cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mary, kraljica Škota
Odrastanje u Francuskoj
Kako bi se odužili Francuskoj za ovu pomoć, Škoti su se složili da se Marija zaruči za prijestolonasljednika Françoisa, sina francuskog kralja Henria II. Sada zaručena, Marija je 1548. godine, kao petogodišnja djevojčica, poslana na francuski dvor zajedno sa vlastitom grupom dvorjana, gdje je trebala provesti trinaest godina pod skrbništvom kralja. Henrik II joj je omogućio tretman bolji nego svojim kćerima, te zahtjevao da je se tretira kao suverena, a uživala je i veliku popularnost među članovima uticajne majčine porodice.
mini|desno|180px|Mary I je s mužem koristila titulu: François i Mary, [[milošću Božijom, kralj i kraljica Francuske, Škotske, Engleske i Irske]]
Prema opisima dvorjana, Marija je bila živahna i pametna, a imala je i obećavajuće djetinjstvo. Bila je omiljena na francuskom dvoru, gdje je dobila najbolje obrazovanje pa je na kraju školovanja savršeno govorila francuski, latinski, grčki, španski i italijanski pored svog maternjeg jezika. Naučila je svirati dva instrumenta, a učena je i jahanju, vezu, sokolarstvu, te poeziji i prozi.
Za godinu dana mlađeg Françoisa se udala 24. aprila 1558. godine, u katedrali Notre Dame de Paris. Henri II je umro 10. jula 1559. godine, pa je Marija sa sedamnest godina postala francuska kraljica kao supruga novog kralja - Françoisa II.
Pravo na engleski tron
Godine 1558. umrla je Mary I od Engleske. Henri II je ohrabrivao svoju snahu da preuzme engleski kraljevski grb i proglasi se kraljicom, pošto je i on, kao i većina katoličkog svijeta, Elizabetu smatrao nezakonitom kraljicom na osnovu njene ilegitimnosti. Njihove nade su pale u vodu, budući da je većinsko protestantsko stanovništvo Elizabetu priznalo za zakonitog monarha. Elizabeta, međutim, nije imala djece, pa je Marija postala njena presumirana nasljednica po primogenituri, kao najstarija unuka u muškoj liniji Elizabetine tetke Margarete: Henry VII od Engleske → Margareta Tudor → James V od Škotske →Mary I, kraljica Škota
Iako katolicima nije zabranjeno pravo na tron sve do 1701. godine, Henry VIII je u svojoj oporuci izričito zabranio Stuartima naslijeđivanje engleske krune. Prema njegovoj oporuci, sa kojom se tada složio i parlament, tron bi, ukoliko nijedno od njegove djece ne ostavi potomka, trebala naslijediti djeca njegove mlađe sestre Marije. Francuzi su bili preokupirani unutrašnjim problemima sa domaćim protestantima da bi pomogli Mariji u invaziji na Englesku.
Marija titulu francuske kraljice nije držala dugo; François II je umro 5. decembra 1560., ostavljajući tron svome bratu, Charlesu IX, a Marijina svekrva, Catherine de' Medici, je postala Charlesov regent. Dana 6. jula, nakon smrti Marijine majke, Francuska je Sporazumom iz Edinburgha priznala Elizabetu I za zakonitu vladaricu Engleske. Sedamnaestogodišnja Marija, još uvijek u Francuskoj, je to i dalje odbijala.
Pitanje religije
Marija se vratila u Škotsku nedugo nakon muževe smrti. Stigla je u Leith 19. augusta 1561. godine, ali, uprkos svojim brojnim talentima i obrazovanju stečenom u prijestolnici evropske kulture, nije bila spremna uhvatiti se u koštac sa tadašnjom političkom situacijom u Škotskoj, koja je bila rascijepljena između protestanata i katolika. Marija je bila religiozna katolkinja, te je ubrzo zadobila nepovjerenje većinskog protestantskog plemstva. Vanbračni sin Marijinog oca, James Stewart (Džejms Stuart), bio je na čelu pobunjene protestanatske frakcije. Iz istog razloga joj nije vjerovala ni Elizabeta I, prva rodica njenog oca i vladarica susjedne protestantske zemlje, čiji je tron Marija prethodno pokušala prisvojiti.
Na razočaranje katolika, Marija je tolerirala protestante i zadržala svog polubrata na mjestu glavnog savjetnika. Ovim je ustupkom pobunjem lordovima otkrila slabost svoje vojske. Ubrzo je poželjela popraviti i svoj odnos Elizabetom, pa ju je pozvala u Škotsku. Elizabeta je odbila, a loš odnos između dvije kraljice je nastavljen. Marija je zatim poslala Williama Maitlanda kao svog ambasadora na engleski dvor, gdje je on trebao iznijeti njene zahtjeve da se Marija proglasi Elizabetinom nasljednicom. Elizabeta je odbila pregovarati o ovome pitanju, rekavši da se Marija neće ni primaknuti engleskoj kruni za vrijeme njenog života. Sa druge strane, Marijina pisma upućena njenom dajdži u Françoisu u Francuskoj daju naslutiti da potpuno drugačiji odgovor Eliazbete, koja je znala da će po pitanju izbora njenog nasljednika veliku ulogu imati parlament.
Decembra 1561. ponovno je organiziran sastanak dviju kraljica, ali ovaj put u Engleskoj. trebao se održati u Yorku, u augustu ili septembru 1562. godine, ali Elizabeta ga je otkazala u julu, navodno zbog građanskog rata u Francuskoj. Još jednom je pokušala neutralizirati Mariju, predloživši joj da se uda za Roberta Dudleya (Robert Dadli), svog nekadašnjeg prosca, kojem je vjerovala i znala ga može kontrolirati. Robert Dudley je uz to bio i protestant, pa bi Elizabeta ovim brakom riješila oba problema. Poslala je ambasadora u Škotsku da Mariju obavijesti o njenom prijedlogu. Poručila je Mariji da će je proglasiti svojom nasljednicom ako se ova uda za muškarca kojeg joj ona odabere. Ovaj prijedlog je odbila Marija.
Kasniji brakovi
150px|mini|Henry Stuart, Lord Darnley
Marija je bila svjesna svoje dužnosti kao monarha, da se vjenča i rodi sebi nasljednika. Nakon što je odbila nekoliko prosaca koje su joj predlagali škotski parlament i Elizabeta, dana 29. jula 1565. godine, u palači Holyrood, vjenčala se svojim prvim rođakom, Henrikom Stuartom, bolje poznatim kao lord Darnley (Darnli). Ovo vjenčanje je razbjesnilo Elizabetu, koja je mislila da su Marija i Henrik prvo trebali nju pitati za blagoslov, pošto je Darnley bio njen podanik. Elizabeta je ovaj brak smatrala i prijetnjom, jer su i Marija I i lord Darnley polagali pravo na njenu krunu i jačali pravo jedno drugom, budući da su oboje bili potomci Elizabetine najstarije tetke.
