Gotičke_freske_u_Istri
Istarske freske do druge polovice 15 . stoljeća
Na freskama u crkvi '''sv. Nikole u Rakotulama' slikao je majstor obrazovan u giottovskoj'' tradiciji. Uočeni su i elementi preuzeti s kompozicija Paola Veneziana. Freske prikazuju legendu o Sv. Nikoli koju je sa spomenutim majstorom oslikao i njegov pomoćnik sklon narativnoj ekspresiji, ali manje nadaren. Slike su narudžba plemića obitelji Barbo. Uvezene slike nastale u drugoj polovici XIV. stoljeća (kao i one u Sv. Mariji Magdaleni u Šorićima i Sv. Trojstvu u Labincima) nisu imale utjecaja na razvoj istarskog slikarstva. Gornjotalijanski utjecaj prepoznatljiv je i u crkvici sv. Pelagija kod Završja u kojoj se „plastično doživljena grupa apostola pokreće na sceni Uzašašća“. Javlja se nova osjećajnost, življe boje, tonska modelacija puti, paleta raspoloženja i grimasa lica. Mletačke osobine vidljive su u slici krunjenja Bogorodice u '''Sv. Antunu u Žminju''' (na kojeg se nadovezuju freske u Sv. Roku u Butonigi, Sv. Mariji u Gologorici te u Sv. Katarini u Lindaru). Novi val fresaka javlja se oko 1400. godine. Heterogenost novog vala fresaka ipak ima pojedina zajednička obilježja. Nova, živa, vedra skala boja, vrlo svijetli inkarnati, uvelike smanjen plasticitet, pojednostavljeni oblici, shematski nabori draperija te izrazito dekorativna tendencija obilježja su novog vala fresko slikarstva na području Istre. Navedene značajke dio su likovnoga repertoara Sv. Jelene u Oprtlju. Slična likovna sredstva prepoznatljiva su i u simboličkom i narativnom prikazu „Živog križa“ u crkvama sv. Katarine u Lindaru i u sv. Križa u Butonigi. Na prijelazu iz 14. u 15. stoljeće sačuvan je najopširniji ciklus slikarija u crkvi sv. Barnabe u Vižinadi kao spoj bolonjskog i venetskog trecenta. Sceničnost freski dodatno raste u prvoj polovici 15. stoljeća u ciklusu crkve sv. Mihovila u Pićnu. Jedan od najboljih umjetničkih dometa kontinentalne Istre, freske u prezbiteriju zborne crkve u Pazinu, datira se oko 1460. godine. Posredstvom feudalaca iz pazinske grofovije pozvan je školovani strani majstor. Organizacija svodnih polja svjedoči o postupku u kojemu je majstor umetao kompozicije s pejzažima u rombove i trokute svodnih polja, istovremeno poštujući arhitektonsku raščlambu i povezujući je sa sadržajem prikaza. Visoka i pomalo patetična izražajnost kulminira u figuri sv. Mihovila koja u središnjem rombu određuje ostatak kompozicije. U postupnoj gradaciji ljubičaste, zelene i narančanste boje ponavlja se lik Stvoritelja u Genezi, a na bočnim je zidovima prikazano Navještenje s idealiziranom Djevicom i lijepim anđelima. Zemaljski likovi, s naglašenom fizionomijom, ali ujedno i elegantnim aktovima obilježja su pazinskog majstora. Pod utjecajem cvjetne mletačke gotike radi majstor Albert iz Konstanza u '''crkvi sv. Vida u Pazu''' 1461. godine. Bogorodicu s Djetetom postavlja na prijestolje izrezbareno poput mletačke čipke pritom dekorativno ukrašavajući Bogorodičinu halju vijugavim, dekorativnim naborima. Majstoru Albertu iz Konstanza pripisuju se još Sv. Juraj u Brseču, Sv. Kvirin kraj Jesenovika, Sv. Juraj u Plominu i Sv. Trojstvo u Lovranu (po novijim istraživanjima još i freske u Sv. Duhu i Sv. Antunu Opatu u Balama, Sv. Mihovilu u Pićnu i Sv. Mateju u Prodolu). Značajan je i ciklus u '''crkvi sv. Trojstva u Žminju''' koji je 1471. godine naslikao strani majstor. Ovaj ciklus zidnih slika karakteriziraju ljupka lica Madona i anđela, Krista i apostola, žena, vojnika i staraca. Majstorov je likovni izričaj poetičan u detaljima poput pogleda oka i transparentnosti materijala poput stakla. Majstor promišlja i o prostoru prikazanom na freskama pa je tako interijer određen dijagonalama centralne perspektive, a vanjski prostor vedutama gradskih trgova i kuća. Figure su zaobljene i naznačene fizionomije ispod svojih draperija. Sličnost s ovim freskama nađena je u neposrednoj kontinentalnoj blizini, primjerice Kranjskoj. Nekoliko desetljeća nakon pazinskih i žminjskih ciklusa kreće najplodnije razdoblje istarskoga zidnog slikarstva.