Danijel_Borović
Vojna karijera u JNA i prebjeg sa aerodroma Željava 1992 godine
4. 2. 1992 godine, tada u činu kapetana I.klase JRZ-a, pukovnik Borović je prebjegao iz JNA sa Mig-om-21 u Pulu u dogovoru sa Zagrebom tj. tadašnjim državnim vodstvom Hrvatske. Tog utorka 1992 godine pukovnik Borović je sa suprugom Snježanom i sinom Vanjom izašao iz stana i krenuo do autobusa preko puta zgrade u kojoj su stanovali, dokle je supruga nastavila prema centru Bihača kao da ide u svakodnevnu šetnju. Zapravo je išla na drugi kraj grada gdje je kod prijatelja trebala čekati ljude koji će doći po nju i sina. Pukovnik Borović je po dolasku u bazu imao u najavi dva leta. Piloti su taj dan u parovima uzlijetali sa Željave u kratkim razmacima u smjeru Bosanskog Petrovca i Drvara. Prema planu letenja pukovnik Borović je bio planiran za let odmah u prvoj smijeni, i to kao nastavnik letenja mladom poručniku JRZ-a. Drugi, noćni, let je trebao započeti pred sam sumrak, kad su uvjeti za vizualno letenje najlošiji. Kad je u prvom letu dostignuo visinu od 3.000 metara, pogledao je udesno, prema zapadu, gdje je bio smjer leta prema Puli. Ugledao je ono što je meteorolog taj utorak najavio: masu oblačnog sloja koji se već približio Lici. Ispod tih oblaka vidljivost je bila vrlo slaba tako da se vrhovi planina nisu više niti nazirali. Nakon završene vježbe poručnik Borović se vratio na Željavu. Pukovnik Borović je osjećao sve veću napetost i adrenalin. Malo preostalog vremena pred drugi let i bijeg odlučio je iskoristiti za zadnju pripremu. No ono što će mu se uskoro događati nema nikakve veze s onim što se uobičajeno uvježbava u redovnom letenju kada se unaprijed točno zna što će se raditi, kuda će se letjeti, kakva navigacijska sredstva su na raspolaganju, na kojim će se radijskim kanalima održavati radiokomunikacija. Dodatni problem je bio što pista pulskog aerodroma nije bila osposobljena za noćno letenje. 63 padobranska brigada JNA (Niški specijalci) je prije povlačenja iz Pule uništila svu navigacijsku, radio-komunikacijsku i svjetlosnu opremu potrebnu za letenje. Starješine na Željavi su vjerovale da nitko ne može prebjeći, jer su preostali areodromi u Hrvatskoj nakon povlaćenje JNA bili devastirani, bez potrebnog osvijetljenja i navigacijske opreme, a na zagrebački aerodrom Pleso se nije moglo sletjeti. U realizaciji plana prebjega pomagao mu je pukovnik Miroslav Peris. Pukovnik Borović je preko pukovnika Perisa javio Zagrebu da mu se osigura ruta kroz Liku, kako tko ne bi pucao po njemu. Prema planu, pukovnik Borović je do Pule trebao sletjeti neposredno prije sumraka, u vrijeme kad bi se na zemlji još nešto moglo vidjeti. Pukovnik Borović je prije leta ispod pilotskog kombinezona obukao trenirku i majicu, a u vreću od kacige je sakrio letačku dokumentaciju i službeni pištolj. Zbog problema s cisternama kerozina kasnio je s poletanjem sa Željave koje se trebalo dogoditi u 17.05. U drugom MiG-u-21 uz pukovnika Borovića je letio kapetan 1. klase Mile Vasiljević. Pukovnik Borović je poletio sa Željave u 17.33, te se ubrzo nakon uzleta odvojio od svojeg para, kapetana Vasiljevića. Znao je da se nakon uzleta što prije mora spustiti na malu visinu iznad terena, kako ga radar s Plješivice ne bi mogao identificirati. Zauzeo je kurs prema zapadu pazeći da ne zakači neki planiski vrh. U letu je postao svjestan da nemam šanse proći Likom i spustiti se niz prijevoj Vratnik