cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dimitrije Tucović
Nasleđe
Jugoslovenski komunisti u 20. veku su Dimitrija Tucovića smatrali jednim od svojih preteča. Počast su mu odali tako što su godine 1949. njegovi posmrtni ostaci preneseni sa lazarevačkog vojnog groblja i sahranjeni na trg Slavija, koji je tada preimenovan u Trg Dimitrija Tucovića. Na trgu mu je postavljen spomenik čiji je autor vajara Stevan Bodnarov. Nakon raspada SFRJ, više puta je najavljivano izmeštanje Tucovićevog spomenika sa Slavije ali, zbog otpora javnosti, to nije učinjeno. Danas se mnogi levičari, od socijaldemokrata do komunista, pozivaju na Dimitrija Tucovića kao svoju idejnu preteču.
U Republici Srbiji mnoge škole, knjižnice i kulturno-umjetničke ustanove nose njegovo ime. Godine 1973. je u produkciji Radiotelevizije Beograd snimljena biografska mini-serija Dimitrije Tucović u kojoj je naslovnu ulogu tumačio Ljubiša Samardžić.
Brodarica
Brodarica je predgrađe Šibenika s oko 3000 stanovnika preko puta Krapnja. U njemu se nalazi crkva Gospe od zdravlja i OŠ Brodarica.
Fikh
Fikh je islamsko pravo, odnosno proširenje Šerijata (islamskog zakona).
Uvod
U mnogim slučajevima Kur'an je jasan po mnogim pitanjima. U drugim slučajevima Kur'an sam nije dovoljno jasan da bi se iz toga izvuklo određeno rješenje na pitanje. Na primjer u Kur'anu piše da musliman mora da obavlja namaz ili da posti mjesec Ramazan. Međutim, Kur'an nije specifičan u detaljnom obrazloženju kako da se ove radnje obave. Detalji ovih radnji se nalaze u Sunnetu Muhameda. Kur'an i Sunnet su osnova islamskog zakona ili Šerijata.
Međutim, islamska ulema (skup islamskih učenjaka) se ne slaže uvijek oko tumačenja Kur'ana ili Suneta. Ova razilaženja u mišljenju su podstakla formiranje mezheba (škole mišljenja).
Axtell, Nebraska
Axtell je selo u američkoj saveznoj državi Nebraska. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 726 stanovnika.
Fikh
Uvod
U nekim slučajevima nema dokaza o određenom pitanju niti u Kur'anu niti u Sunnetu. Tada se islamska ulema služi drugim metodama kao što su analogija (Kijas) ili koncenzus učenjaka (Idžma). Sa svim ovim pomagalima Fikh ima mnogo više pravila nego Šerijat. Za razliku od Šerijata, Fikh se ne smatra nečim svetim i škole fikha se ponekad razilaze u mišljenju. Iako se škole fikha razilaze u mišljenju sve se smatraju ispravnim.
Islamski zakon
Fikh se sastoji iz dva osnovna dijela i to 1. pravila u izvršavanju radnji i 2. pravila u određenim situacijama u kojima se vrši radnja.
1. Pravila u izvršavanju radnji (amalija) se sastoje od :
2. Pravila vezana za situacije (wadia) se sastoje od :
Glukonokinaza
Glukonokinaza (, glukonokinaza (fosforilacija), glukonat kinaza) je enzim sa sistematskim imenom ATP:D-glukonat 6-fosfotransferaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
2-Sukcinil-6-hidroksi-2,4-cikloheksadien-1-karboksilatna sintaza
2-Sukcinil-6-hidroksi-2,4-cikloheksadien-1-karboksilatna sintaza (, 2-sukcinil-6-hidroksi-2,4-cikloheksadien-1-karboksilna kiselina sintaza, 6-hidroksi-2-sukcinilcikloheksa-2,4-dien-1-karboksilatna sintaza, SHCHC sintaza, MenH, YfbB) je enzim sa sistematskim imenom 5-enolpiruvoil-6-hidroksi-2-sukcinilcikloheks-3-en-1-karboksilat piruvat-lijaza (formira (1R,6R)-6-hidroksi-2-sukcinilcikloheksa-2,4-dien-1-karboksilat). Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Ovaj enzim učestvuje u biosintezi vitamina K2 (menahinona).
DTDP-3-amino-3,6-didezoksi-alfa-D-galaktopiranoza N,N-dimetiltransferaza
DTDP-3-amino-3,6-didezoksi-alfa-D-galaktopiranoza N,N-dimetiltransferaza (, RavNMT) je enzim sa sistematskim imenom S-adenozil-L-metionin:dTDP-3-amino-3,6-didezoksi-alfa-D-galaktopiranoza 3-N,N-dimetiltransferaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Ovaj enzim učestvuje u sintezi dTDP-D-ravidozamina, amino šećerne komponente antibiotika ravidomicina V, koji proizvodi bakterija Streptomyces ravidus.
Clarks Summit, Pennsylvania
Klars Samit je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 5.116, što je 10 (-0,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Desmetilsertralin
Desmetilsertralin je organsko jedinjenje, koje sadrži 16 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 292,203 Da.
Valpara, Frosinone
Valpara je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 18 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 560 m.
Justin (historičar)
Justin, Marko Junijan (lat. Marcus Junianius Justinus), bio je rimski povjesničar koji je živio u doba Carstva, u 2., 3. ili 4. stoljeću. Autor je epitome (sažetka) iz djela Pompeja Troga "Filipova povijest" (Epitome Historiarum Philippicarum).
Justinovo ime navodi se samo u naslovu njegova djela i to u genitivu "M. Juniani Justini“, dok se o njegovom životu ne zna ništa. Izvjesno je da je živio poslije Pompeja Troga.
Ante Gugo
Ante Gugo (Knin, Jugoslavija, 10. listopada 1963.) je hrvatski novinar i publicist. Bio je dugogodišnji novinar Slobodne Dalmacije kojoj je bio i urednik.
Životopis
Lipnja 2001. godine otišao je iz Slobodne Dalmacije jer se nije slagao s upletanjem političkog vrha u njezinu uređivačku politiku. Prešao je u politički tjednik Fokus, koji je bio pred gašenjem. U tom je listu postao glavni urednik i pod njegovim uredovanjem Fokus je postao najjači politički oporbeni tjednik kojem je rasla naklada.
Pisao je i za list Arenu.
Siječnja 2003. postao je direktor i urednik Dubrovačkog vjesnika, kojem je na čelu bio nepunih 13 mjeseca, sve do kraja veljače 2004. godine.
Danas piše kolumne za portal Politika Plus.
1995. objavio je knjigu Da se ne zaboravi.
Objavio je 2001. knjigu Politički labirint, koja je izbor Guginih tekstova u razdoblju između 9. svibnja 2000. i 25. ožujka 2001. godine.
