cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vijetnamski rat
Svrgnuće i atentat na predsjednika Diema
Nakon puča uslijedio je kaos. Hanoi je iskoristio priliku i pojačao svoju potporu gerilskim borcima. Južni Vijetnam ušao je u period ekstremne političke nestabilnosti budući je u brzoj sukcesiji jedna vojna vlada smijenjivala drugu. Komunisti su na svaki novi režim u Južnom Vijetnamu gledali kao na novu američku marionetu; bez obzira na Diemove nedostatke, njegova reputacija kao nacionalista (kako je Robert McNamara kasnije ustvrdio) bila je besprijekorna.
Američki vojni savjetnici nalazili su se na svakom nivou vojnih snaga Južnog Vijetnama. Međutim, bili su kritizirani zbog ignoriranja političke prirode pobune. Kennedyjeva administracija željela se fokusirati na pomirenje i "pobjedu korištenjem srca i uma" naroda. Ipak, vojni stratezi u Washingtonu bili su protivnici bilo kakve druge uloge američkih savjetnika osim one konvencionalne - obučavanjem vojnih trupa. General Paul Harkins, zapovjednik američkih snaga u Južnom vijetnamu, povjerljivo je prognozirao pobjedu do Božića 1963. godine. CIA je, međutim, bila manje optimistična upozoravajući da je "Vietkong de facto i dalje u većinskoj kontroli sela Južnog Vijetnama te da postepeno povećava i uspijeva u svojim naporima".
Razdoblje predsjednika Johnsona (1963–1969)
thumb|left|upright|Američki [[B-66 Destroyer|B-66 razarač i četiri F-105 Thunderchiefa bacaju bombe na Sjeverni Vijetnam tokom operacije Rolling Thunder.]] Nakon što je 22. 11. 1963. godine ubijen predsjednik Kennedy, dotadašnji potpredsjednik Lyndon B. Johnson preuzeo je predsjedničke ovlasti i u početku svog mandata pitanje Vijetnama nije smatrao prioritetom budući je više pažnje posvećivao svojim programima "Veliko društvo" (eng. Great Society) te drugim društvenim reformama. Predsjednički pomoćnik Jack Valenti se prisjeća: "U to vrijeme pitanje Vijetnama nije bilo veće od ljudske šake na obzoru. Jedva da smo i diskutirali u vezi Vijetnama budući tada to još nije bila velika stvar."
Dana 24. 11. 1963. godine Johnson je izjavio da "bitka protiv komunizma... mora biti udružena... snagom i odlučnošću." Ta zakletva došla je u vrijeme kada se situacija u Južnom Vijetnamu počela pogoršavati, pogotovo na mjestima poput Mekong Delte uslijed posljednje pobune protiv Diema. Johnson je obrnuo Kennedyjevu politiku distanciranja od Vijetnama pa je umjesto povlačenja 1000 vojnih snaga do kraja 1963. godine (Kennedyjeva rezolucija od 11. 10.) dana 26. 11. donio svoju rezoluciju kojom je proširio ratno djelovanje.
Vojno revolucionarno vijeće koje se sastalo umjesto snažnih vođa Južnog Vijetnama sastojalo se od 12 članova čiji je voditelj bio general Duong Van Minh kojeg je novinar Stanley Karnow kasnije opisao kao "oličenje letargije". Američki ambasador u Južnom Vijetnamu Lodge, frustriran završetkom godine, poslao je telegram u vezi Minha: "Hoće li on biti dovoljno jak da preuzme stvar u svoje ruke?" Već u januaru 1964. godine general Nguyễn Khánh svrgnuo je režim generala Minha. U kratkom vremenu dogodilo se još nekoliko što uspješnih, što neuspješnih pučeva koji su doprinosili vojnoj nestabilnosti države. thumb|upright|Navodni aktivist [[Viet Cong|Vietkonga na ispitivanju, zarobljen tokom napada na američku bazu blizu granice s Kambodžom.]] Dana 2. 8. 1964. godine američki vojni razarač USS Maddox je, tokom obavještajne misije uzduž obale Sjevernog Vijetnama, navodno zapucao i oštetio nekoliko torpedo brodova koji su se nalazili na misiji uhođenja u Tonkinškom zaljevu. Dva dana kasnije prijavljen je drugi napad u istom području, ali ovaj put na američke razarače USS Turner Joy i USS Maddox. Okolnosti napada bile su mutne. Lyndon Johnson rekao je državnom podtajniku Georgeu Ballu da su "ti mornari možda pucali na leteće ribe."
Navodni drugi napad na američku mornaricu doveo je do osvetničkog zračnog napada, pa je američki Kongres odobrio rezoluciju Tonkinškog zaljeva dana 7. 8. 1964. godine koju je potpisao Johnson, a koja mu je dala ovlast da može krenuti s vojnim operacijama duž jugoistočne Azije bez prethodne objave rata. Premda su članovi Kongresa u to vrijeme nijekali da se radi o službenoj objavi rata, Tonkinška rezolucija dala je Predsjedniku jednostranu moć kretanja u rat, ako bi on to smatrao neophodnim. Istoga mjeseca, Johnson je izjavio da on "...ne šalje američke dečke da vode rat za koji smatram da ga trebaju voditi dečki iz Azije kojima je zadatak očuvati vlastitu zemlju."
Otvoreni dosjei Nacionalne agencije za sigurnost iz 2005. godine, međutim, otkrili su da nije bilo nikakvog napada 4. 8.. Već ranije je cijeli događaj doveden u pitanje. Louise Gerdes je napisala: "Incident u Tonkinškom zaljevu je često citirani primjer načina na koji je Johnson obmanjivao američki narod kako bi od njih dobio potporu za vanjsku politiku Vijetnama." Ipak, George C. Herring ističe da McNamara i Pentagon "nisu svjesno lagali o navodnim napadima, već da su očigledno bili raspoloženi za odmazdu te da su djelovali na temelju dostupnih 'dokaza' koji su ukazivali na ono u što su oni u tom trenutku željeli vjerovati da se dogodilo."
Početkom 1959. godine snage Vietkonga brojale su 5000 ljudi, a do kraja 1964. godine taj broj narastao je na gotovo 100.000 vojnika... Samo između 1961. i 1964. godine vojna snaga podigla se s oko 850.000 na gotovo 1,000.000 ljudi. Brojke poslanih američkih vojnika u istom periodu su bile potpuno drugačije; s početnih 2000 godine 1961. broj se naglo podigao na 16,500 1964. godine. Početkom 1965. godine, Vietkong je uništio otprilike 7559 vijetnamskih zaselaka.