Ovaj brak sa vođom katolika bio je razlog zbog kojeg se Marijin polubrat udružo sa ostalim protestantima u pobunu protiv Marije. Marija je 26. augusta 1565. poslala trupe da se suoče sa pobunjenicima, a kasnije se vraća u Edinburgh kako bi pozvala pojačanje. James Stewart i ostali pobunjenici su poraženi i protjerani iz Škotske.
mini|180px|lijevo|James Hepburn
Marija je zanijela kratko nakon vjenčanja. Darnley, tri godine mlađi od Marije i veoma nezreo devetnaestogodišnjak koji je imao problema sa alkoholom, postao je nezadovoljan svojom pozicijom. Marija mu je dala titulu kralja u trenutku sklapanja braka, ali ne i ovlasti nad kraljevinom koje je Darnley želio. Bio je ljubomoran na Davida Riccia (Dejvid Riči), pa je pod sumnjom da ga Marija vara, u martu 1566. godine započeo tajnu zavjeru sa plemićima koji su željeli svrgnuti Mariju. Grupa tih plemića, u pratnji Darnleya, ubila je Riccioa pred Marijinim očima 9. marta dok su bili na konferenciji u Holyroodu. Darnley je izdao plemiće s kojima se urotio i porekao njegovu vezu sa ubistvom Riccioa, ali jedino što je postigao bio je prezir plemstva, jer je njegov brak već bio u krizi.
Marija je rodila sina i sebi nasljednika Jamesa 19. juna 1556. godine. Razvod između kraljice i kralja je bio predložen, ali je taj prijedlog odbila Marija pošto je bio u suprotnosti sa njenom vjerom, ali je i znala da bi razvodom njen položaj vladarice bio ugrožen i nasljedno pravo njenog sina ugrožena.
Jamesovim rođenjem uloga Henrya Stuarta je bila ispunjena, te je ubrzo skovana urota protiv Darnleya, koji je već bolovao od sifilisa. Henry se liječio u kući u Edinburghu, gdje ga je Marija često posjećivala i odavala mogućnost da će uslijediti pomirenje kraljevskog para. Dana 10. februara 1567. godine, nakon Marijine posjete, u kući u kojoj se Henry liječio dogodila se snažna eksplozija. Darnleyevo tijelo je pronađeno van kuće, te se rodila sumnja da je izbjegao eksploziju i bio zadavljen po izlasku iz kuće. Ovaj incident, koji bi inače predstavljao Mariji spas, samo je jako naštetio njenoj reputaciji.
James Hepburn, za kojeg se generalno vjeruje da je odgovoran za Darnleyevu smrt, oslobođen je krivnje nakon kratkog suđenja. Marija je pokušavala zadobiti podršku plemstva, kojeg je Hepburn već uvjerio da potpišu sporazum prema kojem je ona dužna vjenčati se sa njim. Ceremonija vjenčanja je bila protestantska, kako je i sam Hepburn bio protestant, a održana je 15. maja u palači Holyrood.
Zatvoreništvo u Engleskoj
mini|desno|250px|Marija u zatvoru
Za vrijeme svog zatvoreništva u Engleskoj Marija je premještana po raznim zamkovima, te je jedno vrijeme odsjedala samo sedamdeset kilometara daleko od Elizabete, ali to je najviše što joj se ikada približila; Marija i Elizabeta se nisu nikada srele.
Nakon neslagnja oko pitanja treba li Mariji suditi za ubistvo Henrika Stuarta, odlučeno he da će biti provedeno samo ispitivanje. Ono je održavano od oktobra 1568. do januara 1569. godine. Na ispitivanje jesu uticale političke pogodnosti, ali Elizabeta nije željela osuditi Mariju zbog ubistva. Marija nije priznala nijedan sud koji joj je sudio, smatrajući neprimjerenim suđenje njoj kao pomazanoj kraljici. Ispitivanje se baziralo na Marijine lične dokumente pronađene u Edinburghu, između ostalog uključujući grupu od osam pisama od Marije upućenih Hepburnu. Originalna pisma napisana na francuskom, iz kojih je zaključeno da je Marija unaprijed znala za planiranje ubistva Henrika Stuarta, su izgubljena za vrijeme vladavine Marijinog sina, a autentičnost današnjih kopija je upitna.
U Škotskoj je, u međuvremenu, ubijen Marijin polubrat, koji se za vrijeme njenog ispitivanja borio da je zadrži u zatvoreništvu u Engleskoj i onemogući njenim pristalicama da dopru do nje. U kratkom vremenskom roku na mjestu regenta Marijinog sina izmijenilo se nekoliko njenih rođaka, od kojih je svaki ubrzo ubijen.
Charles IX je 1570. pregovarao sa Elizabetom, koju je pokušao uvjeriti da pomogne Mariji da vrati škotsku krunu. Kao preduslov Elizabeta je tražila da Marija ratificira Sporazum iz Edinburgha, kojim bi Eliazbetu priznala za zakonitu englesku kraljicu i odrekla se svojih zahtjeva za tron. Marija je to opet odbila, ali su pregovori nastavljeni. Zavjera Ridofli, čiji je cilj bio ujedinjenje Marije i Thomasa Howarda u bračnu uniju, natjerala je Elizabetu da prekine pregovore sa Karlom IX, a parlament je 1572. godine izglasao zakon kojim se Mariji oduzima pravo na tron. Elizabeta je otišla do te mjere da je 1584. godine zatražila da se potpiše dokument koji bi spriječio svakoga da profitira od njenog ubistva. Iako taj dokument nije nikada ozakonjen, potpisale su ga stotine ljudi, uključujući i samu Mariju.
Marija je vremenom postajala teret koji Elizabeta nije mogla niti htjela podnositi. Tokom godina umiješala se u nekoliko zavjera sa ciljem ubistva Elizabete, dizanje katoličkog ustanka i preuzimanja engleske krune uz pomoć Francuske i Španije. U međuvremenu je u Danskoj protjereni James Hepburn izgubio razum i umro 1578. godine.
Suđenje i pogubljenje
Porota od četrdeset plemića sudila je Mariji zbog njenog učestvovanja u Babingtonskoj zavjeri, čiji je cilj bio ubistvo Elizabete i proglašavanje Marije kraljicom Engleske. Marija je u svoju odbranu iznosila činjenice da joj nikada nije bila pružena prilika da se brani, niti da pogleda inkriminirajuće dokaze protiv nje, a također je podsjetila da ona nije engleski državljanin i da zbog toga ne može biti osuđena. Bez obzira na sve, za ovaj zločin predviđena kazna je bila smrtna, a Marija nije bila izuzetak; osuđena je 8. marta 1587. godine na pogubljivanje dekapitacijom.
