cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Josif Staljin
Generalisimus
Vremenski posljednja kontroverzna Staljinova odluka je bila ona da se opozove plan napada na Berlin s ciljom da grad bude zauzet 16. 2. 1945. Tu kontroverznu odluku donesenu u doba Jaltske konferencije Staljin ne donosi sam nego dogovoru s podijeljenim glavnim štabom tako da će nju javno kritizirati maršali Konjev i Rokosovski, dok će ju podržavati Žukov.
Tokom Drugog svjetskog rata na istočnom frontu, bez obzira na organičenu uključenost u konkretne vojne operacije, Staljin se našao u svom elementu. Dokumenti iz ruskih arhiva dokazuju da je on bio vrhovni organizator sovjetskih ratnih napora koji nadgleda vojnu strategiju, ratnu proizvodnju, propagandu i praktički sve drugo od veličine bajoneta pa do naslova u časopisu Pravda i tamošnjih autora tekstova. Njegovo rukovođenje ekonomijom i ratom će biti hvaljeno već prvo od samog Hitlera, a potom od Žukova nakon Staljinove smrti , zatim Averella Harrimana kao specijalnog savjetnika američkog predsjednika Roosvelta , te mnogih drugih zapadnih lidera tog doba koji su bili šokirani otkrićem svih detalja kojima se Staljin bavio tokom upravljanja ratom. Rezultat takvih njegovih ratnih napora bivaju radni dani bez odmora koji traju po 14 i 15 sati što dovodi do drastičnog pogoršavanja zdravstvenog stanja Staljina koji tada ima 66 godina.
Zadnje godine
Kraj rata Staljin dočekuje kao zdravstveno slomljena osoba koja po riječima kćerke Svjetlane oko dana njemačke kapitulacije preživljava prvi lagani srčani udar. Potpuno svjestan svog zdravstvenog stanja on napušta dotadašnji direktni sistem upravljanja državom i prelazi na onaj gdje daje državne smjernice i presuđuje u raspravama, dok sve ostalo potpada pod direktnu kontrolu drugih članova politbiroa i ministara.
Prvo od pitanja koje se pojavilo još u ratu biva što učiniti stanovništvom teritorija koje je bilo pod nacističkom kontrolom. Tokom 1944. godine Staljin će prihvatiti radikalni prijedlog Berije o masivnim preseljenjima stanovništva baziranim na etničkom modelu što dovodi do preseljenja Tatara, Grka, Kurda i drugih iz perifernih područja SSSR-a u njegovu unutrašnjost. mini|lijevo|250px| [[Clement Attlee|Attlee, Truman i Staljin na Potsdamskoj konferenciji 1945.]] Drugo unutrašnjopolitičko pitanje biva ono poratne rekonstrukcije koje će istovremeno biti vezano s vanjskom politikom. Staljinov osnovni početni cilj biva dobivanje pomoći za obnovu u ratu porušenih dijelova SSSR-a od strane SAD-a, miran suživot dvije supersile i stvaranje prijateljskih kapitalističkih ili komunističkih režima u susjedstvu. Te 1945. i naredne 1946. godine Čehoslovačka i Mađarska, koje se u skladu s dogovorom na Jalti nalaze u sovjetskoj zoni utjecaja, imaju više manje slobodne izbore na kojima komunisti nisu uspjeli osvojiti vlast. Međutim, sve se mijenja nakon Churchilovog govora o željeznoj zavjesi i početku Hladnog rata kada sve države Istočne Evrope dobivaju jednopartijske sisteme. mini|175px| [[Vjačeslav Molotov, vjerni Staljinov prijatelj još od 1912.]] Dok se tako suprotno Staljinovim željama i očekivanjima počela kretati internacionalna situacija, u Kremlju je počela smrtonosna borba za vlast koja će trajati duže od sedam godina. Manje od mjesec dana nakon sastanka s američkom delegacijom početkom oktobra 1945. Staljin doživljava teži srčani udar nakon kojeg Molotov preuzima vlast, a u zapadnim državama u medijima izlaze vijesti o njegovoj smrti.
Nakon djelomičnog oporavka Staljin se vraća na vlast čime počinje Molotovljev spori pad s najviših dužnosti i uspon Ždanova što biva potvrđeno u februaru 1946. kada on preuzima kontrolu partije. Ždanovljeva smrt zbog ljekarske greške 1948. godine koja postaje jedna od izvora kasnije ljekarske afere dovodi do početka nove borbe za nasljednika Staljina. Na početku najbolje pozicije u toj borbi zauzimaju Georgij Maljenkov u partiji i tehnokrat Nikolaj Voznesneskij kao budući premijer protiv koga će se urotiti Berija i ranije spomenuti Maljenkov, što dovodi do njegovog hapšenja i pogubljenja. Sljedeći planirani nasljednik za mjesto premijera postaje također tehnokrat Vjačeslav Mališev koji biva postavljen na mjesto Staljinova zamjenika u vladi, ali bez podrške partije on neće 1953. godine biti u stanju preuzeti vlast, a prije kraja te godine biti će na smrt ozračen tokom testiranja hidrogenske bombe. Tokom svog ovog vremena Molotov ostaje na položaju prvog zamjenika predsjednika vlade iako gubi položaj ministra vanjskih poslova. Postaje potpuno ignoriran u partiji, a žena mu biva uhapšena.