Vijeće za nacionalnu sigurnost predložilo je bombardiranje Sjevernog Vijetnama u tri čina. Dana 2. 3. 1965. godine, nakon napada na američke barake u kojima su bili stacionirani Marinci u Pleikuu započele su operacije Flaming Dart, Rolling Thunder i Arc Light. Namjera navedenih bombaških kampanja kojima se prijetilo uništiti zračnu obranu Sjevernog Vijetnama i njegovu industrijsku infrastrukturu, a koje će u konačnici trajati pune tri godine, bila je prisiliti snage Sjevernog Vijetnama da prestanu davati svoju podršku Vietkongu. Bombardiranje je također služilo i u svrhu podizanja morala trupa Južnog Vijetnama. U razdoblju između marta 1965. i novembra 1968. godine, samo operacija Rolling Thunder potapala je sjeverni dio države s milijunima projektila, raketa i bombi.
Sjeverni Vijetnam nije bilo jedino područje bombardiranja. Tokom navedenog razdoblja provedene su i druge operacije na drugim područjima, poput operacija Commando Hunt čiji su cilj bili drugi dijelovi Vietkonga i infrastrukture vojske Sjevernog Vijetnama. Ta područja uključivala su Ho Ši Minov put koji je prolazio kroz Laos i Kambodžu. Međutim, cilj sprečavanja Sjevernog Vijetnama i Vietkonga nikada nije postignut. Jedan zapovjednik je napisao "da se ovdje radi o političkom ratu za koji je potrebno diskriminirati ubojstva. Najbolje oružje... bio bi nož... Najgore oružje je zrakoplov." Tadašnji Predsjednik združnog stožera američkog ratnog zrakoplovstva Curtis LeMay, međutim, dugo vremena zagovarao je nanošenje poražavajućeg udara Vijetnamu bombardiranjem te napisao da bi "Komuniste trebalo bombardirati sve dok ih ne vratimo u Kameno doba."
Eskalacija sukoba
thumb|Vijesti u filmu o napadu na američku zračnu bazu te američki odgovor na napad iz [[1965. godine.]] thumb|upright|Seljaci za koje se sumnja da su pripadnici [[Viet Cong|Vietkonga nalaze se u zarobljeništvu američke vojske 1966. godine.]] Nakon nekoliko uzastopnih napada odlučeno je da baze američkog ratnog zrakoplovstva trebaju veću zaštitu budući se činilo da im vojska Južnog Vijetnama sama ne može pružiti sigurnost. Dana 8. 3. 1965. godine u Južni Vijetnam poslano je 3000 Američkih marinaca. Ovo je ujedno označilo početak američkog ratovanja u Vijetnamu. U to vrijeme američko javno mnijenje većinski je bilo za slanje trupa u jugoistočnu Aziju.
U izjavi sličnoj onoj koju je dao Francuzima gotovo dvije dekade ranije, Ho Ši Min je upozorio da ako "Amerikanci žele ratovati narednih dvadeset godina, tada ćemo ratovati narednih dvadeset godina. Ako žele mir, sklopit ćemo mir i pozvati ih na poslijepodnevni čaj". Prema očitovanju prvog zamjenika ministra vanjskih poslova Trana Quanga Coa, primarni cilj rata bio je ujediniti Vijetnam i osigurati njegovu nezavisnost. Drugi su smatrali da politika Sjevernog Vijetnama nije bila srušiti ostale nekomunističke vlade jugoistočne Azije. Međutim, izvještaji iz Pentagona upozoravali su na "opasan period vijetnamskog širenja... Laos i Kambodža bile su lake mete takvog Vijetnama... Tajland, Malezija, Singapur pa čak i Indonezija mogli bi biti sljedeći."
Početni zadatak Marinaca bio je striktno obrambeni. U martu 1965. godine poslano je 3,500 marinaca, a ta brojka je samo do decembra iste godine narasla na čak 200.000. Američka vojska dugi niz godina obučavala se isključivo za ofenzivno ratovanje. Bez obzira na politiku, zbog svog vojničkog obrazovanja američki zapovjednici nisu bili prikladni za vođenje obrambenih misija. U decembru 1964. godine snage Južnog Vijetnama teško su poražene u bitci kod Bình Giã. Iako su ranije komunističke snage provodile gerilske taktike, u ovoj bitci porazile su jake južnovijetnamske trupe konvencionalnim načinom ratovanja. Kasnije je vojska Južnog Vijetnama ponovno poražena u junu 1965. godine u bitci kod Đồng Xoàija. right|thumb|Američki vojnici u selu traže pripadnike [[Viet Cong|Vietconga.]] Dezerterstvo se pojačavalo, a moral vojnika je opadao. General William Westmoreland izvijestio je američkog admirala Granta Sharpa Jr-a. da je situacija kritična. Izjavio je: "Uvjeren sam da američke trupe sa svojom energijom, mobilnošću i borbenom moći mogu uspješno preuzeti bitku protiv Vietkonga". Uz ovaj prijedlog, Westmoreland je zagovarao još agresivnije slanje američkih trupa te stavljanje vojske Južnog Vijetnama "sa strane" kako bi Amerikanci preuzeli stvar u svoje ruke. Ignorirajući vojsku Južnog Vijetnama, američka involviranost u sukob postala je puno jača. Westmoreland je zamislio plan dobivanja rata u tri faze:
Predsjednik Johnson je navedeni plan odobrio, a njegovo odobravanje značilo je veliko odstupanje od inzistiranja prijašnje administracije da je vlada Južnog Vijetnama sama odgovorna za poražavanje gerile. Westmoreland je predvidio pobjedu do kraja 1967. godine. Johnson, međutim, o navedenoj promjeni u strategiji ratovanja nije obavijestio medije već je umjesto toga naglašavao kontinuitet. thumb|right|Sovjetski premijer Alexei Kosygin s američkim predsjednikom [[Lyndon B. Johnson|Lyndonom B. Johnsononm na konferenciji u Glassborou tokom koje su razgovarali o mogućnosti postizanja mirovnog sporazuma.]] Uskoro su američki vojnici krenuli na odrađivanje jednogodišnjih tura u Vijetnamu bez pretjerano iskusnog vodstva. Jedan promatrač je napisao: "Nismo bili u Vijetnamu 10 godina, već tokom jedne godine 10 puta." Kao rezultat vremenskog trajanja vojnog roka, programi obučavanja vojnika bili su skraćeni. thumb|left|[[Ho Ši Minov put koji prolazi kroz Laos, 1967. godine.]] Washington je počeo ohrabrivati svoje saveznike da i oni pošalju trupe pa su Australija, Novi Zeland, Južna Koreja, Tajland i Filipini to i učinili. Međutim, veliki NATO saveznici Kanada i Velika Britanija odbili su zahtjev iz Washingtona za slanjem svojih trupa u Vijetnam. Amerikanci i njihovi saveznici uskoro su započeli s nizom kompleksnih vojnih operacija poput operacija Masher, Attleboro, Cedar Falls i Junction City. Međutim, komunistički pobunjenici ostali su jaki i demonstrirali su veliku taktičku fleksibilnost.