Nagrade i priznanja
Odlikovan je Redom Danice hrvatske s likom Antuna Radića (1995.) za zasluge u kulturi.
Nositelj je Spomenice Domovinskoga rata. Dobio je više odličja za za zasluge u Domovinskom ratu.
Eda Vujević
Eda Vujević (Knin, 2. rujna 1961.), hrvatska novinarka.
U Splitu je završila Pravni fakultet, u "Slobodnoj Dalmaciji" kao profesionalna novinarka radi od 1990. god.
Do sada je izdala slijedeća djela:
Molfetta, Bari
Molfetta je naselje u Italiji u provinciji Bari, u regiji Apulija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 59557 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 30 m.
Etničko čišćenje Prijedora
desno|mini|250px|Općina Prijedor na karti Bosne i Hercegovine Etničko čišćenje Prijedora jest kampanja etničkog čišćenja koje su počinili JNA i srpska paravojska u okolici i u samom Prijedoru 1992. tijekom rata u Bosni i Hercegovini. To je drugi najveći masakr u ratu u Bosni, nakon genocida u Srebrenici. Prema procjenama, u Prijedoru je bilo 3.100 ubijenih, od čega 100 djece i 260 žena, ponajviše u logoru Omarska - oko 600.
Istraživačko dokumentacijski centar (IDC) navodi da je u širem kontekstu, odnosno cijelom razdoblju rata od 1991. do 1995. u izravnim vojnim akcijama ubijeno ili nestalo sveukupno 5.209 građana Prijedora, od toga 4093 Bošnjaka (79%), 898 Srba (17%) te 182 Hrvata (4%).
Kronologija
Prema popisu stanovništva 1991., općina Prijedor je imala 112 543 stanovnika, od čega su Bošnjaci činili 43.9 %, Srbi 42.3 % a Hrvati 6.6 % stanovništva.
Kako je 1991. započeo konačan raspad SFRJ, odnosi Srba, Bošnjaka i Hrvata su se pogoršali diljem Bosne, pa i u Prijedoru. Tijekom ljeta 1991., teško naoružana brigada Pančevo je iz Srbije stigla u Prijedor. Navodni povod bio je rat u Hrvatskoj. Brojni tenkovi iz Banja Luke prošli su kroz Prijedor na svojem putu prema Kostajnici, Petrinji i Karlovcu. Razni rezervisti smijestili su se u obližnjem hotelu, što je počelo izazivati nemir među građanima. Već krajem 1991., počeo se odigravati plan RAM prema kojem je srpska vojska, u suradnji sa SDS-om, distribuirao oružja srpskim stanovnicima Prijedora i okolice, većinom po noći. U kolovozu 1991., razotkrivena je vrpca razgovora između Slobodana Miloševića i generala Nikola Uzelaca, koji je vodio vojsku JNA u Banja Luci. Tijekom razgovora, Milošević je Uzelcu naredio davanje oružja na raspolaganje vođi Srpske demokratske stranke, Radovanu Karadžiću.
Bošnjaci i Hrvati su se počeli iseljavati iz Prijedora zbog porasta nesigurnosti i agresivnosti u općini usred sve veće srpske propagande: mediji su govorili da se Srbi moraju naoružati a Hrvate i Bošnjake su počeli nazivati "ustašama", odnosno "mudžahedinima" ili "Zelenim beretkama". Paravojska "Vukovi Vućaka" preuzeli su u kolovozu 1991. radio odašiljač sa planine Kozara, čime su odsjekli vezu sa TV Sarajevom. Zamijenjena je emisijama iz Beograda i Banja Luke u kojima su emitirani intervjui srpskih radikala te srpske nacionalističke pjesme, koje su donedavno bile zabranjene.
Sredinom travnja, postavljenje su blokade na cestama Prijedora, što je otežalo putovanje. 23. travnja, SDS je odlučio da svi Srbi moraju početi zajedno raditi na preuzimanju općine u koordinaciji sa JNA. Do kraja mjeseca, uspostavljene su tajne srpske policijske stanice a više od 1500 naoružanih Srba je bilo spremno za zauzimanje mjesta. Preuzimanje se naposlijetku dogodilo u noći sa 29. na 30. travnja, kada su u Prijedoru nasilno preuzete funkcije predsjenika i potpredsjenika općine, ravnatelja poštanskog ureda, načelnika policije, suda, banke, itd.
Međunarodni sud za ratne zločine počinjene na području bivše Jugoslavije (ICTY) je zaključio da je to samovoljno preuzimanje svih funkcija u Prijedoru bio nezakonit puč koji je planiran i koordiniran kroz dugo razdoblje kako bi se stvorila čista srpska općina.
Napadi na civile
Nakon preuzimanja svih funkcija, pojačana je vojna prisutnost a srpska policija je postavila kontrolne točke po gradu. ICTY je zaključio da su mnogi Bošnjaci ubijeni tijekom napada srpske vojske na bošnjačka sela.
Deseci tisuća ljudi je protjerano iz regije, tako da je do 1997. prema procjenama Human Rights Watch-a ostalo još samo 600 Bošnjaka i 1405 Hrvata u Prijedoru. Hrvatski svečenik fra Tomislav Matanović je u rujnu 1995. "nestao". Katolička crkva i sve džamije u Prijedoru su razorene 1992.
U travnju 1994., službenici UN-a i Crvenog križa optužili su bosanske Srbe za ubijanje najmanje 19 civila (17 Bošnjaka i dva Hrvata) u tjedan dana u Prijedoru, u kako su opisali, "najgorem valu etničkog čišćenja zadnjih 18 mjeseci", sve sa svrhom strašenja nesrpskog stanovništva kako bi ono napustilo to područje. Napadači su bacali granata u kuće te potom ubijali i pljačakali ukućane. Prema procjeni, u proljeće 1992. između 40 i 60 Bošnjaka i Hrvata je tjedno napuštalo općinu Prijedor.
Prema izvještaju UN-a iz lipnja 1994., iz općine Prijedor je protjerano 52,811 Bošnjaka i Hrvata. Povjerenstvo je izračunalo da se između 1991. i 1993. broj Srba u općini povećao sa 47,745 na 53,637 dok se broj Bošnjaka smanjio sa 43,300 na 6,124, a broj Hrvata se smanjio za 3,131 dok se broj ostalih narodnosti smanjio sa 6,350 na 2,621. Taj čin je okarakteriziran kao zločin protiv čovječnosti.