Osim političke borbe za vlast posljednje Staljinove godine obilježavaju takozvana ždanovščina u sklopu koje se naređuje umjetnicima da stvaraju djela skladu s zahtjevima partije. Poznatiji tadašnji sovjetski umjetnici koji su se našli pod kritikom ždanovščine bivaju pored ostalog pisci Ana Akhmatova i Mihail Zoščenko, kompozitori Dmitrij Šostakovič, Sergej Prokofjev i Aram Hačaturjan, tj. sva tri tadašnja kompozitorska velikana jer navodno njihova djela glorificiraju buržujski način razmišljanja i individualizam. Rezultat ove državne politike koja će trajati do 1954. godine biva nanošenje katastrofalne štete sovjetskoj kulturi poratnog razdoblja. Na naučnom području državna politika postaje rusifikacija raznih naučnih otkrića s kraja 19. i početka 20. vijeka. Po tada izdanim sovjetskim medijima prvi avion nisu izgradila braća Wright nego Aleksandar Možajkij, elektičnu energiju su otkrili Pavel Jabločkov i Aleksandar Lodigin, a radio je izumio Aleksandar Popov. mini|lijevo|250px| [[Mao Cedung i Staljin u Moskvi 1949.]] Svoje posljednje godine života Staljin provodi zabrinut za budućnost komunističkog sistema kakvog je izgradio što je 1950. na svoj direktni način rekao na sastanku politibiroa riječima "Kada ja otiđem kapitalisti će Vas utopiti kao slijepe mačiće". mini|175px| [[Josip Broz Tito, jugoslavenski lider čije odbijanje Staljinovih direktiva dovodi do raskida odnosa između Jugoslavije i SSSR-a]] Njegov potpuno nepotreban sukob s Titom kojeg je sam stvorio 1948. kratko kasnije postaje argument za ideju stvaranja neutralnih država od Jadrana do Baltika koje bi se nalazile između NATO-a i Varšavskog pakta kao garanti mira ili preciznije prva linija obrane komunističkih država. Taj prijedlog čiji završni pokušaj u Evropi čini takozvana Staljinova nota iz 1952. biva odbačen od strane zapadnih demokracija kao što je 1947. godine bio propao i pokušaj dogovora s Čang Kaj-Šekom nakon čega je Staljin dao podršku Mao Cedungu za osvajanje vlasti.
Kako se Staljinu zdravlje pogoršavalo, njegovi su odmori trajali sve duže i duže pa preostali članovi politbiroa počinju od 1950. djelovati kao kolektivno predsjedništvo. Nakon povratka s odmora dugog šest mjeseci Staljin se vraća u Moskvu koju više nikada neće napustiti od 22. 12. 1951. godine. Na proljeće sljedeće godine, tokom redovnog zdravstveno pregleda, kremljski doktor Vinogradov šokiran zdravstvenim stanjem pacijenta postavlja dijagnozu hipertenzije i ateroskleroze s povremenim poremećajima moždanih funkcija. U skladu s dijagnozom Vinogradov proglašava Staljina nesposobnim za vršenje državnih dužnosti, nakon čega će on šest mjeseci kasnije biti uhapšen, a Staljinov medicinski dosje uništen.
Završni čin Staljinove vladavine postaje 19. kongres komunističke partije (5. 10. 1952.) na kojem njegov izvještaj čitaju Maljenkov i Hruščov dok Staljin u svom govoru direktno kritizira Molotova i Mikojana, a indirektno i Maljenkova. Tokom kongresa on odustaje od mjesta generalnog sekretara, a osniva prošireni prezidijum komunističke partije od 36 članova gdje su njegove stare kolege (Molotov, Maljenkov, Mikojan, Kaganovič...) u manjini. Njegova odluka o smjeni stare generacije nije bila potez ludosti nego racionalna odluka o uništenju očekivanih nasljednika ili kako je to Berija komentirao: "Nitko od nas neće biti Staljinov nasljednik, on želi nekog iz mlađe generacije".