U međuvremenu se dolaskom na čelo države premijera Nguyena Caoa Kyja politička situacija u Južnom Vijetnamu počela stabilizirati. S njim je na čelo došao i šef države general Nguyễn Văn Thiệu. Njihovim dolaskom završila je serija pučeva koji su se znali događati i po par puta godišnje. Godine 1967. Thieu je postao predsjednik, a Ky njegov zamjenik nakon namještenih izbora. Premda su nominalno bili građanska vlada, Ky je trebao održati moć koristeći vojsku. Ipak, Theiu ga je nadmudrio tako što je vojničke činove davao generalima iz svoje frakcije. Thieu je također bio osumnjičen za ubojstva Kyjevih lojalista, premda je tvrdio da se radilo o vojnim nesrećama. Nepovjerljivi i neodlučni Thieu je ostao predsjednik sve do 1975. godine, nakon što je pobijedio na izborima 1971. godine na kojima je bio jedini kandidat.
Johnsonova administracija se prema vlastitim medijima koristila "politikom minimalne iskrenosti". Državni službenici koji su obavještavali medije o vojnim operacijama uglavnom su davali priče koje su naglasak stavljale na progres samog rata. Tokom vremena, upravo je ova politika snažno utjecala na promjenu mišljenja javnosti o samom ratu. Postepeno su se vijesti o ratu u medijima i vijesti koje su dolazile iz Pentagona u mnogome počele razlikovati, a sve to počelo je stvarati rupu u kredibilitetu američke javnosti prema vlastitoj vladi. thumb|left|Američki vojnik priprema se ući u tunel [[Viet Cong|Vietkonga.]]
Ofanziva Tet
Krajem 1967. godine komunističke snage namamile su američke u zaleđe sela Đắk Tô u bitku za Khe Sanh, mjesto na kojem su se SAD željele boriti zbog toga što su tamo mogle u potpunosti upotrijebiti svoju borbenu moć ne bojeći se za eventualne civilne žrtve. Međutim, dana 31. 1. 1968. godine vojske Sjevernog Vijetnama i Vietkonga prekršile su primirje koje je tradicionalno bilo povezano s blagdanom Tet (vijetnamskom Novom godinom) i krenule u najveću bitku Vijetnamskog rata, tzv. Ofanzivu Tet u nadi da će njome izazvati narodni ustanak. Preko 85.000 trupa napalo je preko 100 gradova uključujući napade na sjedište generala Williama Westmorelanda i američku ambasadu u Sajgonu. thumb|right|[[Američki marinci tokom operacije Allen Brook 1968. godine.]] Premda su američke snage i snage Južnog Vijetnama u početku bile šokirane razmjerom urbane ofanzive, vrlo brzo su uzvratile i desetkovale redove Vietkonga. U bivšem glavnom gradu Hueu, zajedničke trupe Vietkonga i vojske Sjevernog Vijetnama zauzele su imperijalističku tvrđavu i većinu grada te masakrirali preko 3000 nenaoružanih tamošnjih civila. Kasnije u tzv. bitci kod Huea, američke snage koristile su masivnu borbenu moć i ostavile 80 posto grada u potpunim ruševinama. Niže na jugu, u gradu Quảng Trị, članovi američke vojske ubili su preko 600 pripadnika vojske Sjevernog Vijetnama i Vietconga u i oko grada. Za to vrijeme u Sajgonu 1000 pripadnika Vietkonga tri tjedna je odolijevalo napadima američke i južno-vijetnamske vojske od 11.000 vojnika.
Međutim, Ofanziva Tet imala je drugu posljedicu koja u početku nije bila razmatrana. General Westmoreland postao je javno lice Vijetnamskog rata u SAD-u. Tri puta se nalazio na naslovnici časopisa Time, a 1965. godine proglašen je "Osobom godine" (eng. Man of the Year). Časopis Time ga je opisao kao "snažnu personifikaciju američkog vojnika... koji je pisao historiju, smišljao planove bitaka i ulio... svojim podređenima vlastitu ideologiju u vezi američke pomoći i odgovornosti". Šest tjedana nakon početka Ofanzive Tet "podrška javnosti u vezi njegovog ratnog učinka pala je s 48 na 36 posto i, što je još dramatičnije, podrška njegovom načinu ratovanja pala je s 40 na 26 posto".
Još u novembru 1967. godine Westmoreland je javnim nastupima pokušao poboljšati klonulu javnu podršku Johnsonovoj administraciji. Tako je u govoru pred nacionalnom novinarskim klubom rekao da je postignuta točka rata "u kojoj se kraj nazire". Upravo zbog toga javnost je bila još više šokirana i zbunjena kada je te njegove izjave Ofanziva Tet u potpunosti opovrgnula. Zahvaljujući upravo toj ofanzivi, američki mediji i javnost koji su do tada u većini slučajeva podržavali američke napore u Vijetnamu sada su se okrenuli protiv Johnsonove administracije, jer se stvorila rupa u kredibilitetu prema vlastitoj vladi.
Premda je Ofanziva Tet u smislu žrtava i kontrole teritorija označila veliku pobjedu savezničkih trupa, u smislu strateških posljedica značila je čisti poraz: postala je prekretnica američkog uplitanja u Vijetnamski rat zbog toga što je imala duboki utjecaj na (ne)podržavanje sukoba u samom SAD-u. Unatoč vojnom porazu komunističkih snaga, Ofanziva Tet postala je njihova politička pobjeda i označila je kraj ere predsjednika Lyndona B. Johnsona koji je - zbog toga što mu je podrška javnosti pala s 48 na 36 posto - odlučio ne izaći na sljedeće predsjedničke izbore. James Witz je napisao: "Ofanziva Tet je bila kontradiktorna izjavama Johnsonove administracije i vojske o progresu rata". Ofanziva je također označila i obavještajni neuspjeh na razini Pearl Harbora. Novinar Peter Arnett, međutim, citirao je službenika kojeg nije htio identificirati, a koji je za selo Ben Tre izjavio: "Bilo je potrebno uništiti to selo kako bi ga se spasilo." thumb|right|Pripadnici [[Viet Cong|Vietkonga i vojske Sjevernog Vijetnama koje su ubili vojnici američkih zračnih snaga u napadu na zračnu bazu Tan Son Nhut tokom Ofanzive Tet.]] Walter Conkite je u svom editorijalu rekao: "Reći da smo danas bliže pobjedi je, sukladno dokazima, vjerovati optimistima koji su griješili u prošlosti. Predložiti da smo na rubu poraza je odlazak u neopravdani pesimizam. Međutim, reći da se nalazimo u pat poziciji čini se kao jedini realističan, iako ne i zadovoljavajući, zaključak". Nakon Cronkiteovog javljanja na televiziji, predsjednik Johnson je navodno rekao: "Ako sam izgubio Cronkitea, izgubio sam srednju Ameriku".
