Andrija_Martonić
Francuski revolucionarni ratovi i Napoleonski ratovi
Od 1793. do 1796., tijekom Francuskih revolucionarnih ratova, barun Martonić je bio u stožeru pomoćnog korpusa generala topništva Josepha Nikolausa de Vinsa u Pijemontu. General de Vins je posvjedočio da je tada 22-godišnji satnik Martonić neumoljivom marljivošću upoznao pijemontske Alpe, čime se osobito vješto koristio u odabiranju najpovoljnijih položaja za zaustavljanje neprijatelja, te da pri tome nije propustio priliku da se dobrovoljno javi za najvažnije i najodlučnije pothvate, primjerice zauzimanje položaja kod Setepanea 25. i 27. juna 1795. Svojim vojničkim znanjem, hrabrošću i ustrajnošću pridonio je sretnom ishodu tih borbi. Slično je posvjedočio i podmaršal Giovanni Marchese di Provera o događaju 13. aprila 1796., kada je barun Martonić, dobrovoljno predvodeći vojnike, pomogao u uspješnoj obrani položaja kod Casserija. Zajedno sa oko 900 vojnika, čitav dan i pol hrabro se odupirao francuskoj armijskoj diviziji generala Pierra Augreaua. Nakon časne predaje položaja kod Casserija, zajedno sa drugim časnicima, barun Martonić se vratio u Beč. Barun Martonić je potom dodijeljen podmaršalu barunu Froonu, koji je imao zadaću tajno nadgledati i ophoditi granicu od Salzburga, kroz Bavarsku, do Passaua. Povjereno mu je i utvrđivanje obrane uzduž rijeka Salzach i Inn, sve do Braunau na Innu. Pri austrijskom zaposjedanju Dalmacije 1797. godine, barun Martonić je postavljen za glavnog inženjerijskog zapovjednika u toj provinciji. U septembru 1799., sa dva inženjerijska časnika koje je sam odabrao, otišao je iz Dalmacije i dodijeljen je postrojbama podmaršala Michael von Fröhlicha kako bi predvodio opsadne radove za zauzimanje Ancone. Nakon tri mjeseca opsade, Ancona je zauzeta. Barun Martonić je 31. prosinca 1799. ponovno izvanredno promaknut, ovaj put u čin major-a (bojnik) u "Inženjerijskom korpusu Habsburške vojske". Nakon popravka utvrda u Anconi, upućen je u Veneciju, gdje je od 1801. do 1805. vodio radove za defenzivno i ofenzivno utvrđivanje grada, a zatim je radio na osnovama utvrda uz ceste i na planinskim prijevojima koji su vodili iz Italije u Tirol. Barunu Martoniću je povjereno također obilaženje i opisivanje tih predjela. Na početku rata 1805. godine, barun Martonić je vodio privremenu dogradnju poljskih opkopa kod Scoglio della Malghera i Brondola. Zbog savršeno izvedenih radova, u oktobru 1805., izvanredno je promaknut u čin oberstleutnant-a (potpukovnik). Nakon sklapanja mira 1805. godine i odstupanja Venecije Francuskoj, barun Martonić je pozvan u zapovjedništvo "Inženjerije vojske Austrijskog Carstva" u Beču, gdje je ostao sve do 1809., provodeći posebne zadaće koje su mu povjerili glavni zapovjednik austrijske vojske nadvojvoda Karlo i zapovjednik "Inženjerije" nadvojvoda Ivan. U julu 1808. promaknut je u čin oberst-a (pukovnik) i imenovan za zapovjednika "Minerskog korpusa vojske Austrijskog Carstva", a u međuvremenu postao je barun. Uoči novog rata sa Francuskom, 23. februara 1809. godine, barun Martonić je imenovan načelnikom stožera u "I. Bellegardeovu korpusu". Po povlačenju austrijske vojske iz Češke, pozvao ga je car Franjo II. u svoj stožer, a nakon sklapanja mira ponovno je priključen "Inženjeriji Austrijskog Carstva". U decembru 1812. barun Martonić je imenovan potporučnikom u "Kraljevskoj ugarskoj plemićkoj tjelesnoj gardi", a 30. marta 1813. postao je generalmajor (general-bojnik). Dvije godine poslije bio je i dalje u gardi, ali je po carevoj zapovijedi imenovan zamjenikom zapovjednika utvrde Mantova, koja se našla u opasnosti zbog napredovanja napuljskog kralja i francuskog maršala Joachim Murata. Nakon Muratova poraza barun Martonić se priključio kao brigadir austrijskoj vojsci u Francuskoj, ali se već u novembru 1815. godine vratio natrag u gardu.