Stevan_Stojanović_Mokranjac
Da je Mokranjac bio posebno zainteresovan za sakupljanje i proučavanje narodnih melodija svedoče njegovi melogrami nastali u januaru i februaru 1896. godine, kada je dvanaest dana boravio u Prištini12 "radi toga posla", a naročito zanimljiv, sa naučnog aspekta studiozno napisan Predgovor o morfološkim osobenostima srpskih narodnih melodija iz Levča.13 Od značaja je i objavljivanje narodnih melodija iz Levča, 1902. godine. Pre svega, uz sabranu građu opisani su i običaji (slava, svadba, sahranjivanje, sedeljka), čime se dokazuje da se muzički folklor shvata kao kompleksna pojava, što on zaista i jeste. Istraživanje teorijskih osnova narodne muzike jedne etničke oblasti (Levač), u naučnom pogledu je najcelishodnije i aktuelno i u našem vremenu. Takođe je od značaja i savremen Mokranjčev tretman prilikom melografisanja i publikovanja narodnih melodija: "verno kako se u narodu pevaju...bez predznaka kod ključa", što ukazuje na pravilan i jedinstven stav, i još početkom XX veka nagoveštava rađanje nauke o narodnoj muzici, etnomuzikologije, i u Srbiji toga doba.14 U komentarima uz zapise narodnih melodija sa Kosova15 na prvom mestu se ističe njihova funkcija: "peva se uz određen običaj (slava, svadba, za Božić, Uskrs...)". Na primer, pesma koja se pevala o Uskrsu ("Veligdanska"), broj 95, pratila je i obredno ljuljanje za plodnost. Zatim se uočava da porodični srpski praznik, slava, ima karakterističan, "ustaljen napev", glas, osoben u mnogim našim krajevima, gde su migracijama dospeli Kosovci (vidi pesmu br. 97 i uporedi sa pesmama br. 1 i 2). Zatim, zapis slavskih pesama, naročito onih u Gračanici na Kosovu, ukazuje na njihovu jedinstvenu funkciju da se nekada o slavama pevalo i svim članovima domaćinstva, kao i gostima i prijateljima, i da "sve slavske pesme idu na istu turliju" — melodiju(komentar uz pesmu br. 97); to ukazuje, takođe, na širi princip korišćenja melodijske formule. To se odnosi i na svadbene pesme, uz Mokranjčevu konstataciju: "da su sve svadbene pesme u deseteračkom stihu, i da se zato izvode na isti glas", "turliju" (reč turskog porekla u narodnoj muzičkoj terminologiji toga vremena na Kosovu). Dalje, pevanje ovih pesama, kao i drugih, notirano je sa osobenim artikulisanjem, tj. izvikivanjem na samoglasniku "I"! (pesme, 104 a, b, zatim, 90 a, b, i druge). U nas to nisu zapažali i zapisivali melografi pre Mokranjca, a on je, notirajući ovu pojavu, izvršio i prvu originalnu klasifikaciju izvikivanja u obrednim pesmama (vidi komentar uz pesmu 104 a). Interesujući se i za orske igre uz pevanje (najstarija forma kola od br. 115 do 133), pored zapisanih melodija takve vrste, on uzima od izvođača i dragocene etnokoreološke detalje o društvenim igrama devojaka koje igraju uz pevanje. Na osnovu jedne pesme uz igru (vidi primer 115 a, b), zapisanu od Vanke iz sela Sušice na Kosovu, tačno se može rekonstruisati način igranja uz pevanje i ko učestvuje. Neke igre sadrže elemente inicijacije, što se ogleda u tome kako se izvode, tj. u odvojenim lesama i po polovima, zasebno devojke od momaka, da bi se na kraju svi izmešali (vidi pesme br. 116, 117). Uočavajući, u nekim slučajevima, sačuvane patrijarhalne odnose u društvenom životu Kosovaca s kraja XIX veka, S. Mokranjac dočarava, kraćim osvrtom na jednu reč "grbina", sav podređeni položaj seoske žene toga vremena. Njegov komentar uz zapis pesme: "Ovce čuva Jelena" (pr. br. 151), rečito govori kakav je u to doba bio odnos muškarca, domaćina, i njegove potčinjene ženske čeljadi. Jedna od pevačica, koju je "tercuman" (tumač) Branislava Nušića,16 srpskog konzula u Prištini, doveo da peva Mokranjcu u Prištini narodne pesme, odgovorila mu je "da ona ne može da peva dok joj ne dođe muško čeljade iz njene kuće sa kojim je došla na pazar u Prištinu", tj. dok joj ne dođe njena potpora, "grbina". Uz pojedine pesme u vezi sa migracijama našeg življa sa Kosova u istočnu Srbiju, zanimljiva su Mokranjčeva zapažanja njihovih sličnosti (pesma br. 145), ili da u pesmama gradskog porekla ima karakterističnih stranih primesa i odlika (pesma br. 174). Zapisujući narodne melodije od pevača sa Kosova, ali i ne samo od njih, Mokranjac je upravo shvatio i ocenio značaj sakupljačkomelografskog posla, kao i potrebu za mnogo širim i sistematičnijim radom, o čemu je, kao budući dopisni član Srpske kraljevske akademije, podrobnije pisao 1906. godine u recenziji o rukopisnoj građi nedovoljno muzički obrazovanih učitelja, zapisivača narodnih melodija u Srbiji. Na jednom mestu, misleći, dakako, i na svoj rad, on piše: "A da bi i to beleženje još pouzdanije bilo, valja nabaviti fonograf, u koji bi pevači pevali, a stručnjak bi posle sve otpevano verno stavio u note"... "A kako treba sakupljati narodne melodije, kako treba pevati i svirati u fonograf, šta treba zabeležiti pored teksta (mesto gde je pevana melodija, lice koje je pevalo, kako se gde zove melodija i neki pojedini delovi itd.) o tome da se napišu i štampaju upustva i da se razašlju."17