Westmoreland je postao načelnik glavnog vojnog stožera u martu 1968. godine nakon što je svaki otpor bio ugašen. Tehnički se radilo o promociji, ali je njegova pozicija postala neodrživa zbog navedene ofanzive te zbog činjenice što je u medije procurio njegov zahtjev za slanje dodatnih 200.000 vojnika. Westmorelanda je naslijedio njegov zamjenik Creighton Abrams, zapovjednik manje sklon istupima u medijima.
Dana 10. 5. 1968. godine, unatoč malim očekivanjima, započeli su mirovni pregovori između SAD-a i Sjevernog Vijetnama u Parizu. Pregovori su se odugovlačili pet mjeseci, sve dok Johnson nije dao naredbu za prestanak bombardiranja Sjevernog Vijetnama.
Historičar Robert Dallek je napisao: "Johnsonova eskalacija sukoba u Vijetnamu podijelila je Amerikance u dva ratna stožera... koštala 30.000 američkih života do trenutka dok on nije izašao iz predsjedničkog ureda i praktički uništila njegovo predsjedništvo...". Njegovo odbijanje slanja dodatnih trupa u Vijetnam viđeno je kao priznanje da je rat izgubljen. S druge strane gledišta, može se reći da je odbijanje slanja trupa bio i taktički potez kojim se htjelo reći da se rat nije mogao dobiti dodatnom eskalacijom, barem ne po cijenu koja bi bila prihvatljiva američkom narodu. Ministar obrane Robert McNamara je rekao: "Opasna iluzija američke pobjede u tom trenutku bila je mrtva."
Rat u Vijetnamu bilo je glavno političko pitanje tokom predsjedničkih izbora 1968. godine. Te izbore dobio je republikanski kandidat Richard Nixon.
Vijetnamizacija
Veliki gubitci komunističkih trupa tokom Ofanzive Tet omogućile su američkom predsjedniku Richardu Nixonu da započne s povlačenjem američkih snaga iz Vijetnama. Njegov plan, nazvan Nixonova doktrina, uključivao je obučavanje vojske Južnog Vijetnama kako bi oni samostalno mogli obraniti svoju državu. Takva politika uskoro je postala poznata pod drugim imenom - Vijetnamizacija. Vijetnamizacija je imala mnogo sličnosti s politikom Kennedyjeve administracije uz jednu bitnu iznimku: dok je Kennedy inzistirao da se vojska Južnog Vijetnama bori sama, Nixon je pokušao limitirati opseg konflikta.
Nixon je izjavio: "Večeras najavljujem planove za povlačenje dodatnih 150.000 američkih trupa čiji povratak se očekuje do proljeća sljedeće godine. Na taj način smanjit ćemo naše prisustvo u Vijetnamu za sveukupno 265.500 vojnika - puno ispod broja vojnika koji je postojao kada smo prije 15 mjeseci preuzeli predsjedništvo." Dana 10. 10. 1969. godine Nixon je naredio zrakoplovnoj eskadrili B-52 naoružanoj nuklearnim oružjem da odlete do sovjetske granice, a sve u cilju kako bi - koristeći se svojom tzv. teorijom luđaka (eng. Madman Theory) - uvjerio Sovjetski Savez da je sposoban učiniti sve što je potrebno ne bi li okončao rat u Vijetnamu.
Nixon je također tražio pregovore. Glavni zapovjednik oružanih snaga na bojišnici Creighton Abrams zbog toga je radio na malim vojnim operacijama, usmjerenim prema komunističkoj logistici te na bolji način koristio vlastitu borbenu moć i bolje surađivao s vojskom Južnog Vijetnama. Nixon je također započeo s tzv. detantom sa Sovjetskim Savezom te Kinom. Takav način vođenja politike pomogao je smanjenju globalnih tenzija te smanjenju prijetnji upotrebe nuklearnih oružja obiju supersila. Međutim, Nixon je bio razočaran što Sovjetski Savez i Kina nastavljaju s opskrbljavanjem vojske Sjevernog Vijetnama. U septembru 1969. godine Ho Ši Min je umro u 79. godini života.
Cijelo to vrijeme antiratni pokret u SAD-u dobiva na sve jačoj snazi. Nixon je pokušao utjecati na američku "tihu većinu" za koju je mislio da i dalje podržava rat bez da to izjavljuje u javnosti. Međutim, nakon medijskog otkrića masakra u Mai Laiju tokom kojeg je američki vod silovao i ubio nedužne civile, te nakon incidenta s osmoricom vojnika iz specijalnih postrojbi koji su uhićeni zbog ubojstva navodnog dvostrukog agenta, izbili su novi nacionalni i međunarodni protesti protiv rata. Početkom 1970. godine američke vojne trupe počele su se povlačiti iz pograničnih područja gdje se odvijalo najviše bitaka te su stacionirane na obali i u unutrašnjosti, a sve to uzrokovalo je pad u broju žrtava te godine u odnosu na 1969. godinu za više od 50 posto.
Kambodža i Laos
Još od 1955. godine princ Norodom Sihanouk proglasio je Kambodžu neutralnom, ali su komunisti koristili njezino tlo kao bazu pa je Sihanouk tolerirao njihovu prisutnost zbog toga što nije želio biti uvučen u širi sukob u regiji. Međutim, pod pritiskom Washingtona ovu politiku promijenio je 1969. godine pa vijetnamski komunisti više nisu bili dobrodošli. Predsjednik Nixon iskoristio je tu priliku za masivnu bombašku kampanju naziva Operacija Menu usmjerenu protiv komunističkih utočišta uzduž kambodžanske i vijetnamske granice. Samo je pet visoko odlikovanih dužnosnika znalo za navedenu operaciju.
Godine 1970. princa Sihanouka svrgnuo je proamerički premijer Lon Nol. Na zahtjev zamjenika vođe Crvenih Kmera Nuona Chee Sjeverni Vijetnam napao je Kambodžu 1970. godine. SAD i vojska Južnog Vijetnama nakon toga ušli su u Kambodžu kako bi napali vojsku Sjevernog Vijetnama i Vietkong te pokušali zaustaviti komunističko okruženje u glavnom gradu Phnom Penhu. Ovaj upad označio je početak antiratnih protesta diljem SAD-a zbog toga što je Nixon ranije obećao smanjenje američke angažiranosti u sukobu. Pripadnici nacionalne garde ubili su četvero studenata tokom protesta u državi Ohio na sveučilištu Kent State što je uzrokovalo daljnju javnu srdžbu u SAD-u. Budući da Nixonova administracija nije reagirala na navedeni incident onako kako je javnost to očekivala, antiratni pokret uzeo je sve više maha. Za to vrijeme, američke zračne snage nastavile su sa žestokim bombardiranjem Kambodže kao podrška tamošnjoj vladi, a sve kao dio operacije naziva Freedom Deal.
