi Alijevu zapovijed svojim sljedbenicima da prije presude pričekaju na posljedice atentata, odnosno da se ibn Muldžama kazni na isti način ako umre ili će mu kasnije sam suditi ako preživi ranjavanje. Druga verzija uz lex talionis navodi da je savjetovao Hasana da ne izlaže zločinca javnom ismijavanju i da je naredio klanu Banu al-Mutalibu da ne prolijevaju muslimansku krv pod izgovorom krvne osvete. Recipročnu kaznu navodi i treća verzija, s dodatkom da je atentatoru velikodušno pružio hranu i prikladno mjesto za odmor, ali ujedno i izdao naredbu da mu se dotični u slučaju smrti odmah mora pridružiti na budućem svijetu jer želi biti njegov tužilac pred Bogom. Konačno, prema četvrtoj verziji Ali je u potpunosti oprostio ibn Muldžamu. Ibn Muldžam je poslije razgovora s Alijem odveden u zatvor i putem je bio izložen bijesu javnosti, a neposredno nakon Alijeve smrti nad njim je izvršena smrtna kazna.
Sahrana i mauzolej
mini|desno|225px|[[Džamija imama Alija|Alijev mauzolej u Nadžafu]] Obredno pranje Alijevog tijela obavili su njegovi sinovi Hasan, Husein i Muhamed ibn al-Hanafija, te nećak Abdulah ibn Džafar. Ista četvorica su kasnije zajedno s Ubajdulahom ibn Abasom sahranila pokojnika. Pogreb je održan u tajnosti i na lokaciji nepoznatoj ondašnjoj široj javnosti, zbog straha da grob ne bude oskvrnut od strane Alijevih neprijatelja, konkretno haridžita i Omejada. Razni primarni izvori navode da je to učinjeno na preporuku samog Alija. Iz ovih razloga, mjesto ukopa decenijama je bilo nepoznato i predmet špekulacija još vjekovima kasnije, a kao potencijalne lokacije navođene su bagdadska četvrt Karh, gradovi Hila, Medina, Damask, Rej i Mazar-e Šarif, te kufanski objekti poput palače, džamije, javnog trga i kuće Alijevog nećaka Džade ibn Hubajre. Manjina šijitskih muslimana i danas favorizira neke od navedenih mogućnosti, dok kod većine vlada konsenzus da se grob nalazi u Gariju, starom mjestu zapadno od Kufe (današnji Nadžaf), što je također prevladavajući naučni stav.
Mjesto Alijevog ukopa vremenom je evoluiralo od skrivenog groba, preko mauzoleja s džamijom i grobljem, do današnjeg velegrada Nadžafa. Nad samim grobom nalazi se srebrni sarkofag, iznad kojeg se uzdiže zlatom obložena kupola, a interijer je ukrašen poliranim srebrom, staklom i keramičkim pločicama. Mauzoleju se iz dvorišta pristupa kroz četiri monumentalna portala i uz glavni ejvan nalaze se dva minareta. Svetište je okruženo golemim grobljem (Dolina mira) zbog vjekovnih aspiracija pobožnih šijita da budu pokopani u blizini njihovih imama. Alijev mauzolej također je popularno hodočasničko odredište i njegova je važnost naglašena u svim šijitskim djelima na temu zijarata. Posebno preporučene prigode za posjetu su obljetnice Alijevog rođenja i smrti, blagdan al-Gadir, Muhamedov rođendan i noć al-Miradž, a savjetuju recitiranje posebnih molitvi nad grobom zbog vjerovanja u Alijevu ulogu posrednika na Sudnjem danu. Sunitski polemičari često su optuživali šijite da više preferiraju hodočašća grobnici Alija (i drugih imama) nego hadž u Meku. Zajedno s Komom u Iranu, grad Nadžaf tradicionalno predstavlja jedan od teoloških centara imamitskog šijitizma.