Propaganda
Radio Prijedor je započeo sa emitiranjem vijesti koje, prema ICTY-u, se jedino mogu opisati kao "bezočne laži": Dr. Mirsad Mujadžić, bošnjački političar, je optužen da je "injekcijama davao droge srpskim ženama kako ne bi mogle rađati djecu" a Dr. Željko Sikora, Hrvat, je proglašen "Doktorom monstrumom" jer je "tjerao srpske žene na pobačaj". Nadalje, "Kozarski Vjesnik" je 10. lipnja 1992. objavio vijest da je Dr. Osman Mahmuljin namjerno dao pogrešne lijekove svojem srpskom kolegi, Dr. Živku Dukiću, koji je dobio srčani udar. Sve te vijesti su imale jedan cilj: potaknuti Srbe na linč nesrpskog stanovništva. Prema ICTY-u, Mile Mutić, urednik Kozarskog Vjesnika, i novinar Rade Mutić, su redovno pohađali sastanka sa predstavnicima SDS-a kako bi dobili upute o daljnim koracima širenja propagande i agitacije.
Major JNA Radmilo Željaja izdao je ultimatum po naredbi potpukovnika Vladimira Arsića, pozivajući sve Bošnjake, Hrvate i sve druge nesrbe na predaju oružja srpskoj vojsci. Također se insistiralo na davanju izjave o "lojalnosti Republici Srpskoj", sa nedvosmislenim naglašavanjem  da će svako lice koje ne postupi po naređenju biti kažnjeno, a na eventualno pružanje otpora vojska će žestoko uzvratiti. Civilno stanovništvo je uglavnom poslušalo ultimatum i predalo lovačke puške i druga oružja, u nadi da će ih potom ostaviti na miru. Srpska vojska je išla od kuće do kuće i skupljala oružje.
Noel Malcolm je ovako opisao propagandu o tom okrugu:
Označavanje nesrpskih kuća
Ovako je glasio poziv upućen preko Radija Prijedor 31. maja 1992. godine:
Radio je također obavijestio da sve nesrpske kuće moraju objesiti bijelu krpu iznad svojeg doma kao znak vjernosti srpskim vlastima. Charles McLeod, koji je posjetio općinu Prijedor u kolovozu 1992., potvrdio je da su sve bošnjačke kuće bile identificirane bijelom zastavom na krovu. Prema svjedočenju Enesa Kapetanovića pred sudom BiH tijekom suđenja za zločine u logorima, nakon što su Srbi potpuno preuzeli Prijedor 1992., „svi nesrpski stanovnici su morali nositi bijele vrpce oko ruke ako su vjerni novoj vlasti. Svi su ih nosili, i djeca i odrasli.“
Mnogi nesrpski stanovnici Prijedora dobili su otkaze. Srpske mjesne ovlasti, tj. krizni stožer Autonomne Regije Krajine izdale su 22. lipnja 1992. odluku prema kojoj sva poduzeća, tvrtke, državne institucije, komunalije, ministarstva i Vojska Republike Srpske mogu držati jedino osobe srpske nacionalnosti.
Napad na Hambarine i Kozarac
Hambarine su bile malo selo u kojem su Bošnjaci činili većinu. 22. svibnja 1992., JNA je izdala ultimatum prema kojem su se napadači sela na JNA morali predati. Stanovnici su odbili, nakon čega je JNA započela sa granatiranjem sela iz tri smjera. U napadu su sudjelovala dva ili tri tenka te oko tisuću vojnika. Granatiranje je trajalo tri sata, nakon čega su svi stanovnici napustili svoje domove. Zabilježeno je 400 izbjeglica, a vojnici su potom palili kuće i ubijali mještane.
Slična sudbina zadesila je i Kozarac, gdje su mještani htjeli zadržati kontrolu nad svojim gradom. Vodili su se pregovori oko predaje Kozarca srpskim ovlastima, no bez uspjeha. Nakon toga, grad je opkoljen a sve telefonske linije su odsječene. Napad je započeo 25. svibnja i završio za dva dana: vojni konvoj je otvorio vatru na kuće i kontrolne točke a istodobno je započelo granatiranje sa brda. Oko 5000 vojnika je sudjelovalo u napadu. Nakon akcije, vojnici su strijeljali preostale stanovnike u njihovim kućama, dok su drugi pobjegli. Kuće su zapaljene ili sravnjene teškim topništvom. General potpukovnik Talić, zapovjednik Banjalučkog korpusa, obavješten je da je oko 800 ljudi ubijeno tijekom napada na Kozarac a 1200 zarobljeno. U jedinicama korpusa ubijena su četiri vojnika. Stanovnici koji su se predali su odvezeni u konvoju, no na cesti Prijedor-Banja Luka su žene odvojene i odvezene u logor Trnopolje a muškarci u logore Omarska i Keraterm.
Masakr na Korićanskim stijenama
Masakr na Korićanskim stijenama je zločin nad više od 200 bošnjačkih civila iz Prijedora koji se dogodio 21. kolovoza 1992. godine kao dio kampanje etničkog čišćenja Bošnjaka i Hrvata od strane srpskih vlasti u Bosanskoj Krajini. Spomenutog dana je više od 200 Prijedorčana izdvojeno iz prognaničkog konvoja od strane srpskih policajaca na planini Vlašić na lokaciji Korićanskih stijena. Civilima je naređeno da stanu na rub provalije, a potom im je pucano u leđa. Nakon što su civili popadali u 100 metara duboku provaliju, policajci su nastavili bacati bombe i dodatno pucati kako nitko ne bi preživio. Ipak, nekoliko se spasilo ranijim bacanjem u provaliju, a oni su poslije svjedočili na Haaškom tribunalu na suđenjima ratnim zločincima. Na svaku obljetnicu masakra baca se 250 ruža u provaliju.
Logori
Najviše stradanja stanovništva dogodilo se u logorima u okolici Prijedora 1992, BBC je otkrio postojanje logora Omarska i zabilježio iskaze logoraša, koje je opisao kao "šokantne i nečovječne". EU je logore opisala kao "odurne i odvratne". U Omarskoj, nekadašnjem rudniku udaljenom 20 km od Prijedora, je držano između 4000 i 6000 zatvorenika, Bošnjaka i Hrvata. Tijekom ostanka u Omarskoj, ali i u Keratermu i Trnopolju, logoraši su premlaćivani i držani u neljudskim uvjetima. Zbog velikog pritiska međunarodne zajednice, logori su zatvoreni, no procjenjuje se da je stotine a možda čak i tisuće ljudi preminulo u njima.
Komemoracija
Žene u crnom posjetile su Kozarac u općini Prijedor kako bi odale počast nedužnim žrtvama rata.
Presude
Za zločine u Prijedoru, te u logorima Omarska, Keraterm i Trnopolje, pred pravosuđem MKSJ-a na zatvorsku kaznu za ratne zločine u Haagu osuđeni su:
Ayr, Nebraska
Ayr je selo u američkoj saveznoj državi Nebraska. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 94 stanovnika.