Godine 1971. New York Times se domogao izvještaja iz Pentagona (tzv. Pentagon Papers). Tajni dokumenti otkrili su kompletnu historiju američke upletenosti u sukob u Vijetnamu, a sve uz odobrenje Ministarstva obrane čime se došlo do zaključka da je američka javnost godinama bila izložena zabludi. Vrhovni sud SAD-a presudio je da je objava tajnih dokumenata bila legalna.
U februaru 1971. godine vojska Južnog Vijetnama krenula je u operaciju Lam Son 719 čiji je cilj bilo presijecanje Ho Ši Minovog puta u Laosu. U prividno neutralnom Laosu dugo je trajao građanski rat u kojem su se sukobili pripadnici Lao naroda koje su podupirale SAD i Pathet Lao sa svojim saveznicima iz Sjevernog Vijetnama. Nakon što su naišli na otpor tokom operacije, snage Južnog Vijetnama povukle su se u konfuziji. Počeli su bježati preko polja koja su bila prekrivena njihovim vlastitim mrtvim vojnicima. Kada su potrošili rezerve goriva, vojnici su napustili svoja vozila i pokušali se ukrcati na američke helikoptere koji su poslani kako bi pokupili ranjene. Mnogo vojnika Južnog Vijetnama vješalo se za skije helikoptera u očajničkom pokušaju da spase vlastite živote. Američke letjelice morale su uništiti ostavljenu vojnu opremu, uključujući i tenkove, kako ista ne bi došla u neprijateljske ruke. Polovica trupa vojske Južnog Vijetnama je u navedenoj operaciji ubijena ili zarobljena. Sama operacija bila je totalni fijasko i označila je potpuni potop Vijetnamizacije. Karnow je napisao: "Ovdje se radilo o zabludi monumentalne prirode. Vrhovni zapovjednici oružanih snaga Južnog Vijetnama obučavani su od strane Amerikanaca deset, pa čak i petnaest godina od kojih su mnogi otišli na obučavanje u Sjedinjene Države, ali na kraju se ispostavilo da nisu puno naučili."
Vijetnamizacija je ponovno testirana 1972. godine za vrijeme tzv. Uskršnje ofanzive kada je vojska Sjevernog Vijetnama napala Južni Vijetnam. Vojska Sjevernog Vijetnama skupa s Vietkongom brzo je osvojila sjeverne provincije i u koordinaciji s ostalim snagama iz Kambodže prijetila prepoloviti zemlju na pola. Za to vrijeme povlačenje američkih trupa se nastavilo, ali američke zračne snage odradile su Operaciju Linebacker i bombaškim napadima uspjele zaustaviti ofanzivu. Međutim, u tom trenutku postalo je jasno da bez američke zračne potpore Južni Vijetnam nije mogao preživjeti. Posljednje američke trupe na tlu povučene su do kraja marta 1973. godine; američka mornarica i zračne snage ostale su u Tonkinškom zaljevu kao i u Tajlandu i Guamu.
Predsjednički izbori 1972. i mirovni pregovori u Parizu
Vijetnamski rat bio je glavna tema predsjedničkih izbora 1972. godine. Nixonov suparnik George McGovern u svojoj je kampanji bio za povlačenje svih snaga iz Vijetnama. Nixonov savjetnik za nacionalnu sigurnost, Henry Kissinger, nastavio je s tajnim pregovorima s Le Ducom Thoom iz Sjevernog Vijetnama. U oktobru 1972. godine postigli su dogovor.
Međutim, predsjednik Južnog Vijetnama Thieu zahtijevao je goleme izmjene mirovnog sporazuma. Kada su detalji sporazuma postali javni u Sjevernom Vijetnamu, Nixonova administracija smatrala je da Sjever želi osramotiti predsjednika. Pregovori su stali na mrtvoj točki, a Hanoi je tražio nove izmjene. Kako bi pokazao svoju potporu Južnom Vijetnamu i prisilio Hanoi da se vrati za pregovarački stol, Nixon je naredio novu Operaciju Linebacker II koja se sastojala od žestokog bombardiranja gradova Hanoi i Haiphong u razdoblju od 18. do 29. 12. 1972. godine. U ofanzivi je uništen veliki dio preostale gospodarstvene i industrijalne moći Sjevernog Vijetnama. Paralelno s ovim napadima, Nixon je vršio pritisak na Thieua da pristane na uvjete dogovora, prijeteći da će prekršiti jednostrani mir i u potpunosti prestati davati toliko potrebnu američku pomoć.
Dana 15. 1. 1973. godine Nixon je najavio prestanak ofanzivnih akcija protiv Sjevernog Vijetnama. Mirovni sporazum u Parizu o "završetku rata i ponovnom postizanju mira u Vijetnamu" potpisan je 27. 1. 1973. godine te je na taj način službeno okončana američka upletenost u Vijetnamski sukob. Prekid vatre obznanjen je i u Sjevernom i u Južnom Vijetnamu, a američki ratni zarobljenici pušteni su na slobodu. Dogovor je garantirao teritorijalni integritet Vijetnama (poput onoga koje je garantirala Ženevska konvencija iz 1954. godine) te nacionalne izbore na sjeveru i jugu zemlje. Prema potpisanom mirovnom dogovoru, američke snage imale su period od šezdeset dana za potpuno povlačenje s teritorija Vijetnama. "Ovaj članak", ističe Peter Church "zapravo je jedini u cijelom pariškom mirovnom sporazumu koji je u potpunosti ispoštovan".
Protivljenje američkom uplitanju u Vijetnamski rat (1962–1973)
left|thumb|Antiratne demonstracije [[1967. godine.]] thumb|Protesti protiv rata u Washingtonu dana [[24. 4. 1971. godine.]] Tokom trajanja Vijetnamskog rata veliki dio američke populacije protivio se američkom uplitanju u sukob u Južnom Vijetnamu. Javno mnijenje u vezi uplitanja u sukob snažno se okrenulo protiv rata nakon 1967. godine, a do 1970. tek trećina Amerikanaca vjerovala je da SAD nisu pogriješile sa slanjem vlastitih trupa da se bore u Vijetnamu.
Neki zagovornici mirovnog pokreta tražili su jednostrano povlačenje američkih snaga iz Vijetnama. Jedan od glavnih razloga tog mišljenja bilo je to da bi povlačenje trupa pridonijelo stabilizaciji regije, a samim time bi se automatski smanjilo krvoproliće. Rano protivljenje američkom uplitanju u Vijetnamski sukob svoju je inspiraciju crpilo iz Ženevske konvencije 1954. godine. Na američku potporu Diemovom režimu gledalo se kao na osujećivanje demokracije kakvom se Amerika inače ponosi. John F. Kennedy, dok je još bio senator, protivio se američkom uplitanju u Vijetnam.