Žene i djeca
U političkom kontekstu, najvažniju historijsku ulogu igrali su Hasan, Husein i Muhamed, a prva dvojica imaju i vjerski značaj jer ih šijitski pravci kao užu Muhamedovu porodicu (tzv. ljude pod ogrtačem) smatraju nositeljima imamata. Hasan je bio najstariji Alijev sin i nakon očeve smrti kratko vrijeme je vladao okolicom Kufe kao kalif, nakon čega je sklopio sporazum s Muavijom i predao mu ovlasti pod uslovom da neće lično postaviti nasljednika. Otrovan je 670. godine u Medini gdje je i preminuo. Hasanov brat Husein pobunio se 680. protiv kršenja sporazuma i imenovanja Muavijinog sina Jazida za kalifa, no ubrzo je ubijen zajedno s pomagačima i dijelom porodice u bitki kod Karbale. Među poginulima bili su još šestorica Alijevih sinova (četvero od majke Fatime bint Hizam tj. Um al-Banin), te trojica Hasanovih i dvojica Huseinovih sinova. Preživjelo potomstvo Alija i Fatime bint Muhamed nosi titule šarifa (dosl. plemić) ili sajeda (dosl. gospodar), a od njih potječu i brojne alidske dinastije.
Izgled i karakter
Historijski izvori opisuju Alija kao čovjeka robusne tjelesne građe i osrednje visine, ćelavog i s dugom bijelom bradom, te navode da je imao oftalmološke probleme. Alijevu ličnost teško je definirati jer historičari u njegovim postupcima i diskursima ne pronalaze čvrste smjernice za jednostavno determiniranje, što je opet rezultat toga da su mu potezi bili paralizirani dinamičnim događajima i limitacijama njegovih podređenih, dok su sačuvani diskursi nejasni u formi i nije lako razlikovati vjerodostojne od krivotvorenih. Veliki problem predstavljaju i tendenciozni primarni izvori, bilo idealistički ili antagonistički nastrojeni, kao posljedica vjekovnih političkih sporova i denominacijskih razilaženja. U analizama starijih orijentalista s početka 20. vijeka, poput H. Lammensa i L. Caetanija, prevladavaju negativni sudovi o vještinama Alija. Lammens je potencirao političku nesposobnost, a srodne slabosti u blažoj mjeri isticao je i Caetani, uzimajući pritom u obzir pritiske teških okolnosti. Takva gledišta bitno su revidirana kod suvremenih autoriteta ranoislamske historije. L. Veccia Vaglieri tako Lammensove opaske drži potpuno neosnovanima odnosno Caetanijeve prikaze površnima, dodajući da su obojica ignorirali faktor Alijeve religioznosti prilikom donošenja političkih odluka.
Generalno, mnoštvo primarnih izvora složno je u ocjeni da je Ali bio duboko pobožna osoba i da se rigorozno pridržavao vjerskih obreda i propisa, da je bio izvrstan poznavalac i recitator Kurana, te da je odbacivao svjetovna dobra i imao skrupule u pogledu plijena i odmazde. Veccia Vaglieri navodi da nema razloga pretpostavljati da su svi ti detalji izmišljeni ili preuveličani jer su svi njegovi postupci bili u skladu s opisanim vjerskim duhom, odnosno da je ta predanost neovisno o drugim motivima bila dominantan aspekt njegove ličnosti. Kao dokazne primjere izdvaja vođenje vojnih pohoda koje je smatrao svetom dužnosti s ciljem održavanja vjerskog poretka i pobjede pravog puta (al-huda), zatim njegov odnos prema haridžitima, te prihvaćanje nepovoljnog sporazuma o arbitraži. Istovremeno, Veccia Vaglieri ističe da je upravo prekomjerna privrženost uzrok njegovog pada s obzirom da se zbog striktnih uvjerenja nije bio u stanju prilagoditi potrebama novih situacija, te opisuje njegov politički program utopijom za to doba. Politička fleksibilnost koja je nedostajala Aliju, dodaje Veccia Vaglieri, bila je s druge strane jedna od najistaknutijih karakteristika njegovog rivala Muavije.