prema Senju, te dalje prema Puli. Oblaci su bili potpuno prekrili cijelo područje. Ispod donje baze bila je jaka sumaglica tako da je pri velikim brzinama bilo nemoguće na vrijeme uočiti niže planinske vrhove. Pukovnik Borović je imao tek nekoliko sekundi za donošenje odluke o novoj ruti leta. Zauzeo je novi kurs prema jugu, pokušavajući preko Velebita izbiti na obalu, negdje u rejonu Paga. Dok je ogromnom brzinom jurio iznad i između planinskih vrhova, iz baze Željava su pukovnika Borovića upitali imam li kontakt s vođom, kapetanom Vasiljevićom. Pukovnik Borović je odrješito slagao da vidi vođu. Izmišljao je kurseve i kupovao vrijeme. To nadmudrivanje je potrajalo desetak minuta u kojima je negdje iznad Sjevernog Jadrana spašavao živu glavu. Doletjevši nad Velebit nekako je uspio razaznati obrise obale, ali zbog izuzetno loše vidljivosti jedva je uočio konturu otoka ispred sebe. Postojala je realna opasnost da ga identificira operator na plješivičkom radaru pa se brzo spustio na nižu visinu. Planirao je let u brišućem letu, ali kad je shvatio koliko su stvarno loši vremenski uvjeti, na letenje ispod visine od 300 metara nije mogao ni pomisliti. Postojala je, naime, velika opasnost da će završiti razbijen o vrh nekog otoka. Da je vidljivost bila bolja ne bi bio toliki problem održavati orijentaciju i određivati potrebne smjerove leta. Sa zemlje pukovnik Borović nije mogao očekivati nikakvu pomoć, jer zemaljska navigacijska oprema nije bila u funkciji, a MiG-ovi-21 nisu bili opremljeni nikakvim nezavisnim navigacijskim sredstvom. Ubrzo je isključio i radio vezu sa Željavom, te je u slušalicama pukovnika Borovića zavladala potpuna tišina. Pogledom je uporno prolazio kroz poklopac kabine, gledajući lijevo, desno, gore i dolje. Ništa nije vidio, ni gdje je more, ni gdje je kopno. Zbog jake sumaglice i spuštanja mraka nije mogao razaznati gdje prestaje more, a počinje kopno. Pokušavao je pronaći neki prepoznatljivi orijentir, no nikako nije mogao pronaći put do pulske sletne staze. Pukovnik Borović je tražio prepoznatljiva svjetla riječkog zaljeva koji je inače uočljiv izdaleka. Letio je već tri minute prema tom kursu i nije vidio Rijeku. Sve oko njega je bilo u potpunom mraku. Pukovnik Borović je u tim trenucima razmišljao što ako će se morati katapultirati iz ispravnog aviona i što ako pritom avion padne na neku kuću. Pitanja su se nizala jedno za drugim. Istodobno mjerač goriva je pokazivao da ga je sve manje. Pukovnik Borović je imao sve manje vremena za pronalaženje piste za slijetanje, još desetak minuta. Spustio je visinu leta do nekih 300 metara, pretpostavljajući da je već preletio otok Cres i njegov najviši vrh. Uporno je pokušavao uočiti svjetla ili obrise nekakvih naselja. Iznenada, u dijeliću sekunde, daleko ispred sebe je uočio nekakav bljesak. Svake sekunde, u kojoj avionom prelazi 250 metara, bljesak se pretvarao u isprekidano svijetlo. Odjednom, kroz jaku sumaglicu, ispred i ispod putanje leta uočio je jedva vidljive žute pruge. Zaključio je da su to ona svijetla kamiona o kojima je bilo riječi da će mu osvijetliti stazu za slijetanje. Ubrzo je smanjio brzinu leta na 500 kilometara na sat. Vjerujući u svoje dugogodišnje pilotsko iskustvo, pukovnik Borović je po totalnom mrakom spustio MiG-21 na pulski aerodrom. Tek nakon spuštanja je vidio da mu je svjetlosne signale, gašenjem i paljem svijetala, na pisti davao bijeli Volkswagen Golf.