Protivljenje uplitanju u Vijetnamski sukob ujedinilo je grupe koje su se protivile američkom antikomunizmu i imperijalizmu. Ostali, poput Stephena Spira protivili su se ratu na temelju Teorije pravednog rata. Neki su pokušavali pokazati solidarnost prema ljudima iz Vijetnama, poput Normana Morrisona koji je imitirao djela Thícha Quảnga Đứca. U televizijskom programu od 15. 5. 1965. godine, Eric Severeid je, javljajući se za CBS, održao debatu između McGeorgea Bundyja i Hansa Morgenthaua čiji je cilj bio ukazati na glavne ratne interese SAD-a u to vrijeme s pitanjima: "1. Koje je opravdanje američke prisutnosti u Vijetnamu - zašto smo uopće tamo?; 2. Koja je fundamentalna priroda ovog rata? Radi li se o agresiji Sjevernog Vijetnama ili je to građanski rat među ljudima Južnog Vijetnama?; 3. Na koji način je vlast komunističke Kine uopće upletena u sukob u Vijetnamu i koji su njezini daljnji planovi?; 4. Koje su alternative našoj trenutnoj politici u Vijetnamu?"
Protivljenje ratu u nekim trenucima išlo je toliko daleko da su organizirane ulične demonstracije kako bi se pokušalo promijeniti političko mišljenje prema sukobu. Dana 15. 10. 1969. godine, masovni prosvjed diljem SAD-a nazvan Vijetnamski moratorij privukao je milijune Amerikanaca na ulice. Na demokratskoj nacionalnoj konvenciji 1968. godine izbili su nemiri tokom protesta protiv rata. Nakon što su u javnost procurile informacije o masakru u selu Mai Lai 1968. godine antiratni pokret dobio je još više članova, a neki ratni veterani pridružili su se pokretu nazvanom Vijetnamski veterani protiv rata. Fatalna pucnjava koja se dogodila na sveučilištu Kent State 1970. godine u kojoj je poginulo četvero studenata dovela je do masovnih protesta na sveučilištima diljem SAD-a. Antiratni prosvjedi završili su kada su se posljednje američke trupe povukle iz Vijetnama, nakon potpisanog mirovnog sporazuma u Parizu 1973. godine. Južni Vijetnam ostavljen je da se brani sam, a kao posljedica toga mnogi stanovnici tog dijela svijeta pobjegli su upravo u Sjedinjene Države.
Odlazak Amerikanaca (1973–1975)
thumb|left|Antiratni prosvjedi Tokom posljednjih godina Vijetnamizacije Sjedinjene Države započele su s drastičnim smanjivanjem vlastitih trupa u Južnom Vijetnamu. Mnogo je trupa povučeno iz regije, a 5. 3. 1971. godine SAD su u bivšu bazu Bragg u Sjevernoj Karolini vratile 5. postrojbu specijalnih jedinica koja je bila prva američka jedinica poslana u Južni Vijetnam.
Prema mirovnom sporazumu iz Pariza potpisanog između ministra vanjskih poslova Sjevernog Vijetnama Lêa Đứca Thọa, američkog državnog tajnika Henryja Kissingera i južnovijetnamskog predsjednika Thieua, američke vojne snage povukle su se iz Južnog Vijetnama, a došlo je i do razmjene ratnih zarobljenika. Sjevernom Vijetnamu bilo je dopušteno da nastavi opskrbljivati komunističke trupe na jugu, ali samo zamjenjujući potrošeni materijal. Kasnije te godine Kissinger i Thọ dobili su Nobelovu nagradu za mir, ali ju je vijetnamski pregovarač odbio primiti uz komentar da pravi mir još uvijek nije postignut.
Komunističke vođe nadale su se da će potpisani sporazum o prekidu vatre otići na njihovu stranu. Međutim Sajgon je započeo potiskivati Vietkong potpomognut američkom pomoći koju je dobio prije nego je sporazum stupio na snagu. Prema memoarima Trầna Văna Tràa zbog toga su komunisti krenuli s novom strategijom organiziranja serije sastanaka u Hanoiju tokom marta 1973. godine.
Kao vrhovni zapovjednik Vietkona, Tra je sudjelovao u nekoliko takvih sastanaka. Nakon prestanka bombardiranja Sjevernog Vijetnama od strane Amerikanaca, rad na Ho Ši Minovom putu te ostalim logističkim strukturama mogao se nastaviti. Logistika se nastavljala sve dok Sjever ne bi došao u poziciju napraviti masovnu invaziju na Jug, a koju je planirao tokom sušne sezone 1975./76. godine. Tra je izračunao da bi to mogao biti posljednji pokušaj Hanoija da udari na južnjake prije nego Sajgon bude u potpunosti pripravan za bitku. thumb|right|300px|Karta [[SAD|SAD-a koja pokazuje pobjedu predsjednika Richarda Nixona na predsjedničkim izborima 1972. godine u 49 od sveukupno 50 država.]] Na predsjedničkim izborima 1972. godine održanim u novembru, demokratski kandidat George McGovern izgubio je 49 od sveukupno 50 država od predsjednika Richarda Nixona. Dana 15. 3. 1973. godine predsjednik Nixon natuknuo je da će se SAD ponovno uplesti u sukob ako Komunisti naruše prekid vatre. Međutim, javnost i Kongres SAD-a nisu podupirali predsjednika pa je u aprilu za američkog ambasadora u Vijetnamu Nixon postavio Grahama Martina. Upravo njegovo postavljanje za ambasadora bio je rani signal da je Washington odustao od Vijetnama. Tokom njegovog saslušanja u junu 1973. godine, ministar obrane James R. Schlesinger izjavio je da predlaže nastavak američkog bombardiranja Sjevernog Vijetnama u slučaju da Sjeverni Vijetnam krene s velikom ofanzivom prema Južnom Vijetnamu. Dana 4. 6. 1973. godine američki Senat donio je tzv. Case-Church amandman kako bi spriječio takvu intervenciju.
Naftna kriza u oktobru 1973. godine koja je uslijedila nakon Jomkipurskog rata u Egiptu uzrokovala je znatnu štetu u gospodarstvu Južnog Vijetnama. Vietkong je nastavio sa svojim ofanzivnim operacijama kada je započela sezona suše i do januara 1974. godine ponovno zauzela teritorij kojeg je izgubila u prethodnoj sušnoj sezoni. Nakon dva sukoba u kojem je poginulo 55 pripadnika vojske Južnog Vijetnama, predsjednik Thieu je dana 4. 1. 1974. godine obznanio da je rat ponovno započeo te da mirovni sporazum u Parizu više nije na snazi. Tokom trajanja prekida vatre poginulo je preko 25.000 ljudi iz Južnog Vijetnama. thumb|Nedavno pušteni američki ratni zarobljenici iz zatvoreničkih logora [[Sjeverni Vijetnam|Sjevernog Vijetnama 1973. godine.]] Dana 9. 8. 1974. godine Gerald Ford preuzeo je predsjedništvo SAD-a nakon što je predsjednik Nixon podnio ostavku uslijed Watergate skandala. U to vrijeme Kongres SAD-a je smanjio financijsku pomoć Južnom Vijetnamu s jedan bilijun dolara na 700,000.000 dolara. Te iste godine izabran je novi Kongres SAD-a u kojem su dominirali demokrati koji su bili još odlučniji konfrontirati se s predsjednikom u vezi rata. Kongres je odmah izglasao restrikcije za financiranje i vojnu aktivnost tokom 1975. godine uz uvjet da do 1976. godine SAD u potpunosti raskinu bilo kakve veze sa sukobom u Vijetnamu.