Glavni cilj ljekarske afere na kojoj Staljin radi posljednjih mjeseci prvo bivaju prije svega jevrejski doktori, a potom početkom 1953. godine sovjetski mediji počinju javno kritizirati sigurnosnu službu tj. Beriju pa SAD donosi zaključak da je on vrlo vjerojatni cilj nove čistke. Još 1952. godine Berijin prijatelj Sergej Štemenko biva smijenjen s položaja šefa glavnog štaba Crvene armije, a sljedeće godine biva pripremljen njegov nalog za hapšenje. Sličnu sudbinu doživljavaju njegova ljubavnica i saveznici u Gruziji koji bivaju uhapšeni u tzv. mingrelijanskoj aferi koja je pokrenuta još 1951. godine.
Smrt i nasljednici
U tom prvom dogovoru politički blokovi koje čine Nikita Hruščov (najstariji aktivni član politbiroa) i Nikolaj Bulganin (zamjenik premijera), zapovjednik Staljinove garde Semjon Ignjatev (koji je i ministar državne sigurnosti) i Mihail Suslov (ideolog), Georgij Maljenkov (predstavnik partije) i Lavrentij Berija (šef NKVD-a), postižu dogovor po kojemu Berijina frakcija dobiva unutrašnju sigurnost i položaj premijera (Maljenkov), Hruščovljeva dobiva ministarstvo obrane, dok Suslovljeva zadržava ideologiju. Već toga dana po naređenju Mihaila Suslova dolazi da zabrane izlaženja tekstova koji govore o tzv. ljekarskoj aferi čime se de facto završava ta u to doba pripremana nova čistka.
Staljin će od posljedica tog moždanog udara umrijeti 5. 3. 1953. godine, a u toku sljedećih mjeseci savez Bulganina i Hruščova nadjačava uz pomoć vojske onaj Maljenkova i Berije tako da prvi postaje premijer SSSR-a odnosno drugi generalni sekretar komunističke partije. U svom govoru održanom 25. 2. 1956. godine Nikita Hruščov počinje proces destaljinizacije osudom Staljina prije svega zbog kulta ličnosti i Velike čistke. Ovaj govor je važniji iz legitimističkih nego nekih drugih gledišta pošto se njegove optužbe ne slažu s činjenicama.
Navedena Hruščovljeva osuda Staljina dovodi do zahlađenja odnosa s Kinom i do pokušaja njegove neuspješne smjene 1957. godine od strane Maljenkova i Molotova. Tokom tog pokušaja biti će pored ostalog održana i žestoka verbalna rasprava o pojedinačnoj odgovornosti članova Staljinovog rukovodstva po pitanju Holodomora i Velike čistke što je jedini znani slučaj njihovog suočavanja s tim zločinima. Nikita Hruščov nije bio monumentalna ličnost nego običan, čak malo priprost čovjek koji je dobro došao za opuštanje atmosfere u SSSR-u nakon Staljinove vladavine, ali čije prijetnje ratom drugim državama ili neobične ekonomske odluke poput sađenja kukuruza u polarnom krugu nisu dobro sjele drugim članovima partije, a njemu samom su dale nadimak Ivan-Budalica na prijestolju. Već 1960. i 1961. godine Hruščov biva prisiljen prihvatiti smjenu sedam članova politbiroa, a tri godine kasnije će i on sam biti smijenjen.
Mihail Suslov, odabrani ideološki nasljednik Staljina kojeg još 1947. u doba Ždanovljeva života CIA u evidenciji navodi kao najvažnijeg sovjetskog političara bez članstva u politbirou, drži govor kojim 1964. osuđuje Nikitu Hruščova što dovodi do njegove smijene, a 1969. godine će izvršiti i djelomičnu rehabilitaciju Staljina u SSSR-u koja ostaje na snazi gotovo do prestanka postojanja države. Politička pobjeda Suslova u neku ruku je predstavljala i pobjedu Staljina pošto vlast u državi preuzimaju on, Brežnjev i Aleksej Kosigin tj. osobe koje su 5. 3. 1953. godine od strane Hruščova, Maljenkova i Beriju bile izbačene iz politbiroa.
Staljinizam ili marksizam
mini|175px| [[Karl Marx, osnivač marksizma]] Tokom svoje vladavine počevši još 1920-ih, Staljin stvara ideologiju staljinizma koja govori o stvaranju socijalističkog društva u jednoj državi dok se istovremeno službeno pridržava ideologije marksizma i lenjinizma koje pozivaju na svjetsku revoluciju. Zbog te osnovne razlike akademici su podijeljeni u dvije škole zavisno od pitanja je li staljinizam drastično različit od marksizma ili je njegov prirodni nasljednik. Wolfgang Leonhard kao zagovornik prve skupine smatra da su ideje stvaranja socijalizma u jednoj država i miran suživot s kapitalističkim državama dokaz velike šizme staljinizma i marksizma. Takvu interpretaciju podržava i Robert C. Tucker koji kaže da je staljinistička ideja socijalizma u jednoj državi temeljno različita od marksističke ideje svjetske revolucije. Po završetku Hladnog rata njima će se pridružiti i Terry Martin, ali on kao razlog navodi odbijanje marksističke teorije da su nacije moderne tvorevine što biva zamijenjeno postavljanjem ruskog naroda u centar i prijateljstvom među narodima.