Etničko čišćenje Prijedora
Presude
Za zločine nad Hrvatima i Bošnjacima u općini Prijedor pred pravosuđem BiH na zatvorsku kaznu osuđene su sljedeće osobe:
Prizna
Prizna je naselje u Hrvatskoj, smješteno u podnožju Velebita na uvali Prizna, nasuprot otoka Paga, sa trajektnom vezom za Žigljan. Administrativno pripada gradu Senju
Za rata u Hrvatskoj, bila je važnom prometnom točkom, jer je jedno vrijeme, prije obnove Masleničkog mosta, njome išla prometna spojnice južne, sjeverne i zapadne Hrvatske.
Cuves (Gornja Marna)
Kiv je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Šampanj-Arden, u departmanu Gornja Marna koja pripada prefekturi Šomon.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 19 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 3 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 5,4 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 346 metara.
Dimetilamin-korinoid protein Co-metiltransferaza
Enzim, koji katalizuje transfer metil grupe sa dimetilamina na dimetilamin-specifični korinoidni protein (MtbC), učestvuje u metanogenezi. Ovaj enzim sadrži neobičnu aminokiselinu pirolizin.
Carle Place, New York
Karli Plejs je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Njujork.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 4.981, što je 266 (-5,1 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Sofisti
Sofista (grč. σοφιστής, množ. σοφισταί) termin je kojim je u antičkoj Grčkoj nazivan čovek koji je posedovao određenu veštinu i koji je stoga mogao za sebe tvrditi da je mudar (σοφός). Od 5. veka st. e. ovaj se termin uglavnom koristio za učitelje koji su putovali od grada do grada i držali predavanja za novac. Njihova su predavanja bila na polju geografije, matematike, prirodnih nauka, lingvistike, ali najviše su se trudili u toma da mlade ljude osposobe za uspešan javni i politički život: prema vlastitim rečima, oni su poučavali vrlinu (ἀρετή).
Društvene promene
U političkom i kulturnom životu Grčke 5. veka st. e. dogodile su se velike društvene promene. Nakon pobede nad Persijancima razvio se u Atini vrlo živ privredni, politički i prosvetni rad. Filozofsko razmišljanje tada napušta problematiku prirode i usredsređuje se na na čoveka (ἄνθρωπος) i celokupnu društvenu problematiku – time počinje antropološki period antičke filozofije. Društvena previranja unuar same demokratske Atine, zatim rat s aristokratskom Spartom, odvodili su interes ljudi od pitanja kosmosa i njegovih zakona, a u prvi plan stavljali čoveka, njegovu društvenost, sposobnost njegove spoznaje, njegovu opštu vrednost itd.
Razvoj demokratskoga državnog uređenja doveo je na vlast široke narodne slojeve. S promenom političkoga života tesno je povezana i promena na polju obrazovanja, jer u doba demokratije nije više uspeh pojedinca zavisio od njegovog porekla, nego od sposobnosti i znanja. Naravno, u takvo vreme nije više zadovoljavao stari način obrazovanja u kojem se od mladog čoveka zahtevalo da u gimnaziji dobro izvežba svoje telo te da nauči čitati, pisati i računati, a uz to da se pomalo bavi muzikom i čitanjem pesnika. Novo doba tražilo je šire i veće obrazovanje, a želja za njim zahvatila je veliki broj ljudi. Posebno je za tim težila omladina u želji da se s većim znanjem uspešnije bavi državnim poslovima i lakše dođe do ugleda, položaja i slave. A ko je želeo da uspešno nastupa u veću (βουλή), narodnoj skupštini i u sudnicama, morao je naročito biti vešt u lepom, jasnom i uverljivom načinu govora.
Uspon sofista
Takva situacija izbacila je na površinu sofiste, putujuće učitelje koji su sebi uzeli u zadatak da govorima, predavanjima i polemikama obrazuju slobodne grčke građane. Biti sofista značilo je, doslovno, biti ljubitelj mudrosti. Njihov rad imao je dvojaki karakter. U posebnim predavanjima bavili su se obrazovanjem mladih; predavali su retoriku, eristiku (veštinu prepiranja), metafiziku, etiku, politiku i gramatiku, zatim poetiku, matematiku, astronomiju, meteorologiju, kosmologiju i teoriju muzike. U popularnim su pak predavanjima ljudima željnim znanja izlagali rezultate dotadašnjih naučnih istraživanja. Ta su predavanja držali po privatnim kućama i na javnim mestima. Predavanja su bila ili govori, sastavljeni po svim pravilima retorike, ili improvizacije o različitim temama koje su zanimale slušaoce. Sofisti su se bavili i književnim radom, pa se njima zapravo može pripisati i stvaranje umetničke atičke proze.
Mladići koji su išli sofistu u školu želeli su da steknu obrazovanje i okretnost u govoru koja je bila potrebna tadašnjem čoveku koji je hteo da učestvuje u javnom životu. Tako je glavni zadatak sofistike postala naučna i retorička priprema ljudi za političku delatnost. Za svoj rad dobijali su sofisti platu. Zbog toga je reč σοφιστής počela poprimati uvredljivo značenje koje u početku nije imala, jer σοφιστής ima u početku isto značenje kao i σοφός, tj. označava učenog čoveka.
Pogrdnom značenju reči σοφιστής značajno je doprinela i Aristofanova komedija, a posebno Sokratova, Platonova i Aristotelova polemika, u kojoj su pobijali sofističku nauku i rad. Najnegativniju karakteristiku sofistike dao je Platon u svoja dva dijaloga Sofist i Protagora. Aristotel je u spisu Sofistički zaključci (Σοφιστικοὶ ἔλεγχοι) ovako definisao sofistiku: sofistika se pričinjava učenošću, a nije, a sofist je trgovac mudrošću koja se čini mudrošću, a nije. Takvo negativno mišljenje o sofistima ostalo je do 19. veka, kad su se pojavili prvi njihovi branioci, koji su utrli put dubljoj analizi njihovog učenja i naglasili istorijski značaj grčke sofistike.
Najpopularniji sofist bio je Protagora (Πρωταγόρας, oko 481–411. st. e.) iz Abdere u Trakiji. Njegov stav: "Čovek je merilo svih stvari, postojećih da jesu, a nepostojećih da nisu" – izazvao je još u staroj Grčkoj velike polemike. Jedni su smatrali da Protagora misli da je mnenje jedini stupanj u mogućnosti ljudske spoznaje i da je s tim u vezi istinito samo ono što neki pojedinac može spoznati. Istina bi, dakle, bila svedena na to da svaki čovek za sebe određuje šta je istina, a šta nije. Prema tome, istina je krajnje relativna kategorija. Tako tumači Protagoru i Platon, njegov najoštriji kritičar. U jednom od Aristotelovih spisa, međutim, nailazi se na mišljenje da je pod "čovekom" Protagora ipak mislio na čoveka kao generičko biće, a ne individualno, te da kriterij istine, po njemu, i nije tako subjektivan kako se misli.