Uspjeh ofanzive 1973./74. tokom sezone suše inspirirao je Traa da se u oktobru 1974. godine vrati u Hanoi i zatraži veću ofanzivu tokom sljedeće sušne sezone. Ovoga puta Tra je mogao putovati autocestom što je bila znatna promjena u odnosu na dane kada su se za putovanja koristile nesigurne planinske ceste Ho Ši Minovog puta. Giap, ministar obrane Sjevernog Vijetnama, nije želio odobriti Traov plan zbog toga što je mislio da bi veća ofanziva mogla nanovo isprovocirati američku reakciju te tako narušiti njegov plan za veliku invaziju planiranu 1976. godine. Tra je zbog toga zatražio pomoć od prvog tajnika La Duana koji je odobrio operaciju koja je zahtijevala ograničenu ofanzivu iz Kambodže u provinciju Phước Long. Cilj napada bio je riješiti logističke probleme, izazvati reakciju snaga Južnog Vijetnama, ali i vidjeti hoće li se Amerika ponovno uplesti u sukob.
Dana 13. 12. 1974. godine snage Sjevernog Vijetnama napale su rutu 14 provincije Phước Long. Phuoc Binh, glavni grad provincije, pao je 6. 1. 1975. godine. Predsjednik Ford očajnički je pokušao od svog Kongresa dobiti odobrenje za sredstva kako bi pomogao vojsci Južnog Vijetnama prije nego bude pregažena, ali Kongres je to odbio učiniti. Pad Phuoc Binha i nedostatak američkog odgovora na napad ostavio je vojsku Južnog Vijetnama potpuno demoraliziranom.
Brzina uspjeha nagnala je Politburo da preispita svoju strategiju. Odlučeno je da će operacije u središnjem gorju biti povjerene generalu Vănu Tiếnu Dũngu te da bi se Pleiku trebao zauzeti, ako bi to bilo moguće. Prije nego je otišao na Jug, Le Duan je rekao Dungu: "Nikada prije nismo imali tako savršene vojne i političke uvjete ili takvu stratešku prednost kao što ih imamo sada."
Početkom 1975. godine Južni Vijetnam imao je tri puta više artiljerije i dva puta više tenkova i ostalih naoružanih vozila nego njegovi neprijatelji. Također je imao i 1400 zrakoplova, a bio je i duplo brojniji u samim vojnim jedinicama od svojih komunističkih neprijatelja. Međutim, rast cijene nafte značio je da je većina toga bila neupotrebljiva. Bili su suočeni s dobro organiziranim, izrazito odlučnim i solidno financiranim Sjevernim Vijetnamom. Većina materijala i financija Sjevernog Vijetnama dolazila je iz komunističkog bloka. Unutar Južnog Vijetnama zavladao je kaos. Odlazak američke vojske kompromitirao je njihovu gospodarsku ovisnost o američkoj financijskoj pomoći i američkim trupama. Južni Vijetnam također je trpio od globalne rececije uzrokovane naftnom krizom.
Finalna ofanziva Sjevernog Vijetnama
Nakon što se sjeverni dio zemlje našao pod njihovom kontrolom, Politburo je naredio generalu Dungu da krene u finalnu ofanzivu prema Sajgonu. Prema operativnom planu Ho Ši Minove kampanje, Sajgon je trebao biti zauzet prije 1. 5. budući su u Hanoiju željeli izbjeći nadolazeći monsun koji bi u teoriji mogao pomoći snagama Južnog Vijetnama za pregrupiranje i jaču obranu njihovog glavnog grada. Moral snaga Sjevernog Vijetnama zbog posljednjih pobjeda bio je na visokoj razini i uskoro su zauzeli Nha Trang, Cam Ranh i Da Lat.
Dana 7. 4. tri divizije Sjevernog Vijetnama napale su grad Xuan Loc koji se nalazi 64 kilometara istočno od Sajgona. Snage Sjevernog Vijetnama u bitci kod Xuan Loca naišle su na žestoki otpor 18. divizije Južnog Vijetnama koja je bila brojčano nadjačana šest naprema jedan. U sljedeća dva krvava tjedna vodit će se žestoke bitke tokom kojih će snage Južnog Vijetnama pokušati zadržati prodor Sjevernjaka. Međutim, do 21. 4. izmučeni garnizon morao se povući prema Sajgonu.
Pad Sajgona
Kaos, nemir i panika izbili su na ulicama Sajgona dok su histerični državni dužnosnici i civili Južnog Vijetnama pokušali pobjeći iz grada. Proglašeno je izvanredno stanje. Američki helikopteri započeli su s evakuacijom Južnih Vijetnamaca, američkih i stranih državljanja iz raznih dijelova grada te iz američke ambasade. Američki ambasador Graham Martin je s tzv. operacijom Frequent Wind čekao do posljednjeg mogućeg trenutka zbog svojih uvjerenja da će obrana Sajgona izdržati te da će se moći postići politički dogovor.
Ministar obrane Schlesinger ranog jutra 29. 4. 1975. godine objavio je da je posljednji helikopter iz Sajgona evaukirao američko diplomatsko, vojno i civilno osoblje. Operacija Frequent Wind bila je vjerojatno najveća helikopterska evakuacija u historiji. Započela je 29. 4. u očajničkoj atmosferi dok se histerični narod Vijetnamaca otimao za ograničeni prostor. Martin je molio Washington da pošalje 700,000.000 dolara pomoći kako bi se pokušale mobilizirati svježe vojne snage. Međutim, američko mišljenje o ovom sukobu već je odavno bilo izrečeno.
Za to vrijeme u SAD-u na Južni Vijetnam se gledalo kao na propalu državu. Predsjednik Gerald Ford je u televizijskom obraćanju od 23. 4. izjavio da je Vijetnamski rat završio te da je s njim završila i sva američka pomoć. Operacija Frequent Wind nastavila se bez prestanka dok su tenkovi Sjevernog Vijetnama probili zadnje linije obrane i ušli u predgrađe Sajgona. Ranog jutra 30. 4. 1975. godine posljednji američki marinci evaukirani su helikopterom iz ambasade, dok su civili preplavili područje ambasade u očajničkim pokušajima da se ukrcaju. Ironija je da su mnoge od njih zaposlili upravo Amerikanci koji su ih sada ostavili vlastitoj sudbini.