Baffinov otok
Baffinov otok ili Baffinova Zemlja (inuktitut ᕿᑭᖅᑖᓗᒃ, Qikiqtaaluk [qikiqtaːluk], engleski Baffin Island, francuski île de Baffin, Terre de Baffin), najveći kanadski otok, koji leži na sjeveru Atlanskog oceana, gotovo sav unutar sjeverne obratnice.
Josif Staljin
Staljinizam ili marksizam
Na suprotnoj strani u ovoj akademskoj raspravi nalazi se Evan Mawdsley sa stavom da su osnovne ideje Marxa, Lenjina i Staljina identične: antikapitalizam, radništvo, okrutna klasna borba i da se teorija socijalizma u jednoj državi ne razlikuje od kasnog lenjinizma. Erik van Ree će cijelu situaciju po pitanju staljinizma pokušat objasniti činjenicom da se Staljin od početka nalazio u ideološkoj klopci jer se morao službeno predstavljati kao ideološki nasljednik marksizma i lenjinizma. To je značilo da se ne može pozivati na njemačke nacionalne boljševike koji su mu bili inspiracija jer ih je Lenjin osudio, a niti na jakobinski revolucionarni nacionalizam jer je Karl Marx proglasio nacije modernim tvorevinama. U ideološkom smislu Staljin se mogao pozivati na Friedricha Engelsa pošto se ideja socijalizma u jednoj državi djelomično poklapa s njegovim djelom o historijskim i nehistorijskim narodima, ali ono je bilo zabranjeno u SSSR-u jer su u njemu osuđeni Slaveni i Rusi. Rezultat svega toga postaje činjenica da Staljin nikada nije govorio ili zapisivao izvore iz kojih dolazi njegova ideja socijalizma u jednoj državi koja čini osnovnu razliku između staljinizma i marksizma.
Pjesnik i čitatelj
Tokom svojih tinejdžerskih godina Staljin se osim školovanjem, čitanjem djela Goethea i Shakespearea bavio i pisanjem poezije. Već sa 17 godina imati će smjelosti pristupiti knezu Iliji Čavčadzeu, pokretaču gruzijske kulturne i nacionalne obnove koji će kasnije biti kanoniziran, kako bi mu uručio na pregled svoju poeziju. Čavčadze će biti oduševljen tom poezijom i samim Staljinom kojeg naziva "mladim čovjekom s vatrenim očima" pa objavljuje njegovu poeziju koja će ući u gruzijsku tradiciju. Iako će se Staljin tokom revolucionarne i vladajuće karijere odreći svoje poezije, ona se učila u gruzijskim školama do 1970-ih samo ne pod njegovim autorskim imenom već kao poezija nepoznatog pjesnika.
Baffinov otok
Geografija
Baffinov otok leži između Grenlanda i Labradora, i svojom dužinom od 1 500 km zatvara Hudsonov zaljev. Administrativno pripada kanadskom teritoriju - Nunavut. To je dobro razvedeni otok sa brojnim fjordovima, i planinama po kojima klize veliki glečeri. geološki pripada subregiji Kanadski štit koja upravo po Baffinovom otoku ima svoj najviši dio, pa najviša planina ima 2 147 m. Baffinov otok sa svojom površinom od 507 451 km² je najveći kanadski otok, i 5 na svijetu, ali je zbog polarne klime gotovo nenaseljen. Nešto malo njegovih stanovnika, od kojih su većina Inuiti, živi po obalnim naseljima. Najveći i glavni grad je Iqaluit u kom živi 6 699 stanovnika, a to je preko polovice stanovništva otoka.
Josif Staljin
Pjesnik i čitatelj
Kao punoljetna osoba koja je odustala od poezije Staljin se vratio svojoj prvoj ljubavi tj. čitanju knjiga. U njegovoj osobnoj kolekciji će se na kraju naći 20.000 knjiga kojima se redovito služio. Pošto je bio čitao gotovo sve, od knjige Isusov život pa do djela Oscara Wildea i Hemingwayja, to ga je učinilo najnačitanijim liderom Rusije od Katarine Velike do Vladimira Putina. Po riječima Molotova, Staljin je posebno dobro znao antiku i mitologiju, a sve ostale osobe iz ovog doba kažu da je u razgovorima s sugovornicima citirao gotovo sve od Biblije do Dobrog vojnika Švejka. Gruzijski filozof Šalva Nutsubidze s kojim je često raspravljao će dugo nakon početka destaljinizacije izjaviti da su njegovi komentari o djelima bili uvijek precizni i dobri. Svojim gostima Staljin je znao čitati prije svega gruzijski ep Vitez u panterovoj koži i Posljednjeg Mohikanca.