Mlađi sofisti
Protagora je govorio i to da o svakoj stvari postoje dve tvrdnje, od kojih je jedna drugoj suprotna. Iz toga proizlazi da se o svakoj stvari može tvrditi na dva načina, i to "za" i "protiv". Protagora je štaviše upućivao svoje učenike u to kako da slabiju tvrdnju učine jačom. Ali ta se dijalektika kod mlađih sofista pretvorila u eristiku, čiji je cilj bio samo to da dođe do uspeha bez obzira na istinu i pravo. Zato treba razlikovati starije, ozbiljne sofiste (Protagora, Gorgija, Hipija, Prodik), koji deluju u vreme tokom i posle peloponeskog rata, te mlađe sofiste, njihove učenike, koji su bili jednostrani nastavljači i nisu imali filozofske ozbiljnosti niti smisla za traženje istine. Kod mlađih sofista reči "slabiju tvrdnju učiniti jačom" (τὸν ἥττω λόγον κρεῖττω ποιεῖν) dobijaju smisao: dovesti do pobede tvrdnju koja s obzirom na pravo i istinu ne vredi upravo ništa.
Sofisti su se tako pretvorili u vešte erističare koji su s jednakom uverljivošću dokazivali bilo kakve postavke, pa čak i takve koje su se međusobno potpuno isključivale. Budući da njihov zadatak više nije bio u tome da se dođe do istine, već da se protivnika u raspravi zbuni i nadmudri, dovijali su se oni različitim doskočicama i lukavim jezičko-logičkim problemima, nazvanim sofizmi. Takođe, znali su, na primer, otegnuti svoj govor u tolikoj meri da se više nije moglo zbog mnoštva stvari koje su izrekli jasno razumeti i pratiti izlaganje, ili su govorili vrlo brzo, a znali su i provocirati protivnika, pa ovaj u svom besu više nije bio sposoban da obraća pažnju na logičko rasuđivanje.
Schelklingen
Šelklingen je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 55 opštinskih središta okruga Alb-Donau-Krajs. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 7.181 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8425108.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Alb-Donau-Krajs Šelklingen se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Alb-Donau-Krajs. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 540 metara. Površina opštine iznosi 75,2 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 7.181 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 95 stanovnika/km².
Scheer
Šer je grad u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 25 opštinskih središta okruga Zigmaringen. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 2.572 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8437101, NUTS i LOCODE  kod.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Zigmaringen Šer se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Zigmaringen. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 577 metara. Površina opštine iznosi 18,7 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 2.572 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 137 stanovnika/km².
South Ashburnham, Massachusetts
je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Masačusets.
Prvić Luka
Prvić Luka je selo na otoku Prviću, kraj Vodica.
Povijest
Prvi naseljenici vjerojatno su bili pustinjaci. Kasnije, od 15. stoljeća, mjesto postaje plemićko odmaralište, a naseljavaju ga i svećenici benediktanskog i franjevačkog reda, koji podižu samostan, a kasnije i dvije crkve. S vremenom, broj stanovnika se povećao, a vrhunac napučenosti je bio dosegnut početkom 20. stoljeća, kada ih je bilo oko 1300. Tijekom 20. stoljeća, broj stanovnika je stalno opadao, a početkom ovog stoljeća došao je na oko dvjesta.
Mjesna škola je ustanovljena 1877. godine, ali je prestala s radom polovicom prošlog stoljeća. U selo je uveden telegraf 1912., a vodovod 1978. godine.
Politika
Upravu sela čini Mjesni odbor kojeg čini pet članova. Na izborima održanima 28. veljače 2010. godine, pobijedila je „Nezavisna lista - Boris Čače” i dobila tri odbornička mjesta, a dva odbornička mjesta dobila je „Nezavisna lista - Blaž Renić”.
Gospodarstvo
Pučanstvo se ranije bavilo ribarstvom, vinogradarstvom, maslinarstvom i pomorstvom. Na kratko vrijeme, u selu je postojala tvornica za preradu srdela. Danas je glavno gospodarska djelatnost u Prvić Luci turizam. Godine 2004. otvoren je prvi mali obiteljski hotel na otoku.
U selu djeluje osam nevladinih udruga.
Poznati stanovnici
U mjesnoj crkvi Gospe od Anđela je pokopan izumitelj i diplomat Faust Vrančić.
Prvić Luka danas
Prvić Luka je zimi pusto mjesto, dok preko ljeta, s dolaskom brojnih turista, oživi kao turističko odredište.
Prvić Šepurine
Prvić Šepurine su mjesto na otoku Prviću. Nalazi se u sastavu Vodica.
Izohorizmatna lijaza
Izohorizmatna lijaza (, salicilat biosintezni protein pchB, piohelinski biosintetički protein PchB, izohorizmat piruvatna lijaza) je enzim sa sistematskim imenom izohorizmat piruvat-lijaza (formira salicilat). Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Ovaj enzim učestvuje u formiranju salicilata iz horizmata.
Prvić Šepurine
Povijest
Iako je otok prvobitno naseljen u ranom srednjem vijeku, najvažniji val stanovništva dolazi u 15. stoljeću vezano uz veliku tursku opasnost kada se na otok seli stanovništvo velikog srednjovjekovnog naselja na Srimi i osniva Prvić Šepurinu.
Kultura
U Šepurinama se nalaze dvije crkve. Manja crkvica, izgrađena u srednjem vijeku, posvećena je svetoj Jeleni Križarici, majci cara Konstantina Velikog. Nova, veća crkva, potječe iz konca 19. stoljeća i posvećena je Uznesenju Blažene Djevice Marije. U Šepurinama se nalazi i ljetnikovac znamenite obitelji Vrančić (Antun i Faust Vrančić), koji je danas u vlasništvu plemićke obitelji Draganić.
Gospodarstvo
Nekad se stanovništvo aktivnije bavilo poljodjelstvom i stočarstvom. Ali to nisu mogli toliko prakticirati na samom otoku, nego su kao i mještani Prvić Luke, obrađivali zemlje na kopnu (oko Vodica, Tribunja i Srime). Stoku se vodilo na pašu na susjedne, nenaseljene, otoke Tijat i Zmajan. Danas se stanovništvo uglavnom bavi turizmom, maslinarstvom, vinogradarstvom te ribolovom.
Stanovništvo
Apsolutno većinsko i jedino autohtono stanovništvo su Hrvati. Prezimena obitelji koja stoljećima obitavaju na otoku su: Antić, Antulov, Cukrov, Fantulin, Franić, Grbelja, Grubelić, Kursar, Mačukat, Mijat, Miš, Mišurac, Skroza, Učić, Ukić, Vlahov, Lošinjanin, Paškov i Jurat.
Zanimljivost
Osim nekoliko manjih traktora te vatrogasnog vozila smještenog u Šepurinama, na cijelom otoku nema automobila, a veza se sa kopnom održava brodom M/B Tijat koji plovi nekoliko puta dnevno u smjeru Šibenika i Vodica.