Zadnje sate svog života provela je u molitvi i pisanju oproštajnog pisma i oporuke, u kojoj je zatražila da bude sahranjena u Francuskoj, a njene sluge da bude pošteđene. Na mjesto egzekucije došla je u crnoj haljini, ali ju je na iznenađenje prisutnih skinula i ostala u crvenoj, boji kojom se tradicionalno označava mučeništvo u katoličkoj liturgiji. Prije nego ju je pogubio, krvnik je, kako je to bio običaj, kleknuo pred Mariju i zamolio je za oprost. Legenda kaže da mu je kraljica oprostila, rekavši da će joj on riješiti sve probleme. Pogubljenje je izvršeno nestručno, sjekirom kojom su se prethodno klale životinje. Marija je preživjela prvi udarac sjekire, čak je pokušala i da kaže nešto, ali ju je drugi udarac dokrajčio. Danas se smatra da su pojedinci namjerno pogubljivani tupim sjekirama, kako bi se produžila njihova patnja.
mini|200px|lijevo|Statua Marije Stuart u Parizu
Kao odgovor na Marijinu smrt, španska armada je krenula na Englesku sa ciljem zbacivanja Elizabete, ali se vratila poražena nikada se i ne sukobivši sa engleskom flotom.
Marijino tijelo je balzamirano i ostavljeno na mjestu na kojem je pogubljena godinu dana. Prvobitno je bila sahranjena u katedrali Peterborough, ali je ekshumirana 1612. godine kada je na engleski tron sjeo njen - James I Engleski i VI Škotski, i naredio da se sahrani u opatiji Westminster. Tu ona počiva i danas, zajedno sa četrdeset svojih potomaka. Elizabeta I je sahranjena u istom groblju, ali na suprotnoj strani od one na kojoj je Marija I.
Naslijeđe
Marija Stuart nije nikada bila kanonizirana kao svetica u Katoličkoj crkvi, ali je naširoko bila i ostala priznata kao mučenica. Širom Francuske, Škotske i Engleske prodavane su stvari za koje se tvrdilo da su pripadale nesretnoj škotskoj kraljici, uključujući tanjire, odjevne predmete, poeme koje je pisala i molitvenike.
Život i smrt Marije Stuart ovjekovječeni su velikim brojem dramskih, filmskih i muzičkih dijela. Najslavnija od tih dijela su drama Maria Stuart, koju je krajem 18. vijeka stvorio njemački autor, Friedrich Schiller i istoimena biografija iz pera Stefana Zweiga. Međutim, pri snimanju biografskih filmova o Mariji Stuart historijske činjenice su često bile zanemarivane; jedan od najboljih primjera su scene u kojima Marija susreće Elizabetu, uprkos dobro poznatoj činjenici da se to u stvarnosti nije nikada desilo. Marija I je najsvježije prikazana u filmu Elizabeth: The Golden Age iz 2007. godine, u kojem ulogu škotske kraljice tumači Samantha Morton.
Evropska komisija
Evropska komisija je političko te glavno izvršno tijelo Evropske unije. Naziva se često i Vladom EU. Evropska komisija zamišljena je kao tijelo koje djeluje tako da je odlučivanje u njemu nezavisno od volje države članica (nadnacionalni karakter). Zajedno s Evropskim parlamentom i Vijećem Europske Unije, čini tri glavne institucije koje vode Europsku uniju.
Evropska komisija sastoji se od povjerenika (komesara) koji dolaze iz država članica te oni svi zajedno djeluju kao jedinstveno tijelo. Broj povjerenika se tokom vremena povećavao (do 1973. bilo ih je 9; do 1981. bilo ih je 13; do 1986. 14; do 1995. 17; do 2004. bilo ih je 20) do današnjeg broja od 25 člnova. Ugovorom iz Nice dugoročno je ograničen broj člnova na 26. Vlade država članica izabiru povjerenike prema vlastitim kriterijima. Mandat povjerenika traje pet godina, i poklapa se s mandatom Evropskog parlamenta. Nakon izbora i konstituiranja novog Europskog parlamenta, imenuju se i novi članovi Europske komisije kako bi Parlament imao utjecaj na izbor i rad Komisije.
Predsjednika Komisije bira Evropsko vijeće nakon što se vlade država članica usuglase o kandidatu, a izbor mora biti potvrđen u Evropskom parlamentu. Vijeće EU kvalificirano većinom, a u dogovoru s predsjednikom Komisije, usvaja listu povjerenika. Cijelu Komisiju potvrđuje Europski parlament, a na kraju Vijeće EU imenuje novu Komisiju.
Europski parlament može u svakom trenutnu raspustiti Komisiju, na način da joj izglasaju nepovjerenje, ali ne može smijenjivati pojedine povjerenike.
Struktura
Svaki povjerenik zadužen je u Komisiji za određeno područje i na čelu je one opće uprave (ili više njih) koja pokriva to područje. Svaki povjerenik ima svoj kabinet.
Komisija se dijeli na opće uprave/generale direkcije koje se mogu usporediti s ministarstvima. Na čelu opće uprave nalazi se generalni direktor koji odgovara za svoj rad povjereniku zaduženom za to područje.
Glavno tajništvo koordinira rad između pojedinih uprava/geeralnih direkcija i ostalih tijela Komisije, daje stručne savjete, osigurava prevođenje, daje statističke podatke (putem statističkog ureda EUROSTAT). Na čelu Glavnog tajništva je Glavni tajnik (trenutno Carlo Trojan).
Zadaci
Najznačajanije zadaće Europske komisije su:
Sastav Europske komisije
Komisija u današnjem sastavu i pod predsjedanjem José Manuela Durão Barrosa započela je s radom 22. studenog 2004. godine, a mandat joj traje do 31. listopada 2009. godine. Sastav današnje Europske komisije je sljedeći:
Bjelovar
Bjelovar je grad u Hrvatskoj, središte Bjelovarsko-bilogorske županije.
Geografija
Grad Bjelovar je smješten na visoravni u južnom dijelu Bilogore (sjeverozapadna Hrvatska) na 135 metara nadmorske visine. Bjelovar je sjedište Bjelovarsko-bilogorske županije, ali i prirodno, kulturno i političko središte ovog kraja.
Bjelovar je i raskrsnica putova ovog kraja. Sijeku ga ceste od Zagreba za Osijek, zatim iz Varaždina i Koprivnice preko Čazme do Ivanić Grada i auto-ceste, a preko Daruvara na jednu stranu, za Viroviticu, a na drugu stranu za Pakrac i Lipik. Na kakvom se važnom prometnom pravcu nalazi Bjelovar, govori i početak izgradnje brze ceste Zagreb - Bjelovar - Virovitica, koja će Bjelovar još približiti Zagrebu, ali će biti i snažan poticaj razvoju gospodarstva.
Grad Bjelovar zauzima ukupnu površinu od 191,9 km2 a administrativno obuhvaća još 31 naselje. Na tom prostoru danas živi oko 42.000 stanovnika.