Bez obzira na sve preferirao je pisce 19. vijeka u odnosu na one 20. tako da su po njegovom mišljenju Puškin i Čajkovski uvijek bili bolji od Šoštakovića i Ahmatove. Neobičan izuzetak od tog mišljenja je bio Dostojevski kojeg istovremeno obožava i zabranjuje jer "kvari" mlade. Od suvremenih sovjetskih pisaca Staljin je razumio da su Mandeljštam, Pasternak i Bulgakov umjetnički geniji, ali to neće spriječiti da prvi od njih na kraju umre na putu prema gulagu zbog kritiziranja Staljina. S druge strane, kada su potonjeg napali zbog "antikomunističkog djela" Bjeg naredio je da prestanu sve kritike, a slično je učinio kada u teatru biva izfučkano djelo Petar Veliki Aleskeja Tosltoja 1934. godine. U konkretnom slučaju on će javno pokazati svu svoju moć rekavši da je djelo dobro, ali da glavni lik nije dovoljno herojski prikazan nakon čega fućkanje odmah prestaje. Bez obzira na svoje lične ukuse ili možda baš zbog njih, Staljin će u umjetničkim djelima svoga doba preferirati realizam, pa u skladu s tim nameće državnu politiku socijalističkog realizma.
Porodica
U doba Staljinovog stupanja na političke dužnosti 1918. godine, njegov otac je već godinama bio mrtav, a njegova majka koja je do tada gotovo cijeli život služila bogataše sada dobiva dvije sluškinje da se brinu o njoj. Iako će Staljin 1921. narediti komunističkoj partiji Gruzije da se brine o njegovoj majci, on će je samo jednom posjetiti i to 1936. godine. Tokom 16 godina vremena svojoj majci je napisao samo 18 sačuvanih pisama. Za svako od tih kratkih pisama Staljin će potrošiti sate i sate pišući ih tako da je po svjedočanstvu usvojenog sina Artima on jednom frustrirano rekao: "Kakav sam ja Gruzijac kada mi za napisati pismo majci na gruzijskom jeziku trebaju dva sata. Ja moram dobro razmisli prije svake napisane riječi!" . Dok je Staljinova žena bila živa ona je redovno kontaktirala njegovu majku, ali nakon njene smrti ta veza se prekinula. Brigu o Staljinovoj majci će na kraju preuzeti Lavrentij Berija koji će se njome poslužiti kao odskočnom daskom za političku karijeru.
Baffinov otok
Privreda
Na krajnjem sjeveru otoka, kod rijeke Mary, pronađene su 1962. velike količine željeza koje se još uvijek ne eksploatiraju (iako ima planova i investitora), a kod mjesta Nanisivik se između 1976. i 2002. kopalo srebro, olovo i cink, pa je on tad bio najsjeverniji rudnik na svijetu.
Historija
Pretostavlja se da su do Baffinov otok prvi doplovili Vikinzi još u 11. vijeku, ali je prvi Evropljanin za kog se pouzdano zna do njega doplovio engleski pomorac Martin Frobisher za svojih pokušaja između 1576. - 1578., da pronađe Sjeverozapadni prolaz prema Pacifiku.
Josif Staljin
Porodica
Staljinova druga žena biti će Gruzijka Nadežda Alilujeva koja je bila 23 godine mlađa od njega. Tokom 13 godina braka par će imati dvoje djece, ali Nadeždina psihička nestabilnost koju neki dijagnoziraju kao bipolarni afektivni poremećaj odnosno drugi kao kliničku depresiju dovesti će 1932. do tragedije kada ona nakon svađe sa Staljinom na partijskom okupljanju vrši samoubojstvo. Po Svjetlaninom svjedočenju napisanom 35 godina kasnije, Nadežda je ostavila oproštajnu poruku u kojem je dala svoju podršku Buharinu u borbi za vlast protiv muža. U prvo vrijeme Staljina slomljenog tugom zbog ženine smrti će čuvati da ne izvrši samoubojstvo, ali vremenom će ta tuga biti pretvorena u bijes i zlobu usmjerenu prema protivnicima.
Baffinov otok
Historija
Otok je dobio ime po Williamu Baffinu, engleskom moreplovcu iz 17. vijeka.