Hanbelijski mezheb
thumb|desno|400px| Hanbelijski mezheb
Hanbelijski mezheb je jedna od četiri pravne škole (mezheba) u sunitskom islamu. Njenim osnivačem bio je Ahmed ibn Hanbel, jedan od učenika imama Šafija, pa je zbog toga škola vrlo slična sa šafijskim mezhebom. Hanbelijska se škola smatra najkonzervativnijom od sve četiri sunitske škole, a prevladava uglavnom na Arapskom poluotoku što uključuje Saudijsku Arabiju, Katar, Ujedinjene Arapske Emirate, Bahrein, te dijelove Omana.
Perfluorometildietilamin
Perfluorometildietilamin je organsko jedinjenje, koje sadrži 5 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 321,039 Da.
Sigismundova kapela
mini|desno|200px|Sigismundova kapela Sigismundova kapela (Kaplica Zygmuntowska) je dio Wawelske katedrale koja predstavlja jedno od najvećih arhitektonskih znamenitosti grada Krakówa. Sagrađena je kao kapela za članove dinastije Jagelonca, a historičari umjetnosti je često nazivaju "najljepšim primjerkom toskanske renesanse sjeverno od Alpa". Njenu izgradnju je financirao kralj Sigismund I Stari, a između godine 1519-33. izgradio Bartolomeo Berrecci.
Castelcaro Basso, Padova
Castelcaro Basso je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
Astronomsko društvo Faust Vrančić
Astronomsko Društvo Faust Vrančić (ADFV) jedno je od najstarijih astronomskih udruženja u Hrvatskoj.
Povijest
Osnovano je 1965. godine u Šibeniku. Prije Društva u Šibeniku je djelovala, i danas djeluje, astronomska sekcija u Gimnaziji Antuna Vrančića koja je bila inicijator osnivanja Društva. Šireći svoje područje rada, tijekom godina prerasla je u "Astronomsko Društvo Faust Vrančić" nazvano prema jednom od najvećih Šibenčana Faustu Vrančiću.
Kroz više od 40 godina postojanja Društvo je organiziralo niz popularnih predavanja, amaterskih promatranja i drugih popularno-znanstvenih događanja. Najaktivniji period djelovanja bile su 1980-e godine. Članovi Društva sudjelovali su u organizaciji ljetnih škola astronomije u Prvić Luci, te uređivali emisiju "Zemlja i Svemir" koja se 1970-ih emitirala u programu Radio Šibenika. Kao značajne voditelje aktivnosti treba spomenuti Miroslava Berića, Dragu Sirovicu i Dragana Rošu, najplodnijeg amaterskog solarnog promatrača u Europi 1975. godine.
Težište astronomske aktivnosti Društva oduvijek je bilo promatranje meteora, posebno Perzeida.
Wawelska katedrala
mini|Wawelska katedrala na [[Wawel (brdo)|Wawelskom brdu]] Wawelska katedrala, također poznata kao '''Bazilična katedrala sv. Stanisława i Vaclava''', je crkva smještena na brežuljku Wawel u Krakówu, poznata i kao poljsko nacionalno svetište. Stara je gotovo 1000 godinu te je bila tradicionalno mjesto krunidbe poljskih kraljeva. Predstavlja katedralnu crkvu Krakowske nadbiskupije. Papa Ivan Pavao II je u njoj 2. novembra 1946. služio svoju prvu misu a kasnije je kao papa razmišljao da ga tamo sahrane.
Današnja gotička katedrala je treća po redu crkva sagrađena na istom, mjestu: prva je sagrađena i uništena u 11. vijeku; druga, sagrađena u 12. vijeku, je uništena u požaru 1305. Gradnja današnje crkve je počela u 14. vijeku po naredbi biskupa Nankera.
Šafijski mezheb
mini|desno|350px|<font color="002FA7">Šafijski mezheb Šafijski mezheb je jedna od četiri pravne škole (mezheba) u sunitskom islamu. Osnivač ove škole je bio imam Šafija, učenik Ebu Hanife i imama Malikija. Danas je slijedi oko 15% muslimana, uglavnom iz Egipta, Somalije, Indonezije, Tajlanda, Singapura i Filipina. Ova škola je slušbena kod vlada Bruneja i Malezije.
Mezheb
Mezheb ili Madhhab ( Madhaahib) je arapski termin iz koji se odnosi na islamsku školu mišljenja, pravnu školu, ili školu fikha unutar Sunitskog islama. U prvih 150 godina postojanja islama, odnosno u vrijeme života Muhammeda, a.s., postojalo je mnogo takvih škola, ustvari većina ashaba je imala svoju školu. Danas imamo veliki broj tih škola. Od poznatijih škola, škole u Damasku, Kufi, Basri i Medini su uspjele opstati kao škole Malikijskog mezheba, dok su Iračke škole preuzele učenje Hanefijskog mezheba. Druge škole, kao što su Šafijski i Hanbelijski mezheb kasnije su se pojavile.
Četiri škole Sunitskog islama, odnosno četiri mezheba, nisu daleke po učenju, te zbog toga nikad nije dolazilo do sukoba između škola zbog razlika u učenju. Mezhebi su svoje učenje zasnovali prvenstveno na Kur'an i hadisima Posljednjeg Božijeg poslanika.
Ta četiri mezheba su: mini|lijevo|400px|Mezhebi ili [[Suniti|sunitske pravne škole u islamskom svijetu: • Hanefijski - <font color="6B8E23">maslinasto • Malikijski - <font color="48D1CC">tirkizno • Šafijski - <font color="002FA7">tamnoplavo • Hanbelijski - tamnozeleno ]] Suniti vjeruju da su učenja sve četiri škole ispravna i da se ne razlikuju u temeljnim uvjerenjima i praktikovanju islama, već u raličitim shvatanjima fikha od strane imama, osnivača mezheba, te njihovih učenika. Zbog njihove raličitosti u tumačenju Kur'ana i sunneta, osnovnih izvora Šerijata, došlo je do sitnih razlika u nekim stvarima unutar Sunitskog islama (većinom se to odnosi na praktikovanje, dok u manjoj mjeri ili nimalo u vjerovanju). Na primjer, postoji mala razlika u načinu obavljanja namaza među mezhebima, iako ona nije izražena, pa tako sljedbenici sve četiri škole mogu zajedno klanjati. Ustvari, svaki musliman može obavljati namaz u džematu sa svakim drugim muslimanom, ne ovisno o školi koju slijede.
Mezhebi u Bosni i Hercegovini
Iz historijskih razloga, većina muslimana u Bosni i Hercegovini su sljedbenici Hanefijskog mezheba. Neki od bosanskohercegovačkih muslimana su počeli miješati razne mezhebe ili promijenili slijeđenje hanefijskog mezheba krajem 20. vijeka i početkom 21. vijeka, što je prouzrokovalo da reisu-l-ulema izda fetvu u kojoj obavezuje bosanskohercegovačke muslimane da se strogo pridržavaju hanefijskog mezheba.