Sa sjeveroistočne strane Grada Bjelovara nalazi se duga i niska uzvisina Bilogora, čija je prosječna visina od 100 do 150 m.
Visoravan je nastala plitkim nadsvođenjem, no pri njenom oblikovanju sudjelovali su i rasjedni procesi. U sastavu su pliocenski pjeskuljasti lapori i pješčanici s mjestimičnim manjim naslagama lignita. Starije kamenje nigdje ne dopire do površine. Kristalinske stijene su otkrivene u dubokim bušotinama. mini|295x295piksel|Bjelovar, sinagoga Grad Bjelovar je klimatski prijelazan prostor umjereno kontinentalnih obilježja. Zime u ovom prostoru su umjereno hladne, a ljeta su topla.Pretežno je povoljan godišnji raspored padalina, a iznosi oko 900 mm godišnje.
Od vjetrova puše sjevernjak, koji je karakterističan za zimu, a istočnjak postaje jači u proljetnim mjesecima i vrlo je hladan, a može puhati i nekoliko dana neprekidno. Ljetni vjetar koji otprilike puše od lipnja do kolovoza je južni, topao, te povećava relativnu vlagu i prethodi kiši.
Srednja godišnja temperatura u Gradu Bjelovaru je oko 12° C.
Naseljena mjesta
Bjelovar, Breza, Brezovac, Ciglena, Galovac, Gornji Tomaš, Gudovac, Klokočevac, Kokinac, Kupinovac, Letičani, Mala Ciglena, Malo Korenovo, Novi Pavljani, Novoseljani, Obrovnica, Patkovac, Plavnice Gornje, Plavnice Stare, Prespa, Prgomelje, Prokljuvani, Puričani, Rajić, Stančići, Stari Pavljani, Tomaš, Trojstveni Markovac, Veliko Korenovo, Vinkovićevo naselje, Zvijerci i Ždralovi. mini|Slovenski izgnanici u Bjelovaru
Historija
Krajem 14. i početkom 15. stoljeća u ovom već gusto naseljenom području nalaze se mnogi feudalni i crkveni posjedi. U neposrednoj blizini današnjeg Bjelovara nalaze se crkvene župe u Korenovu, Velikim Sredicama, Pavljanima, Međurači i Novoj Rači. U to doba može se smjestiti začetak Bjelovara koji se prvi put spominje u zasad nepouzdanom zapisu iz 1413. godine.
Nadiranjem Turaka u 15. i 16. stoljeću ovaj kraj postaje "ničija zemlja" te neprestano prelazi iz ruke u ruku. Stanovništvo se razbježalo i život se uglavnom odvija u malim utvrdama duž nestalne granice s Trucima. Tada je na području Varaždinskog generalata osnovana proslavljena 16. pješačka pukovnija.
Prvi zapovjednik te slavne pukovnije bio je 1538. godine Nikola Jurišić od Kisega. U velikom ratovanju 1591. do 1594. godine hrvatska je vojska konačno zaustavila prodiranje Turaka. Nakon poraza kod Siska bili su potisnuti iz Posavine. Širok pojas zemlje od Moslavine i Čazme do Drave ponovno je u hrvatskim rukama. Podižu se nove utvrde i počinje naseljavanje i oživljanje Krajine. Jedna takva utvrda bio je i Bjelovar.
U pismu križevačkog generala Ivana Herbersteina 1666. godine dvorskom ratnom vijeću spominje se "G'schloss Bellovar" oko kojega su se vodili bojevi s doseljenim Vlasima. Slavonska krajina je u 16. i 17. stoljeću bila razdijeljena u četiri kapetanije - Križevci, Ivanić, Koprivnica i Đurđevac, a svaka kapetanija u vojvodstva. alt=|mini|265x265piksel|Bjelovar Jedan je časnik kao zapovjednik vojvodstva s vojnicima stanovao u utvrdi Bjelovar. Te su četiri kapetanije spojene 1749. godine u dvije pukovnije: 5. križevačku i 6. đurđevačku, koje su se sto godina kasnije, 1872. godine, ponovno spojile u 16. varaždinsku pješačku pukovniju. Zapovjednik te nove pukovnije ibo je pukovnik Peter Csikos von Sessia, otac slavnoga hrvatskog slikara Bele. Ta je pukovnija 1919. godine preimenovana u 42. bjelovarski pješadijski puk. Polovicom 18. stoljeća posvuda su u Vojnoj krajini zaredale bune krajišnika zabrinutih za svoje pravice, koje su im bile ograničene novim odredbama carskoga dvora. Severinska buna, koja je dobrano uzdrmala Varaždinski generalat, krvavo je ugušena 1755. godine pa je odmah nakon toga carica Marija Terezija odredila da se u središtu krajiških pukovnija sagradi snažno vojno uporište - Novi Varaždin.
Prema zamisli generala Filipa Becka graničari su već 1756. godine počeli graditi novi grad. O tome Baltazar Adam Krčelić u svojim Annuama piše:
"Osim toga između Severina i Rače, u mjestu zvanom Bjelovar, podigne uz silan trud jadnih ljudi stanove za pripadnike štaba i tvrđavu, gdje su imali stanovati i pijaristi. Do kraja ove godine sagrađeno je više kuća, tako da su se malo kasnije viši oficiri mogli preseliti iz Križevaca; građenje se nastavlja. Beck naredi, da se to mjesto ne smije nazivati Bjelovar, nego Novi Varaždin, pod prijetnjom kazne, ako ga bude tko drukčije nazivao.
(...)Novi Varaždin ili Bjelovar neće pružati nimalo sigurnosti, jer se sve gradi od drva, pa će prema tome jednom otvoriti put neprijatelju na uništenje ove naše domovine. U tim novim tvrđavama ništa nije čvrsto, staro će se rušiti i propadati, a osim što se prave beskorisni troškovi domovina se izlaže opasnosti. Dali višnji Bogovi da to ispadne drukčije!"
Beck je, ne osvrčući se na pritužbe i prigovore, bjelovarsku utvrdu sagradio na visoravni okruženoj močvarama koje su ipak pružale sigurnost. Grad je sagrađen gotovo u jednome dahu.
McLouth, Kansas
Maklaut je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 880, što je 12 (1,4 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Karbonizacija
Ugljenisanje ili karbonizacija je termin koji se koristi za pretvaranje organskih supstanci u ugljenik ili zamena koja je na bazi ugljenika koristeći proces hemijske promene izazvane grejanjem ili destruktivnom (suvom) destilacijom. Ugljenisanje se obično koristi u organskoj hemiji kako bi se gas ili katran dobio od sirovog uglja. Generalno govoreći fosilna goriva su proizvodi karbonizacije (ugljenisanja) nastalih od fosilnih ostataka biljaka. Ugljenisanje je često egzotermna reakcija što znači da može da bude samoodrživa i može biti korišćena kao izvor energije koji ne proizvodi ugljen-dioksid. Kada je biomaterijal izložen iznenadnom sagorevanju (kao u slucaju eksplozije atomske bombe ili izlivanja lave iz vulkana), on može biti ugljenisan veoma brzo, pretvarajući se u stanje čvrstog ugljenika. Prilikom razaranja Pompeje vulkanskom lavom, mnoge organske stvari poput nameštaja su bili ugljenisani.