Josif Staljin
Porodica
Tokom braka Nadežde i Staljina biti će rođeno dvoje djece. Prvi od njih je bio sin Vasilij koji će kasnije tokom suđenja o svom djetinjstvu reći: "U ranom djetinjstvu sam ostao bez majke, a kako otac nije imao vremena da se brine za mene odgojen sam od strane njegovih tjelohranitelja koji nisu bili moralni ljudi... Rano sam počeo piti i pušiti". Po Staljinovom historičaru Montefioru, Vasilij je postao playboy i alkoholičar koji će kratko učestvovati u ratu. Nakon što u zračnoj borbi sruši nekoliko aviona on biva povučen s fronta kako bi snimao filmove. Bez obzira na to Staljin će ga promovirati do čina general-potpukovnika, a kratko prije smrti će ga poslati i na neuspješno odvikavanje od alkohola nakon što je bio prouzročio nesreću u pijanom stanju. Vasilijeva sudbina biva finalno određena kada je manje od 60 dana nakon očeve smrti uhapšen (28. 4. 1953. ) i potom osuđen na osam godina robije.
Najmlađe Staljinovo dijete je bila kćer Svjetlana koja postaje očeva mezimica. Nakon majčine smrti odrasti će pod pažnjom dadilje i tjelohranitelja. Tokom cjelokupnog djetinjstva ona će uživati status malene carice što će kasnije dovesti do stvaranja nestabilne ličnosti. Kada joj nije dopušteno da se uda za sina od Lavretnija Berije ona će početi nagovarati oca protiv njega. Tokom kasnijeg života prvo će pobjeći na Zapad i osuditi sovjetski režim, zatim se 1984. godine vratila u SSSR i osudila američki režim, a potom ponovno prebjegla u SAD.
Posljednje Staljinovo službeno dijete bio je usvojeni sin Artim koji će o svom djetinjstvu u Kremlju uvijek lijepo pričati. Za razliku od Vasilija on će vlastitim zaslugama postati više puta ranjavani heroj SSSR i godinama nakon Staljinove smrti će biti postavljen za zapovjednika zračne obrane Dnjepropetrovska gdje se gradilo sovjetsko nuklearno oružje. Osim njih Staljin će imati i vanbračnog sina tokom svog života u sibirskom izgnanstvu kojeg nakon 1917. godine nikada neće sresti.
<!--
Staljin danas
Više od 60 godina nakon Staljinove smrti on ostaje iznimno kontroverzna osoba i kod običnih stanovnika i kod intelektualaca. U Zapadnoj Evropi i SAD-u, Staljin je u trenutku smrti smatran dobroćudnim diktatorom, državnikom i osobom koja je vodila svoj narod u pobjedničkom obrambenom ratu nad Hitlerom. Taj prikaz tadašnje slike Staljina u zapadnim medijima vrlo dobro prikazuje posmrtnica New York Timesa gdje ga se u uvodu naziva pripadnikom grupe revolucionara koja stvara prvu marksističku državu i potom diktatorom koji je provodio industrijalizaciju i gradnju socijalizma.
Kasnije za tamošnje stanovništvo izloženo hladnoratovskoj propagandi demonizacije Staljina i onoj vrlo sličnoj izjednačavanja komunizma s nacizmom pod imenom totalitarizma on postaje amoralni psihopat s paranoidnim i gangsterskim mentalitetom koji je pobio nepoznate desetke milijuna ljudi. Pojedini zapadni autori u pretjerivanju odlaze tako daleko da mu pripisuju smrt do čak 60 milijuna ljudi. Savjet Evrope će 2006. godine donijeti rezoluciju o potrebi osude zločina totalitarnih komunističkih režima, nakon čega će dvije godine kasnije 23. 8. biti proglašen Evropskim danom sjećanja na žrtve staljinizma i nacizma.
Na području bivšeg SSSR-a situacija je mnogo kompleksnija pošto se gleda njegov cjelokupni efekt na razvoj tamošnjeg društva. S jedne strane se našla Ukrajina u kojoj je bio Holodomor gdje je stanovništvo podijeljeno s 36% ispitanih koji Staljina smatraju velikim liderom i 34% koji se tome protive, a s druge strane tu je njegova rodna Gruzija gdje je obožavan kao gruzijski sin koji je vladao carstvom i na kojeg danas pozitivno gleda 45% tamošnjeg stanovništva, dok samo 20% ima negativno mišljenje o njemu. U Armeniji 38% stanovnika misli da trebaju danas lidera kao što je Staljin, ali istovremeno njih 72% ne bi živjelo u državi kojom on upravlja. Slična situacija je i u Rusiji gdje se popularnost Staljina kreće oko 50% -->
6-APDB
6-APDB je organsko jedinjenje, koje sadrži 11 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 177,243 Da.
Desnica (razvrstavanje)
Desnica je izraz koji označava desnu ruku ili šaku kod čovjeka. Također se može odnositi na:
22. vijek pne.
22. vijek pne. je vijek koji je započeo godine 2200. pne. a završio godine 2101. pne.
Caubon-Saint-Sauveur
Kobon Sen Sover je naselje i opština u jugozapadnoj Francuskoj u regionu Akvitanija, u departmanu Lot i Garona koja pripada prefekturi Marmand.