Kriminal bijelog ovratnika
Kriminal bijelog ovratnika je izraz koji u najširem smislu označava kriminalne akte osoba koja pripadaju srednjim i višim slojevima nekog društva. Ime je dobio po engleskom izrazu white-collar (bijeli ovratnik) koji, pogotovo u SAD, označava radnu snagu koja se bavi uglavnom intelektualnim radom, pa stoga zauzima više položaje u preduzećima, ima bolje plate, te veći ugled i položaj u društvu od klasične radničke klase (blue-collar) koja se bavi uglavnom fizičkim radom.
Severski Donjec
Severski Donjec je četvrta po veličini rijeka Ukrajine, velika desna pritoka Dona važna za transport uglja iz Donbaskog bazena.
Kriminal bijelog ovratnika
Kriminal bijelog ovratnika se često od ostalih vrsta kriminala razlikuje i po tome što obično ne izaziva veliku pažnju javnosti, ali ni policijskih, odnosno pravosudnih organa države. Razlozi za to su u činjenici da su počinitelji tih djela obično ne samo dobro situirani, nego i povezani s vodećim predstavnicima vlasti, odnosno vrhunski školovani odnosno stručno osposobljeni da dugo vremena kriju postojanje svojih zločina.
Severski Donjec
Hidrografija
Severski Donjec izvire na Centralnoruskoj visoravni u Belgorodskoj oblasti, nakon tog teče prema jugu. Nakon što prođe grad Belgorod ulazi u Ukrajinu, kad dotoče istočno od Harkova, naglo zavija prema jugozapadu i gotovo se ponovno vraća u Rusiju, zatim ponovo pravi veliki luk i teče na jugoistok uz velike meandre preko istočne Ukrajine.
Kriminal bijelog ovratnika
Drugi važan razlog je u tome što kriminal bijelog ovratnika u pravilu ne sadrži elemente nasilja, pa ga stoga ni javnost ni država ne shvaćaju kao ozbiljnu prijetnju.
S druge strane, dio ekonomista, sociologa i kriminologa drži da je kriminal bijelog ovratnika daleko opasniji po društvo od drugih vrsta kriminala jer je u stanju ozbiljno potkopati financijsku sigurnost države i širokim slojevima stanovništva učiniti daleko više štete nego pojedinačni akti nasilja i drugog "običnog" kriminala.
Severski Donjec
Hidrografija
U svom donjem dijelu nekih 50 km, rijeka formira granicu između Ukrajine i Rusije, sve do grada Donjeck kod kojeg ulazi u Rusiju da se kod mjesta Ust-Donjecki u Rostovskoj oblasti ulije u rijeku Don. thumb|left|240px|Karta [[porječje|porječja Dona sa Severskim Donjecom]] Severski Donjec sa svojim pritocima ima porječje od oko 100.00 km², koje se proteže od Belgorodske oblasti u Rusiji, preko istočne Ukrajine do Rostovske oblasti.
Zbog pomanjkanja voda u ljetnim mjesecima duž rijeke izgrađeno je puno akumulacionih jezera, a 1970-ih izgrađen je sistem kanala do Dnjepra, kojim se dio voda prebacuje u Severski Donjec.
Rijeka se ledi od decembra do kraja marta. Izgradnjom 6 ustava plovna je do ukrajinskog grada Sjeverodonjeck nekih 220 km od svog ušća u Don.
Desoksimetiltestosteron
Desoksimetiltestosteron je organsko jedinjenje, koje sadrži 20 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 288,467 Da.
Petar Knežević
Fra Petar Knežević (Knin 1702. - Sinj 18. lipnja 1768.), hrvatski pjesnik i skladatelj.
Život
U franjevački red stupio je god. 1719. na Visovcu. Filozofiju i teologiju završio je u Šibeniku. God. 1728. postao je propovjednikom u Makarskoj, 1730. učitelj gramatike u Šibeniku. God. 1732. - 1735. bio je tajnik Franjevačke provincije Bosne Srebrene, zatim definitor i kustos novoosnovane dalmatinske provincije Presvetog Otkupitelja. Kratko je vrijeme upravljao Sinjskim samostanom, a veći je dio života proveo u njemu kao voditelj kora i učitelj crkvenoga pjevanja.
Djelo
Knežević u svojim djelima gotovo vjerno rabi osmeračku strukturu stiha, a izraz mu je pod utjecajem narodne predaje, jako blizak narodnom pripovijedanju. Ona su stekla veliku popularnost pa se oratorij Muka Gospodina našega Isukrsta i plač majke njegove i danas pjeva po crkvama u Dalmaciji i Bosni i Hercegovini, a neke su njegove pjesme ušle u pučku molitvenu predaju. Tiskana su u Veneciji. Kneževićeva rukopisna ostavština čuva se u samostanu Čudotvorne Gospe Sinjske. U glazbenim djelima predstavnik je franjevačkog baroka 18. st. Njegovu hrvatsku misu, Missa u Harvatski jezik, Anđelko Klobučar je obradio za orgulje i četveroglasni zbor.
Pobožnost prema Gospi Sinjskoj
Knežević je prvi veliki pjesnik štovatelj Gospe Sinjske. Njoj je posvetio zbirku Pisme duhovne razlike, sa ukupno sedam pjesama, nastalih mahom u prigodi blagdana Velike Gospe. U njima opisuje preobrazbe Gospine slike, koja mijenja izraz lica, u vremenima zlih slutnji postajući žalosna i blijeda. Također, Kneževićeva Gospa ima radostan izraz lica u trenucima uslišanja molitvi. Sam svjedoči kako je pišući pjesmu Tebe vazda, o Marijo, hoću štovati, potpuno izgubio vid na jedno oko, a dvije godine nakon toga potpuno oslijepio. Zavjetovavši se Gospi vid mu je vraćen, što je opisao u pjesmi Majki primiloj Mariji na poklon: "(...)Vid buduć mi povratila / Majka slatka i primila / Sad joj većju dužnost imam / Zato pismu priuzimam(...)". Najdojmljiviju sliku Bogorodičine savršenosti prikazao je u pjesmi Na slavu čudotvorne Majke od milostih, koja je pod Sinjem koja počinje stihovima: "Sinjska slavna, o Priliko / (...) Sve j' u Tebi plemenito / Što se vidi, i nahodi (...)". Ovaj veliki Gospin pjesnik pokopan je ispod glavnog oltara u sinjskom Svetištu, a Gospi Sinjskoj zahvaljuje i milost sretne smrti. Naime, 18. lipnja 1768., dok su fratri pred Gospinom slikom nakon Lauretanskih litanija pjevali hvalospjev Sva si lijepa, o Marijo, Knežević je, ležeći na umoru, tražio da se otvore vrata njegove sobe. Ponavljajući tekst "O, Marijo", umro je na rukama sinjskoga gvardijana fra Frane Buljana. Gospa Sinjska za njega je bila i ostala Ures sinjski i Majka čudesa.