Tog istog dana, trupe Sjevernog Vijetnama ušle su u Sajgon i brzo se oduprijele svakom otporu te zauzele ključne zgrade. Otprilike oko 11:30 sati po lokalnom vremenu tenk iz 324. divizije razbio je vrata palače Independence na kojoj se nekoliko minuta potom započela vioriti zastava Vietkonga. Predsjednik Dương Văn Minh, koji je naslijedio to mjesto od Huonga dva dana ranije, bio je prisiljen predati se.
Afroamerikanci u Vijetnamu
thumb|190px|Ranjenom [[Afroamerikanci|Afroameričkom vojniku ukazuje se pomoć 1968. godine.]] Iskustva Afroameričkog vojnog osoblja tokom Vijetnamskog rata dobila su značajnu pozornost. Na primjer, internetska stranica African-American Involvement in the Vietnam War sadržava popriličan broj primjera takve pozornosti kao i knjiga i televizijski izvještaji autora Wallacea Terryja.
Epigraf Terryjeve knjige naslova Bloods: An Oral History of the Vietnam War by Black Veterans iz 1984. godine uključuje sljedeći citat: "Intuicija mi govori da Afroamerički vojnik ima puno bolje razumijevanje o tome o čemu se u ovom ratu radi od bilo kojeg bijelog vojnika" - general William C. Westmoreland, Sajgon, 1967. godine. Uvod knjige također uključuje i obzervacije o utjecaju rata na crnačku zajednicu općenito te posebno na Afroameričke vojnike koji su služili vojni rok tokom sukoba. Što se potonjeg tiče, autor pogotovo upućuje na sljedeće: veću proporciju ratnih žrtava Afroameričkih vojnika u Vijetnamu nego bilo kojih drugih američkih vojnika drugih rasa, različito ponašanje crnačkih vojnih karijerista prema običnim crnim vojnicima, diskriminaciju na koju su nailazili Afroamerički vojnici "na fronti u smislu dobivanja odličja, promocije ili vojnih zadataka" kao i činjenicu što su morali izdržavati situacije poput "rasnih uvreda, paljenja križeva i zastava Konfederacije koje su nosili njihovi bijeli kolege" te iskustva crnih vojnika u kontinentalnom dijelu Amerike tokom rata i nakon američkog povlačenja iz sukoba. Nakon što je rat završen došlo se do brojke od 12,5 posto poginulih Afroameričkih vojnika tokom sukoba.
Ratni zločini
thumb|right|Žrtve masakra Mai Lai. Tokom trajanja Vijetnamskog rata počinjen je veliki broj ratnih zločina. Odgovornih za ratne zločine bilo je na objema sukobljenim stranama, a zločini su uključivali silovanja, masakre nad civilima, bombardiranje civilnih ciljeva, terorizam i široku uporabu mučenja i ubijanja ratnih zarobljenika. Dodatni slični zločini uključivali su pljačke, palež i uništavanje imovine koja se nije smatrala vojnom potrebom.
Ratni zločini Sjevernog Vijetnama, Vietkonga i Crvenih Kmera
Pobunjenici Vietkonga navodno su odsijecali genitalije voditeljima sela i šivali ih u njihovim krvavim ustima, odsijecali jezike bespomoćnim žrtvama, gurali koplja bambusa kroz jedno i drugo uho, otvarali utrobe trudnih žena, ubijali djecu, sjekli muškarce i žene na komade i odsijecali prste maloj djeci koja su se pokušala obrazovati. Prema izvještajima američkog senata, odredi su dobivali mjesečne kvote za ubojstva. Bivši načelnik CIA-e u Sajgonu Peed De Silva napisao je da su se od rane 1963. godine postrojbe Vietkonga koristile metodama vađenja utroba i drugim, a sve u svrhu psihološkog načina rata. thumb|right|Žrtve masakra u gradu Huế. Prema procjeni Guentera Lewyja, odredi Vietkonga ubili su najmanje 37.000 civila u Južnom Vijetnamu te redovno provodili teror na dnevnoj bazi. Ami Pedahzur je napisao da je "ukupan broj i obim terorizma kojeg je provodio Vietkong jednak ili čak veći od najvećih terorističkih kampanja vođenih bilo gdje u svijetu u zadnjoj trećini 20. vijeka". Najpoznatija zvjerstva koja je počinio Vietkong uključuju masakr preko 3000 nenaoružanih civila u gradu Huếu tokom Ofenzive Tet te spaljivanje stotina civila bacačima plamena u masakru Đắk Sơn. Na putu za Tuy Hòu 1975. godine ubijeno je ili oteto gotovo 155.000 izbjeglica koje su bježale od posljednje tzv. Proljetne ofenzive Sjevernog Vijetnama. Prema Rummelu, trupe Sjevernog Vijetnama i Vietkonga ubile su između 106.000 i 227.000 civila u Južnom Vijetnamu. Sjeverni Vijetnam također je bio poznat po nehumanom i užasnom tretmanu američkih ratnih zraobljenika od kojih je najpoznatiji bio zatvor Hỏa Lò (drugog imena Hanoi Hilton) u kojem su se provodile drastične metode mučenja čiji je cilj bio dobivanje "informacija".
Američki ratni zločini
Godine 1968. pod okriljem Pentagona osnovana je Radna skupina za ratne zločine Vijetnamskog rata utemeljena nakon masakra u selu Mai Lai, a kako bi se pokušala ustanoviti istinitost rastućih tvrdnji o ratnim zločinima počinjenim od strane američkih vojnih snaga u Vijetnamu tokom trajanja Vijetnamskog sukoba.
Istraga je u konačnici imala preko 9000 istraživačkih dosjea, svjedočanstava pod zakletvom i statusnih izvještaja glavnih vojnih zapovjednika na temelju kojih je potvrđeno 320 različitih incidenata. Navedeni slučajevi uključivali su 7 masakara počinjenih u razdoblju od 1967. do 1971. godine u kojima je ubijeno minimalno 137 civila; 78 drugih napada na ciljeve koji se nisu nalazili u direktnoj borbi, a koji su uključivali najmanje 57 mrtvih, 56 ranjenih i 15 seksualno napastovanih civila; 141 slučaj američkih vojnika koji su mučili civile ili ratne zarobljenike tukući ih rukama, štapovima ili palicama, polijevali ih vodom ili davali elektrošokove. Istraživano je preko 800 navodnih zvjerstava, ali su u konačnici samo 23 vojnika osuđena za optužbe te su odslužili kazne manje od godine dana. Izvještaj Los Angeles Timesa na temelju dosjea iz arhive zaključuje da ratne zločine nisu počinjavale samo neke vojne skupine, već da su se zločini događali u svakom vodu koji je bio aktivan u Vijetnamu.