Cardiff, Alabama
Cardiff je gradić u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 55 stanovnika.
Kanadski štit
Kanadski štit (, ; zvan i Laurentijska visoravan,, ) je velika geološka subregija potkovičastog oblika koja se koncentrično širi od Hudsonovog zaljeva preko istočne i centralne Kanade i krajnjeg sjeveroistoka Sjedinjenih Američkih Država.
Geografija i geologija
Kanadski štit ima površinu od oko 8 milijuna km², a to je približno polovica kanadskog teritorija. Prostire se od Velikih jezera do Arktičkog oceana i Grenlanda, preko šest kanadskih provincija: Newfoundland i Labrador, Québec, Ontario, Manitoba, Saskatchewan i Alberta, i dvije teritorije (Sjeverozapadni teritoriji i Nunavut), pa sve do sjevernih dijelova američkih saveznih država Minnesote, Wisconsina, Michigana i New Yorka.
Kanadski štit je formiran je u predkambriju prije 3 milijarde godina i dio je sjevernoameričkog kontinentalnog kratona. Sastoji se od tvrdog gnajsa i granita koji leže ispod njegove površine i spadaju među najstarije stijene na Zemlji. To je kraj koji karakteriziraju brdašca sa prosječnom nadmorskom visinom od 100 do 500 metara, sa brojnim močvarama i jezerima između njih. Planine se nalaze na krajnjem sjeveroistoku Labradora i na otoku Baffin i uzdižu se do 1500 metara. thumb|left|220px|Tipičan krajolik Kanadskog štita Za vrijeme pliocena (prije 2,6 miliona do 11.700 godina), ogromni glečeri koji su tad pokrivali su Sjevernu Ameriku imali su središte upravo u toj regiji. Kad je nastupilo zatopljenje, krenuli su prema jugu i skinuli površinski sloj zemlje i trošne stijene. Nešto od tog materijala je ipak ostalo kad se led otopio, ali je većina prenešena prema jugu i jugozapadu i tamo pohranjena.
Privreda
Kanadski štit ima tri velika prirodna resursa; šume, rude i vodu. Šume se kao ekonomsko bogatstvo najviše eksploatiraju u četiri kanadske provincije, Québecu, Ontariju, Manitobi i Saskatchewanu. Od ruda se najviše kopa; bakar, željezo, olovo, nikal, zlato, srebro, uran i cink. Krajem 19. vijeka u Sjeverozapadnim teritorijama su otkrivene značajne količine dijamanata. Veliki hidro potencijal rijeka koristi se za pogon brojnih hidroelektrana. Poljoprivreda gotovo da i ne postoji jer Kanadski štit ima vrlo malo obradivog zemljišta.
Stanovništvo
Kanadski štit je vrlo rijetko naseljen. Stanovništvo živi uglavnom po rudarskim naseljima i manjim industrijskim centrima.
Mlečna kiselina O-karboksianhidrid
Mlečna kiselina O-karboksianhidrid je organsko jedinjenje, koje sadrži 4 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 116,072 Da.
Pallano, Chieti
Pallano je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 95 m.
Harry Solter
Henry Lewis "Harry" Solter (19. novembar 1873 – 2. mart 1920) je bio američki glumac, scenarist i filmski režiser iz nijeme ere. Karijeru je započeo godine 1908. kao glumac u kompaniji Biograph Studios gdje je upoznao i svoju kolegicu i buduću zvijezdu Florence Lawrence sa kojom se oženio. Od 1909. je počeo raditi kao glumac za Independent Moving Pictures Co. of America, a potom i kao režiser. Godine 1912. su on i Lawrence osnovali Victor Studios u Fort Leeju, koga su sljedeće godine prodali vlasnicima budućeg Universal Studios. Solter je redateljsku karijeru morao prekinuti zbog zdravstvenih problema, a 1920. je umro od moždanog udara.
1951. na filmu
200px|right|thumb|[[Folke Sundquist i Ulla Jacobsson u švedskom filmu Plesala je jedno ljeto iz 1951. godine, koji je izazvao skandal zbog za tadašnje standarde neuobičajeno eksplicitnih erotskih scena, te zato ponekad smatra začetnikom ili pretečom seksualne revolucije u svjetskoj kinematografiji.]]
Nacionalni park Chitwan
mini|300px|lijevo| Karta Nacionalnog parka Chitwan Nacionalni park Chitwan (nepalski: चितवन उपत्यका) je najstariji nacionalni parku Nepalu. Smješten je u suptropskoj Terai nizini južnog dijela središnjeg Nepala, u distriktu Chitwan.