Zanimljivost
Srpski jezikoslovac Vuk Karadžić, poznati prisvajač i negator hrvatske jezične baštine, u spisu Srbi svi i svuda donosi Kneževićevu pjesmu Na slavu čudotvorne Majke od milostih, koja je pod Sinjem kao primjer kako treba pisati srpskim jezikom.
Mijalko Todorović
Mijalko Todorović Plavi (1913 — 1999), učesnik Narodnooslobodilačke borbe, društveno-politički radnik SFRJ i SR Srbije, junak socijalističkog rada i narodni heroj Jugoslavije. U periodu od 1971. do 1974. godine obavljao je dužnost predsednika Savezne skupštine Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije.
Biografija
minijatura|Mijalko Todorović govori na narodnom zboru u Bugojnu novembra [[1943.]] minijatura|Miting u oslobođenom Valjevu 21. septembra 1944 godine. S desna na levo: 2. [[Života Đermanović 3. Vaso Jovanović, komandant I prol. div 4. Peko Dapčević 5. Sreten Žujović 6. Mijalko Todorović.]] desno|mini|290p|Grob Mijalka Todorovića u Aleji narodnih heroja na [[Novo groblje (Beograd)|Novom groblju u Beogradu]]
Brie-Comte-Robert
Bri Kont Rober je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Sena i Marna.
Mijalko Todorović
Biografija
Rođen je 25. septembra 1913. godine u selu Dragušici, kod Kragujevaca. Osnovnu školu završio je u rodnom mestu, a gimnaziju u Kragujevcu, gde je došao u dodir s radničkim pokretom. Već u višim razredima gimnazije učestvovao je u akcijama radničkog pokreta i napredne omladine u Kragujevcu.
Posle završetka gimnazije, upisao se na elektromašinski odsek Tehničkog fakulteta u Beogradu, koji je završio 1940. godine. U toku studija pripadao je revolucionarnoj studentskoj organizaciji i učestvovao u akcijama studenata Beogradskog univerziteta. Kao predstavnik studenata Beogradskog univerziteta, učestvovao je u radu Međunarodne omladinske konferencije za pomoć izbeglicama i žrtvama rata u Remsu, i Međunarodne konferencije studenata socijalista i komunista u Parizu, u leto 1937. godine. Početkom 1938. godine izabran je za člana Centralnog odbora Ujedinjene studentske omladine, a iste godine je postao i član Komunističke partije Jugoslavije (KPJ).
Od 1939. godine je bio na političkom radu u unutrašnjosti Srbije. Bio je sekretar Mesnog komiteta KPJ za Kragujevac i član Oblasnog komiteta KPJ za Šumadiju. Sredinom 1940. godine izabran je za sekretara Okružnog komiteta KPJ za Kragujevac, a na Petoj zemaljskoj konferenciji KPJ, održanoj oktobra 1940. godine u Zagrebu, bio je delegat partijske organizacije kragujevačkog okruga. Do Aprilskog rata 1941. godine radio je na formiranju novih i učvršćivanju postojećih partijskih organizacija i rukovodstava u Šumadiji. Aprilski rat ga je zatekao na partijskom radu u kragujevačkom okrugu.
Narodnooslobodilačka borba
Posle okupacije Kraljevine Jugoslavije, kao sekretar Okružnog komiteta radio je na povezivanju i učvršćenju partijskih organizacija i rukovodstava, pripremanju ustanka i razvoju oružane borbe u kragujevačkom okrugu.
Posle neprijateljske ofanzive na slobodnu teritoriju zapadne Srbije, u jesen 1941. godine, povukao se s partizanskim snagama u Sandžak, i 21. decembra 1941. postavljen je za zamenika, a kasnije i za političkog komesara, Prve proleterske udarne brigade.
Pored političkog rada u jedinicama NOVJ, bio je i većnik AVNOJ-a, član Predsedništva AVNOJ-a, većnik i član Predsedništva ASNOS-a.
Posleratna karijera
Posle oslobođenja Jugoslavije, obavljao je razne odgovorne državne i partijske funkcije. Bio je: načelnik Vojnoindustrijskog odeljenja Ministarstva narodne odbrane i upravnik Izvanredne uprave za snabdevanje, zatim pomoćnik ministra narodne odbrane (do 1948), ministar za poljoprivredu Vlade FNRJ i ministar-predsednik Saveta za poljoprivredu i šumarstvo Vlade FNRJ (1948 — 1953). Od 1953. godine bio je član Saveznog izvršnog veća (SIV), zatim potpredsednik Odbora za privrednu koordinaciju SIV-a (1958 — 1963). Godine 1963. izabran je za potpredsednika Savezne skupštine i predsednika Saveznog veća Savezne skupštine (1963 — 1967), a 1971. godine za predsednika Savezne skupštine SFRJ.
Na prvim posleratnim skupštinskim izborima izabran je za poslanika velike Antifašističke skupštine narodnog oslobođenja Srbije, člana njenog Predsedništva i poslanika Privremene narodne skupštine DFJ. Od tada do 1967. godine biran je za narodnog poslanika Savezne skupštine svih saziva.
Bio je član Centralnog komiteta Komunističke partije Srbije, odnosno Saveza komunista Srbije, od Osnivačkog kongresa, maja 1945, do 1959. godine. Za člana CK KPJ (SKJ) biran je neprekidno od Šestog do Devetog kongresa. Od 1965. do jula 1966. godine bio je sekretar CK SKJ, a od oktobra 1966. godine sekretar Izvršnog komiteta CK SKJ. Na Devetom kongresu SKJ, 1969. godine, izabran je u Predsedništvo i Izvršni biro Predsedništva SKJ. Bio je član Saveta narodne odbrane SFRJ, član Izvršnog odbora Savezne konferencije SSRNJ i član Saveta federacije SFRJ od njegovog osnivanja. Imao je čin rezervnog general-potpukovnika.
Umro je 3. marta 1999. godine u Beogradu i sahranjen je u Aleji narodnih heroja na Novom groblju.
Knjige i odlikovanja
Bavio se publicističkim i teorijskim radom iz oblasti ekonomske teorije socijalizma. Objavio je knjige:
Roma città aperta
Roma città aperta je italijanski crno-bijeli film snimljen 1945. u režiji Roberta Rossellinija, poznat po tome što se smatra prvim ostvarenjem italijanskog neorealizma, odnosno kao prvi film koji je osvojio Zlatnu palmu na Kanskom filmskom festivalu.