Ugljenisanje u proizvodnju biodizel goriva
Ugljenisanje (karbonizacija) je korišćeno za pravljenje novih katalizatora za dobijanje biodizela od etanola i masnih kiselina. Katalizator je dobijen karbonizacijom šećera kao što su glukoza i saharoza. U jednom primeru, šećeri su izloženi azotu pri temperaturi od 400 stepeni punih 15 sati i ta reakcija je rezultovala time da se šećer pretvara u ostatke crnog ugljenika koji se sastoji od mešavine slojeva policikličnog aromatičnog ugljenika.
Proces nastanka uglja
Ugljenisanje drveta obično zahteva temperature iznad 280 °C. Ugljenisanje se može smatrati i kao spontan raspad drveta sve dok se ne dobije ugalj. Ovakav ugalj i dalje sadrži prilične količine ostataka drveta, pepela i ostalih primesa.
Sterol
300px|thumb|Hemijska struktura sterola Steroli (steroidni alkoholi) su podgrupa steroida i klasa organskih molekula. Oni se prirodno javljanju u biljkama, životinjama, i gljivama. Najpoznatiji predstavnik je životinjski sterol holesterol. On je vitalan za ćelijsku funkciju, i prekurzor je u masti rastvornih vitamina i steroidnih hormona.
Tipovi sterola
Biljni steroli se zovu fitosteroli, a životinjski steroli su zoosteroli. Važni fitosteroli su kampesterol, sitosterol, i stigmasterol. Ergosterol je sterol prisutan u ćelijskim membranama gljiva, gde ima sličnu ulogu kao i holesterol u životinjskim ćelijama.
Ara del Marmo, Frosinone
Ara del Marmo je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Sterol
Uloga u biohemiji
Steroli i srodna jedinjenja su esencijalni u fiziologiji eukariotskih organizama. Na primer, holesterol formira deo ćelijske membrane kod životinja, gde on utiče na membransku tečnost i služi kao sekundarni glasnik u signalizaciji razvića. Kod ljudi i drugih životinja, kortikosteroidi poput kortizola deluju kao signalni molekuli u ćelijskoj komunikaciji i opštem metaboliumu. Steroli su komponente ulja ljudske kože.
Hemijska klasifikacija i struktura
Steroli su podgrupa steroida sa hidroksilnom grupom na 3-poziciji A-prstena. Oni su amfipatični lipidi koji se sintetišu iz acetil-koenzima A posredstvom HMG-CoA reduktaze. Sveukupno gledano molekul je veoma pljosnat. Hidroksilna grupa na A prstenu je polarna. Ostatak alifatičnog lanca je nepolaran.
Ara del Marmo, Frosinone
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 167 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 396 m.
Trooper, Pennsylvania
Truper je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 5.744, što je 317 (-5,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Vladimir Šenauer
Vladimir Šenauer, zvan Geza i Ćićo (Split, 29. studenog 1930.- Split, 5. siječnja 2013.), jedan od nekadašnjih legendarnih igrača Hajduka, za Bile je odigrao 471 utakmicu i postigao 132 pogotka. S Hajdukom sudjelovao u osvajanju prvenstva 1950., 1952. i 1955. Prema Ivi Begi bio je veoma vješt u iznuđivanju kaznenih udaraca. Po struci je bio diplomirani ekonomist.
Rodio se u braku hrvatskog Židova iz Daruvara i Hrvatice (djevojački Rakelić) iz Splita. Roditeljskim dogovorom riješeno je vjersko pitanje kod djeteta: ako im dijete bude sin bit će Židov (netipično za židovsku tradiciju!), a ako bude kćer bit će katolkinja.
Kao dijete bio je u zbjegu u južnoj Italiji 1944. godine. Ondje je vidio Hajdukovce na legendarnoj utakmici protiv britanske reprezentacije u Bariju, što je raspalilo njegovu strast prema Hajduku.
Igrao je najveći dio karijere za splitskog Hajduka, uz iznimku kad je dvije godine igrao za beogradski BSK. S Hajdukom je osvojio tri naslova državnog prvaka, legendarnu iz 1950. kad su bili prvaci bez poraza, te 1952. i 1955. godine. U dvije godine s BSK-om osvojio je jedan državni kup, pobijedivši pritom bivše suigrače iz Hajduka i suigrača Vladimira Bearu koji je tad igrao u Crvenoj zvezdi.
Završio je Ekonomski fakultet u Beogradu.
Bio je šefom recepcije u splitskom hotelu Marjan do 1979., a nakon toga od 1979. do 1990. bio je direktor stadiona na Poljudu.
Na rangu golgetera Šenauer je na 18. mjestu, prvi je Frane Matošić sa 729 golova, a slijede Lemešić, Benčić, Vukas, Nadoveza, Vlade Kragić, Anković, Hlevnjak, Vidošević, Jerković, Žungul, Zvonko Bego, Papec, Radovniković, Mirko Bonačić, Andrijašević, Šurjak i Šenauer.
Geza je bio poznat je po specifičnom načinu iznuđivanja kaznenih udaraca. Prema riječima hajdučke legende Ive Bege Vladimir Geza Šenauer,bio je najveći glumac u povijesti Hajduka, jer niko u sto godina ni približno nije odglumija toliko penala ka Geza... ''
Osim za Hajduka, igrao je za BSK-a, Austriju iz Klagenfurta, karijeru je završio igrajući za drugoligaškoga Splita.
Bio je aktivan član u upravi splitskoga kluba, a od 1979. do 1990. dir. poljudskog stadiona.
Za stoti rođendan Hajduka uručena mu je hajdukova povelja kao i svima ostalima živućim trenerima te igračima koji su skupili sto utakmica u bijelom dresu ili nastup za reprezentaciji. Među ostalima dobili su je i Zvonko Bego, Ante Grčić, Davor Grčić, Mario Boljat, Ivica Hlevnjak, Dragan Holcer, Siniša Fulgosi, Vilson Džoni, Drago Čelić, Bogdan Kragić, Zlatko Papec.
Karvakrol
Karvakrol je organsko jedinjenje, koje sadrži 10 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 150,218 Da.
Ivan Vuković
Ivan Vuković (Podgorica, 9. veljače 1987.) je crnogorski nogometaš koji trenutačno nastupa za južnokorejski Seongnam.
Klupska karijera
Ivan Vuković je svoju seniorsku karijeru započeo 2004. godine u golubovačkoj Zeti. U sezoni 2004./05. Vuković je predvodio napad Zete do trećega mjesta, iza Partizana i Crvene Zvezde, u tadašnjoj prvoj ligi Srbije i Crne Gore.