Neovisno o neslaganju oko političke pragmatičnosti, islamolozi navode niz drugih Alijevih vrlina među kojima su iskrenost, lojalnost, skromnost, egalitarizam, milosrđe, hrabrost, disciplina, elokvencija i kavalirstvo. Od rane mladosti živio je isposničkim životom i nikad se nije predao luksuzu, a zbog inzistiranja na jednakosti u nekoliko navrata razočarao je rodbinu. Njegova zabrana vojnicima da uzimaju žene, djecu i imovinu poraženih kao plijen smatra se revolucionarnim za ratno pravo tog doba. Upamćen je i po velikodušnom praštanju svojim neprijateljima odnosno iskazivanju poštovanja prema njihovim palim borcima, tugujući i moleći nad tijelima. Na suvremenike je ostavljao snažan dojam i to je bio jedan od razloga (uz bliskost s Muhamedom) da mu počnu pripisivati atribute besprijekornosti i nadnaravne karakteristike, međutim, historičari se slažu da Ali takvo nešto nikad nije lično indicirao. Alijevo kavalirstvo također je steklo legendaran status i dovelo je do razvoja futuveta, vojničkih i ekonomskih organizacija nalik viteškim redovima u srednjovjekovnoj Evropi.
Opus
mini|lijevo|225px|Segment [[Mushaf Ali|Alijevog mushafa s ajetima 85:1-3]] Brojne Alijeve izreke postale su dijelom opće islamske kulture i citiraju se kao aforizmi i poslovice u svakodnevnom životu. Također, osnova su raznih književnih djela i integrirane su u poeziju mnogih jezika. Još u 8. vijeku Abdul-Hamid ibn Jahja, autoritet za ranu arapsku književnost, ukazivao je na nenadmašnu elokvenciju u Alijevim propovijedima i izrekama, a isti stav vijek kasnije držao je i učenjak al-Džahiz. Na prijelazu iz 10. u 11. vijek, šijitski učenjak Šarif al-Razi prikupio je velik broj Alijevih političkih diskursa, propovijedi, pisama i izreka o raznovrsnim temama, te ih je objedinio u knjizi Staza rječitosti (Nahdž al-Balaga). Za vrijeme al-Razijevog života broj poznatih rasprava kretao se oko 480. Zbirka Staza rječitosti postala je jedna od najpopularnijih i najutjecajnijih knjiga u muslimanskom svijetu, međutim, sve do kraja 20. vijeka bila je skoro u potpunosti zanemarena kod islamologa na Zapadu. Iako je autentičnost određenih segmenata dovođena u pitanje, za većinu muslimana zbirka je vjerodostojna i dan danas predstavlja izvor vjerske i književne inspiracije za sunite i šijite.
Druga značajna kolekcija je Uzvišeni aforizmi i biseri govora (Gurar al-hikam va durar al-kalim), djelo Abdul-Vahida al-Tamimija koje sadrži gotovo 11.000 Alijevih kratkih izreka. Direktno mu se pripisuju i Alijev mushaf (Mushaf Ali) kao jedna od ranih recenzija Kurana, zatim Alijeva knjiga (Kitab Ali) kao zbirka pravnih zabrana i vjerskih savjeta sastavljena na temelju Muhamedovih izjava, te Knjiga o dijatu (Kitab al-dijat) kao pravilnik o kompenzacijama za razne ozljede. Najmanje sedam srednjovjekovnih sakupljača hadisa napisali su različita djela pod naslovom Alijev musnad (Musnad Ali), sastavljenih na osnovi predaja čiji je prvi prenosilac Ali. Postoje i razne druge kolekcije slagane prema vjerskim, etičkim, pravnim i administrativnim temama, ali i molitve poput dove Kumajla ibn Zijada koja je i danas popularna kod šijita. Aliju se također tradicionalno pripisuje i pjesnička zbirka (divan), iako među naučnicima prevladava stav da je polovično autentična.
Status u islamu
mini|desno|225px|[[Osmansko Carstvo|Osmanski medaljon s Alijevim imenom u Aja Sofiji (Istanbul)]] Visoki politički, pravni i duhovni položaj Alija danas priznaju i suniti i šijiti, sljedbenici dva najveća islamska pravca, međutim, njegov je status evoluirao tokom ranoislamskog perioda. Još za vrijeme Alijevog života postojali su razni vjerski ekstremi, počevši od haridžita koji su ga proglasili nevjernikom i prigrlili isključivo Abu Bakra i Omara kao legitimne nasljednike Muhameda, zatim Omejada u čijim je džamijama tokom Muavijine vladavine uvedena praksa proklinjanja Alija s minbera, sve do pretjerano naklonih sabajita (gulata) koji su mu pripisivali božanske karakteristike i od kojih se lično distancirao. Iako je prilikom svoje smrti uživao manjinsku potporu među muslimanskom zajednicom, u narednim decenijama postao je simbolom otpora represivnoj omejadskoj vlasti i njegovi poštovatelji postali su većina.