U Budućnost iz Podgorice prelazi 2006. godine. U pet sezona, koliko je proveo u podgoričkoj momčadi, osvojio je dva druga i jedno prvo mjesto u crnogorskoj ligi. U 103 ligaška nastupa za klub postigao je 57 pogodaka. Od toga čak 39 u posljednje dvije sezone provedene u klubu. Vuković je 2009. godine proglašen nogometašem godine u crnogorskim ligama.
U ljeto 2011. prelazi u redove Hajduka za 250.000 €. Kod trenera Krstičevića u sezoni 2012./13. jedan je od najvažnijih igrača u momčadi Hajduka.
Nakon dvije sezone u Hajduku, u ljeto 2013., Ivan prelazi u južnokorejski Seongnam za 200.000 dolara.
Reprezentativna karijera
Za reprezentaciju Crne Gore debitirao je 18. studenog 2009. godine u prijateljskoj utakmici sa bjeloruskom reprezentacijom. To mu je zasada jedini nastup za izabranu vrstu.
Germs-sur-l'Oussouet
Žerm sir l'Usue je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Gornji Pirineji koja pripada prefekturi Aržele Gazo.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 118 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 9 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 12,96 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 800 metara (maksimalnoj 1.499 m, a minimalnoj 555 m).
Nagrada NBR za najbolju glumicu
Nagrada Nacionalnog odbora za recenziju za najbolju (glavnu) glumicu (National Board of Review of Motion Pictures Award for Best (Lead) Actress) je godišnja filmska nagrada koju od 1945. dodjeljuje američki Nacionalni odbor za recenziju filmova.
Casale Bottone, L'Aquila
Casale Bottone je naselje u Italiji u provinciji L'Aquila, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 20 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1053 m.
1673
Godina 1673 (MDCLXXIII) bila je redovna godina koja počinje u nedjelju po gregorijanskom kalendaru odn. redovna godina koja počinje u srijedu po 10 dana zaostajućem julijanskom kalendaru.
Marin Zulim
Marin Zulim (26. listopada 1991 u Split-), nekadašnji hajdukov igrač. Karijeru započinje 2010 u Zadru, a 2011 dolazi u Hajduk za koji je odigrao samo dvije prijateljske utakmice bez postignutih zgoditaka. Nema zabilježen nijedan službeni nastup. Kasnije odlazi u nekolik odrugih klubova.
U osijeku je igrao na položaju napadača, sada trenutno igra za Split
South Salem, Ohio
Saut Sejlem je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 204, što je 9 (-4,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Ivo Šuste
Ivo Šuste (Split, 16. prosinca 1903. - Zagreb, 22. veljače 1977.) je bio hrvatski nogometaš i nogometni izbornik, veslač, novinar i plivački dužnosnik. Igrao je na mjestu braniča i pomagača, a poslije je igrao i u napadu. Nakon što je prestao igrati nogomet, radio je kao novinar.
Trenirao je veslanje u Gusaru iz Splita. 1923. je igrao u sastavu Hajduka iz Splita koji je bio državni prvak. U Hajduku je bio od 1920. do 1924. godine. Zbog školovanja je otišao u Zagreb. Ondje je igrao za Concordiju za koju je igrao do 1926. godine, nakon čega radi kao novinar. Posao ga je odveo u Beograd gdje je bio dopisnikom tiskovina iz Zagreba. 1934. je postao izbornikom jugoslavenske reprezentacije. Jugoslaviju je vodio u trojcu za izbor igrača s Matom Miodragovićem iz Beograda i Petrom Plešom iz Zagreba. Prvi put je vodio 26. kolovoza u Beogradu protiv Poljske, a zadnji put 1. siječnja 1935. u Ateni protiv Rumunjske.
Kad je Hajduk obnavljao svoj rat u Drugom svjetskom ratu, Šuste je bio u Zagrebu. Bio je u drugoj skupini igrača kojima se uputilo poziv za odlazak na Vis obnoviti Hajduk: Ivo Šuste, Fabjan Kaliterna, Ante Bakotić, Tonči Bonačić, Gajo Raffanelli, Šime Milutin, Ante Kesić, Josip Lin, Ratko Kacijan, Zvone Koceić Pićo, Veljko Poduje, Vlado Kragić, Ivo Kurir, Đuro Purišić. Šuste se odazvao pozivu.
Poslije rata bio je plivačkim dužnosnikom u Hrvatskoj. Mnogo je pridonio uspjesima Mladosti. Predsjedavao je Hrvatskim plivačkim savezom.
Rođak je hrvatskog povjesničara i predsjednika Matice hrvatske Igora Zidića. Još dok je Zidić bio student povijesti umjetnosti, Šuste mu je pribavio pisaći stroj.
Iz Šustine je ostavštine Hrvatski športski muzej preuzeo pokal "plivanje – HAŠK 1913".
Nenad Šalov
Nenad Šalov (Split, 6. kolovoza 1955.), bivši hrvatski nogometaš.
Klupska karijara
Za prvi tim splitskog Hajduka nastupio je s 18 godina, u vrijeme kad je najslavnija, "zlatna", generacija, predvođena Tomislavom Ivićem počinjala seriju velikih uspjeha. Kako, kao najmlađi, pokraj Holcera, Jerkovića, Oblaka, Šurjaka, Buljana, Žungula, Peruzovića i ostalih asova nije često mogao ulaziti u igru, odlučio se za odlazak na odsluženje vojnog roka. Po povratku iz vojske, doživljava veliko razočarenje. Novi trener Hajduka Vlatko Marković, nije ga pozvao na ljetne pripreme pred sezonu 1977./78. Predlagali su mu kaljenje u nekom drugom klubu, ali on nije pristao. Ostao je u Splitu i marljivo trenirao, a na kraju se upornost isplatila. Ta sezona mu je bila prekretnica. Od tada je, pa do odlaska iz Hajduka, uvijek bio među prvih 16 igrača, a u jednom periodu bio je i ključni igrač. Za to vrijeme je s Hajdukom osvojio tri titule prvaka Jugoslavije (1974., 1975., 1979.) i četiri Kupa maršala Tita (1974., 1976., 1977., 1984.). Za Hajduk je odigrao ukupno 400 utakmica i postigao 46 golova.
Prvi nastup za Bile ima u prvenstvu Jugoslavije 21. travnja 1974. protiv Zagreba u Splitu, koju je Hajduk dobio zgodicima Mijača i Žungula s 2:1.
Bio je igrač velike energije i taktičkog znanja. Mogao je igrati, a često, po potrebi, i igrao, na mnogim pozicijama, od beka, preko defanzivnog veznog, do lijevog krila, ali je najbolje partije pružao kao graditelj igre. Nizak rastom, ali veoma brz i stabilan na nogama, odlikovala ga je odlična tehnika, a naročito su ga krasili vrlo snažan i precizan šut, pravovremena dodavanja preko cijelog terena i centaršut.