Početkom abasidskog doba, kod muslimana koji su rane kalife uzimali za uzore pojavila se potreba za njihovom podjelom na dobre i loše, te je Ali zajedno s Abu Bakrom, Omarom i Osmanom grupiran u četiri Rašiduna (tzv. pravedna kalifa). Takav stav do 10. vijeka prihvaćen je kod svih sunita i mutazilita, uz dva različita gledišta o najizvrsnijem među četvoricom (al-afdal). Prema prvom i ujedno prevladavajućem, svaki od njih predstavljao je najboljeg člana zajednice prilikom preuzimanja vlasti, što drugim riječima Alija čini četvrtog u nizu najizvrsnijih. Neki od mutazilita držali su da je u vrijeme Muhamedove smrti Ali bio superiorniji u odnosu na trojicu prethodnika, ali su svejedno priznavali legitimitet njihove vlasti. mini|lijevo|225px|Fasada [[Džamija imama Alija|Alijevog mauzoleja (Nadžaf)]] Paralelno s navedenim sunitskim razvojem, kod gorljivih Alijevih pristalica istovremeno se profilirao šijitizam, struja koja se razilazila s većinom muslimana oko pitanja prava na kalifat i vjerskog autoriteta. Prema njihovom gledištu, trojica prvih kalifa uzurpirala su Muhamedovo političko i duhovno nasljedstvo (imamat), odnosno ono pripada isključivo Aliju i njegovoj porodici. Važan događaj u njihovoj historiji je tragična smrt Huseina kod Karbale koja je odigrala ključnu ulogu u širenju šijitizma, naročito u perifernim područjima Omejadskog Kalifata poput Iraka, Irana i Jemena. Među njima je jedino butritska podgrupa ranih zejditskih šijita iz Jemena priznavala imamat Abu Bakra, Omara i Osmana, argumentirajući da se Ali nije protivio njihovoj vlasti, međutim, od 9. vijeka nadalje kod zejdita je usvojen džaruditski stav koji trojici negira imamat.
Šijiti na sjeveru počeli su se organizirati početkom 8. vijeka uz liderstvo Alijevog praunuka Muhameda al-Bakira i njegovih potomaka, a njihovim stabilnim vjerskim i političkim uporištem u narednim decenijama postao je Iran. Šijitske zajednice isprva su živjele u tajnosti i asketskim životom, dok je do društvenog otvaranja i snažnijeg razvoja njihove teologije došlo u 9. i 10. vijeku. Tokom 8. vijeka, uz ranije odvajanje zejdizma, također je došlo do grananja šijitizma na većinski imamizam i manjinski ismailizam. Neovisno o slijeđenju različite linije imamata, svim ovim podgrupama zajedničko je da smatraju Alija prvim imamom. Osim što je imamat kao srž šijitizma usko povezan s Alijem, njegova ličnost također je ishodište za visokosofisticiranu filozofiju koja se razvijala vjekovima. Primjerice, Alijeve izreke i propovijedi predstavljaju oslonac za transcendentalnu teozofiju Mule Sadre i njegovih učenika. Uloga Alija i dan danas ima ogroman značaj u svim aspektima šijitskog vjerskog, intelektualnog i kulturnog života. mini|desno|225px|[[Kaligrafija|Kaligrafska kompozicija posvećena Aliju, stilizirana kao Asadulah (Lav Božji)]] Gotovo svi tarikati, uz određene izuzetke poput dijela nakšibendijskog, lance znanja od poslanika Muhameda prenose preko Alija. Neovisno pripadaju li sunitskom ili šijitskom pravcu, sufije vjeruju da je Ali naslijedio duhovnu moć (velaju) koja omogućuje unutarnje putovanje prema Bogu. U ranim krugovima islamskih asketa (zuhad) Ali je bio posebno poznat po svojoj pobožnosti i siromaštvu – govorili su da se jednostavno odijevao, krpao svoju odjeću i obuću, radio kao težak, te često prodavao sve što je imao (uključujući mač kojim je branio Muhameda) da prehrani porodicu. Također, opisivan je i kao najučeniji ashab za teološka i pravna pitanja. Razvojem sufijske misli tokom 10. i 11. vijeka, sve veći naglasak stavljen je na Alijevo posjedovanje tajnog ili ezoteričkog znanja, gotovo bezgraničnog po gledištu mnogih.