Reprezentativna karijera
Za reprezentaciju Jugoslavije odigrao je jednu utakmicu: 15. studenog 1980. protiv Italije (0:2) u Torinu..
Trenerska karijera
Nakon okončanja igračke karijere radi kao trener u manjim njemačkim klubovima.
Klupska
Hajduk Split
Argouges
Arguž je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Avranš.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 540 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 32 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 16,41 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 38 metara (maksimalnoj 133 m, a minimalnoj 25 m).
Grad (Dubrovnik)
thumb|mini|250px|Dubrovačka povijesna jezgra Grad je jedan od gradskih kotara grada Dubrovnika. Središte gradskog kotara nalazi se u ulici Širokoj 41. Tajnik je Jozo Glavić, a predsjednik vijeća Srđan Kera. Grad graniči s gradskim kotarevima Pile-Kono i Ploče-Iza Grada. Obuhvaća turistički najznamenitije područje, dubrovačku staru gradsku jezgru. Od davnina se u Dubrovčana uvriježilo pod pojmom Grad podrazumijevati samo staru gradsku jezgru. Kad Dubrovčanin kaže da ide u Grad, misli isključivo na prostor unutar zidina. Pod pojmom Grad podrazumijeva Dubrovnik.
Unutar stare gradske jezgre osim stambenih kuća i prodajnih i ugostiteljskih objekata nalazi se mnoštvo crkava i samostana, Knežev dvor i Sponza. Unutar jezgre smješteni su svi dubrovački muzeji. Tu je središte županijske, gradske i biskupijske uprave, kino, kazalište, narodna knjižnica, Akvarij i Institut za more i priobalje, jedna osnovna i jedna srednja škola (Biskupijska klasična gimnazija Ruđera Boškovića) te jedno dječje igralište podno kule Minčete. Tu su smještena dva kupališta, Porporela i Buža. Američki portal TripAdvisor je 2013. na temelju recenzija milijuna putnika sastavio je popis deset spomenika koje treba posjetiti prije smrti. Među njima su i dubrovačke zidine.
Stanovništvo
U 20. i 21. stoljeću broj stalnih stanovnika dubrovačke stare gradske jezgre uslijed razvoja turizma naglo opada. Pretpostavlja se da je trenutno riječ o 900-1 000 ljudi. Stanovništvo iseljava u okolna mjesta iz više razloga. Zbog atraktivnosti lokacije stan se u staroj jezgri može prodati po vrtoglavim cijenama, a najčešće su zazanimani stranci. Cijena kvadrata renoviranog stana uz Stradun doseže i 7 000 eura. Iznajmljivanje je isto unosan posao. 2001. u staroj gradskoj jezgri nuđeno je stotinjak ležajeva, a 2011. više od tisuću. Uvjeti življenja u staroj jezgri veoma su loši zbog navala turista, buke, gužve, zbijenosti, vrtoglavih cijena u prodavaonicama i loše uređenih stanova. Stanovi su obično u veoma lošem stanju zbog svoje starosti. Neki ne posjeduju ni sanitarni čvor, a građevinski radovi čiji je cilj preuređenje i osuvremenjivanje veoma su skupi i teško je dobiti sve dopusnice jer je stara jezgra svjetska kulturno-povijesna baština pod zaštitom UNESCO-a. Iseljavanje stanovništva iz stare jezgre mnogi smatraju ozbiljnom teškoćom. Gradske vlasti pokušavaju privoliti ljude na ostanak osiguravajući im besplatne ulaznice u muzeje, kino, kazalište i brodiće za Lokrum. Krajem 20. i početkom 21. stoljeća u povijesnoj se jezgri mjesečno gasilo jedno kućanstvo, a jedno se iseljavalo. Prema nekim anketama iz 1981. udio starog stanovništva (starijeg od 59 godina) u gradu Dubrovniku bio je 14.2%, a u staroj jezgri 25.5%. Novijih podataka nema, ali taj broj je vjerojatno veći i pretpostavlja se da se uglavnom radi o samcima. U Osnovnoj školi Marina Getaldića djece iz Grada je oko 130. Prema podacima iz 2006. u razdoblju 1961.–2006. u gradu Dubrovniku broj stanovnika porastao je za 138%, dok je u staroj jezgri smanjen za 77%. Također, oko 55% svih djelatnosti Dubrovnika smješteno je u povijesnoj jezgri, udio ugostiteljskih lokala je oko 63%. Kako se navodi u tekstu o „stanju duša potkraj 2009.“ u listu katedralne župe „Naša Gospa“, popisom je ustanovljeno kako unutar zidina blagoslov kuća i obitelji prima 749 kućanstava, od toga 515 višečlanih i 234 samačka kućanstva. Sami u kući ili stanu žive 83 muškarca i 151 žena. U 749 kuća ili stanova u povijesnoj jezgri živi 1927 osoba. Prema broju članova kućanstava, pet je nenastanjeno, 227 (30 posto) je samaca, 166 domova (22 posto) s dva člana, 141 (19 posto) s tri člana, 135 (18 posto) s četiri, 52 (7 posto) s pet, 18 (2 posto) s šest, tri sa sedam i dva s osam članova kućanstva. Po anketi iz 1986. stanovnicima stare jezgre najveći su nedostaci redom: mali stan; buka, slaba izolacija od buke; starost i dotrajalost kuće, stana; vlažnost stana; nedostatak kupaonice; nedostatak svjetlosti; slab raspored prostorija, slaba mogućnost prilagodbe novim potrebama; stara kanalizacija, zagušljivost. Broj registriranih stanovnika stare jezgre 1948. iznosio je 4 485, 1961. 5 872, a 2011. 2 128.
Cochrane, Wisconsin
je grad u američkoj saveznoj državi Viskonsin.
Karveol
Karveol je organsko jedinjenje, koje sadrži 10 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 152,233 Da.
Archingeay
Aršenže je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Poatu-Šarant, u departmanu Primorski Šarant koja pripada prefekturi Sen Žan d'Anželi.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 519 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 31 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 16,61 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 24 metara (maksimalnoj 47 m, a minimalnoj 2 m).
1676
Godina 1676 (MDCLXXVI) bila je prijestupna godina koja počinje u srijedu po gregorijanskom kalendaru odn. prijestupna godina koja počinje u subotu po 10 dana zaostajućem julijanskom kalendaru.
Granata
Granata (iz talijanskog Granata = nar) označava topnički projektil za top ili haubicu, a može se ispaliti i s nekih pušaka. Sastoji se šuplje čelične košuljice ispunjene eksplozivnim punjenjem sa detonatorom. Namjenjena je za uništavanje žive sile, raznih utvrđenja, građevina i oklopnih vozila. U nekim jezicima je granata sinonim za bombu.