Alijev položaj u odnosu na prethodne vladare varirao je ovisno o sufijskom redu, što se može smatrati odrazom sunitsko-šijitskog rivalstva, pa se tako ponekad navodi manje izvrsnim od Abu Bakra ili pak podjednakim s ranijom trojicom. Njegov status u sufijskom svijetu vremenom je ojačan zbog niza faktora. Prvi je reorganizacija pretežito sufijskih futuveta na prijelazu iz 12. u 13. vijek, čiji su sljedbenici smatrali Alija oličenjem hrabrosti, velikodušnosti i nesebičnosti. Drugi faktor je taj da je stekao centralnu ulogu u većini tarikata osnovanim od 11. vijeka nadalje, među kojima se posebno ističe šijitski bektašijski red. Konačno, usponom safavidske dinastije došlo je do cvjetanja tarikata diljem Irana i Indije, odnosno do sinkretizma šijitske teologije i sufijskog misticizma.
Puente de Tierra, Nuevo Parangaricutiro
Puente de Tierra je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Nuevo Parangaricutiro.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 141 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1999 m.
Maida
Maida ima više značenja:
Religija u Vojvodini
Verska demografija
Sastav stanovništva Vojvodine prema veroispovesti je 2011. godine bio sledeći: pravoslavni (70,25%), katolici (17,43%), protestanti (3,31%) i drugi.
Hrišćanstvo
Koreni hrišćanstva na području današnje Vojvodine sežu u 3. vek, kada je uspostavljena Sremska episkopija. Tokom vladavine Gepida, među kojima se raširilo arijanstvo, u Sirmijumu je (u 6. veku) bila rezidencija arijanskog gepidskog episkopa.
Pravoslavlje
mini|levo|270p|Eparhije i manastiri Srpske pravoslavne crkve u Vojvodini. Pravoslavlje na području Vojvodine uglavnom predstavlja Srpska pravoslavna crkva, organizovana u četiri eparhije: bačku, banatsku, sremsku i šabačku. U regiji je prisutna i Rumunska pravoslavna crkva organizovana u Eparhiju Dakija Feliks, kojoj pripada lokalno rumunsko stanovništvo.
Pravoslavlje dominira u većini opština i gradova Vojvodine, sa izuzetkom grada Subotice i sedam opština u kojima je dominantno katoličanstvo, kao i dve opštine u kojima je dominantan protestantizam.
Na Fruškoj gori se nalazi 16 srpskih pravoslavnih manastira, a prema istorijskim podacima, u vreme osmanske vlasti (16—17. vek) pravoslavnih manastira na Fruškoj gori je bilo još više - 35. Manji broj pravoslavnih manastira se nalazi i u Banatu (7) i Bačkoj (3).
U 9. veku, u Sremu je postojala episkopija koju su osnovali Bugari. Kada je Srem pao u ruke cara makedonskih Slovena Samuila (957–1014), sremska eparhija je potčinjena patrijaršiji u Ohridu. Posle pada Samuilovog carstva, Sirmij je potpao pod vlast Vizantinaca, a Ohdridska patrijaršija je degradirana na rang arhiepiskopije. Među eparhijama ove arhiepiskopije bile su sremska, beogradska i braničevska. Za sremsku episkopiju pouzdano se zna da se prostirala i severno i južno od Save. Za beogradsku episkopiju, pak, nije isključeno da je imala jurisdikciju i nad krajevima severno od Dunava. Prema jednoj povelji sačuvanoj u kasnijem prepisu, beogradski pravoslavni mitropolit je za vreme ugarskog kralja Matije Korvina bio crkveni poglavar svih pravoslavnih u Ugarskoj. Za vreme poslednjih Brankovića osnovana je beogradsko-sremska mitropolija sa sedištem u manastiru Krušedolu.