Heteroatom
thumb|right|100 px|Piridin je [[heterociklično jedinjenje čiji heteroatom je azot.]] U oraganskoj hemiji, heteroatom (od antičkog grčkog heteros, različit, + atomos) je svaki atom koji nije ugljenik ili vodonik. Obično se ovaj termin odnosi na atome koji zamenjuju ugljenik u molekulskim strukturama. Tipični heteroatomi su azot, kiseonik, sumpor, fosfor, hlor, brom, i jod.
Granata
Izvorno su granate bile posude ispunjene sa barutom, koje su grenadiri bacali kao bombe.
Heteroatom
U opisu proteinske strukture, specifično u fajl formatu Proteinske banke podataka, heteroatomski record (HETATM) označava atom koji pripada malom molekulu (npr. kofaktoru) umesto biopolimernog lanca.
Granata
Djelovanje
Osim jednostavnih bomba, postoje granate s posebnim namjenama kako bi se postigla veća učinkovitost protiv određenih ciljeva.
Vrste
Postoje razne vrste granata, kao što su primjerice:
Albogno, Verbano-Cusio-Ossola
Albogno je naselje u Italiji u provinciji Verbano-Cusio-Ossola, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 33 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1033 m.
Herakleja Trahinijska
Herakleja Trahinijska (Ἡράκλεια ἡ ἐν Τραχίναις ili Τραχῖνι) bila je drevni grčki grad u Tesaliji, koji se nalazio južno od reke Sperheja i reke Melanta, na manje od jednog kilometra od Melanta, koji je zapravo pritoka Sperheja, u blizini Malijskog zaliva (Μαλιακός Κόλπος) u Egejskom moru. Herakleja se nalazila na istočnoj padini planine Ete, oko 3 km od mora i oko 8 km od Termopila. Prema Tukididu, grad su 426. pne. na lokalitetu drevnog grada Trahina osnovali Lakedemonjani, pod vodstvom Alkide, Demagona i Leonta, da posluži kao spartansko istureno mesto u peloponeskom ratu:
"'Nekako u to vrijeme osnivali su Lakedemonjani naseobinu Herakleju u Trahiniji s ovoga razloga. Svi se Malijci dijele na tri dijela: na Paraljane, Hijerane i Trahinjane. Budući da su jedne od njih, Trahinjane, susjedi Etejani svladali u ratu, najprije su se htjeli prikloniti Atenjanima, ali u strahu, da im ne će biti vjerni, pošalju u Lakedemon Tizamena izabravši ga za poslanika. S njima su slali poslanike i Dorani, matica lakedemonska, moleći isto, jer su i sami stradavali od Etejana. Pošto su ih Lakedemonjani saslušali, imali su namjeru osnovati naseobinu hoteći pomoći i Trahinjanima i Doranima. Ujedno im se činilo, da grad povoljno leži za rat protiv Atenjana, jer bi onde mogli opremiti brodovlje protiv Eubeje, tako da bi im prijelaz onamo bio izbliza, a bit će zgodan i za pristup u Trakiju. Ukratko, odlučili su naseliti to mjesto. Najprije su dakle upitali boga u Delfima i po njegovu savjetu izaslali su naseljenike iz svoje zemlje i od okolnih stanovnika, a od ostalih Helena pozivali su, da ide, tko hoće, osim Jonjana, Ahejaca i još nekih drugih plemena. A vodila su ih kao osnivači naseobine tri Lakedemonjanina: Leont, Alkida i Damagon. Kad su stigli, utvrde iznova grad, koji se sad zove Herakleja, a daleko je od Termopila kojih četrdeset stadija, a od mora dvadeset. I pripremali su škverove i ogradili stranu prema Termopilama uza sam klanac, da bi ih mogli lako čuvati'."
Lakedomonjani su kasnije ponovo zauzeli grad, a onda je Jason iz Fere, tesalski vladar (385–370. pne.), porušio zidine Herakleje i predao grad Etejanima, koji su od njega načinili sedište svog saveza, koji je prvo bio pod kontrolom Etoljana, a zatim Rimljana, koji su Herakleju zauzeli 191. pne.
Ivo-Valentino Tomaš
Ivo-Valentino Tomaš (Split, 28. srpnja 1993 -(Split, 31. prosinca 2019),bio je vezni hajdukov igrač, sakupio je 27 nastupa i to 11 u službenim natjecanjima uključujući 2 europska i dva za kup. Postigao je i 4 gola za momčad u 18 prijateljskih utakmica.
Prvi mu je nastup bio 7. travnja 2012 za prvanstvo Hrvatske protiv Karlovca u Splitu, koju je Hajduk dobio sa 1:0 pogotkom Vukušića sa 11 metara u 57. minuti. U ovoj utakmici još su nastupili Blažević (branka), Milović, Neretljak, Lima, Radošević, Andrijašević, Ozobić, Caktaš, Lendrić i Vukušić; kao zamjene su ušli Jozinović, Ljubičić i Ah. Sharbini.
Nagrada NBR za najboljeg glumca
Nagrada Nacionalnog odbora za recenziju filmova za najboljeg glavnog glumca (National Board of Review of Motion Pictures Award for Best Actor) je godišnja nagrada koju od 1945. dodjeljuje američki Nacionalni odbor za recenziju filmova za najbolje muške uloge u filmu.
Stratosfera
mini|Pogled na stratosferu iz zrakoplova Stratosfera je sloj zemljine atmosfere koji se prostire između mezosfere i troposfere. Stratosfera je od troposfere odvojena tropopauzom, slojem koji ima uvijek jednaku temperaturu.
Stratosfera, koja se u svojem donjem dijelu zove još i ozonosfera, proteže se od 10 (na polovima od oko 8 km) do visine od oko 55 km. U ovom sloju temperatura se neprestano povisuje od -55°C (na srednjim širinama i na polovima) odnosno od -85°C (na ekvatoru) te doseže 0°C.
S opadanjem atmosferskog tlaka i porastom solarnog zračenja najveća koncentracija ozona se pojavljuje na visininama 20-50 km. Visoke koncentracije ozona javljaju se također u ozonskim rupama (ozonskim rukavcima) ozonosfere, koje se mogu pružati u dubinu do 14 km.
Slojevi atmosfere koji leže iznad granice stratosfere su:
Ozonosfera
mini|desno|300px|Položaj stratosfere u atmosferi Sa stratosferom se uglavnom podudara ozonosfera. Ozonosfera dijelom može obuhvatiti i troposferu i tropopauzu (tzv. troposferski ozon). Najveću koncentraciju ozon postiže na visinama između 20 i 35 km (stratosferski ozon). Ozon upija oko 4% Sunčeve energije koja prolazi kroz atmosferu, i to ponajviše u ultraljubičastom dijelu spektra. Ultraljubičasto zračenje ima snažno biološko djelovanje (sudjeluje u stvaranju vitamina D, ubija bakterije i sl.). Povećana koncentracija UV zračenja ima negativne posljedice na život organizama.