Nacionalni park Chitwan ima površinu od od 932 km² i osnovan je 1973. godine kao Kraljevski nacionalni park. Njegova nadmorska visina varira od 100 metara u dolini rijeke, do 815 metara na planinama Churia. Na sjeveru parka zaštićeni riječni sistem rijeka Narayani-Rapti čini prirodnu granicu prema ljudskim naseljima, a na jugu se nastavlja na nacionalni park Valmiki. Zajedno s ovim zaštićenim područjima, Chitwan čini koherentnu cjelinu od 2,075 km² koja je prepoznata kao "Područje za zaštitu tigrova (Tiger Conservation Unit ili TCU) Chitwan-Parsa-Valmiki". Prekrivaju ga većinom pašnjaci na aluvijalnim nanosima i gusta suptropska i tropska kišna šuma.
U njemu se nalazi više od 700 vrsta životinje, kao što su: močvarni krokodil i poneki primjerak gavijala, kraljevska kobra (Ophiophagus hannah), indijski piton (Python molurus), i još 17 vrsta zmija, te varani i 113 vrsta riba. Od 43 vrste sisavaca, u parku se mogu naći: bengalski tigar, ugroženi indijski nosorog, divlji slon, oblačasti leopard, mramorna mačka, glatka indijska vidra, te nekoliko vrsta mungosa, medojednih jazavaca i žutogrlih kuna; ali i veliki broj ptica zbog čega je prepoznat kao važan rezervat ptica.
Upisan je 1984. godine na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji kao jedno velikih utočišta divljih životinja.
Dolina Katmandu
Povijest
Dolina Katmandu je politički i kulturno dominirala ovim dijelom Nepala. Njena mitološka i dokumentirana povijest su toliko povezani da ih je teško razdvojiti. Od početka novog vijeka Katmanduom upravljaju Kirati vladari, nakon čega je uslijedila Kichchhavi dinastija, od 3. do 9. stoljeća. Patan je osnovan i proširen u glavni grad do kraja 7. stoljeća, a grad Katmandu je osnovan kasnije, za vrijeme kralja Lichchhavija. Nakon 9. stoljeća, nastalo je mračno razdoblje, sve do 14. stoljeća i dolaska dinastije Mallas, čije je razdoblje važno za procvat nepalske umjetnosti i arhitekture. Oni su se razvili u duhu duhovne usmjerenost prema tantrizmu, čineći ga važnim dijelom ne samo budizma, nego i čiste hindu umjetnosti. Od sredine 13. stoljeća, grad Bhadgaon (Bhaktapur) je napredovao i postao jedan od glavnih trgovačkih centara. Dolina je podijeljena u tri kraljevstva koja su se natjecala između sebe, što je dovelo do usavršavanja umjetničkih izraza sredinom 18. stoljeća. God. 1769. ujedinjenje doline dolazi izvana kada ju je cijelu osvojio prithvi Narayan Shah. On je napravio svoj kraljevski grad Kathmandu i svoju rezidenciju, palaču Hanuman Dhoka. God. 1833. i 1934., dva katastrofalna potresa su razorili dolinu, a neke od spomenika se moralo obnoviti pri čemu se mnogo izvornih elemenata i ukrasa.
Rienzi, Mississippi
Rijenzi je grad u američkoj saveznoj državi Misisipi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 317, što je 13 (-3,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
6-APT
6-APT je organsko jedinjenje, koje sadrži 13 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 189,297 Da.
Merenre Nemtyemsaf II
Torinski popis kraljeva tvrdi da je Merenre vladao samo godinu dana, naslijedivši svog oca Pepija II. Vjerojatno ga je naslijedila sestra-supruga Nitocris.
Carlisle-Rockledge, Alabama
Carlisle-Rockledge je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 2.137 stanovnika.
Irène Joliot-Curie
Irena Žolio-Kiri, rođena Kiri (fr. Irène Joliot-Curie) bila je francuska hemičarka i naučnica, kodobitnica Nobelove nagrade za hemiju.
Irena Kiri rođena je 12. septembra 1897. u Parizu kao ćerka Marije i Pjera Kiri. Irena je u velikoj meri pratila stope svojih roditelja po pitanju obrazovanja i kasnijeg rada. Studije je počela na Sorboni 1912. koje je morala privremeno da napusti početkom Prvog svetskog rata, za vreme koga je bila angažovana kao medicinska sestra radiograf. Ubrzo nakon rata, Irena nastavlja studije i 1925. doktorira na temu alfa čestica izračenih iz polonijuma.
thumb|left|Irène + Frédéric (1934) Godinu dana kasnije, 1926., udaje se za Frederika Žolija koji će joj biti ne samo bračni već i istraživački partner. Oboje su bili veoma zainteresovani za oblast nuklearne fizike, pogotovu za prirodnu i još slabo istraženu veštačku radioaktivnost. Ovo je usmerilo istraživački pravac para. Za zajednički rad, 1935. dodeljena im je Nobelova nagrada „za sintezu novih radioaktivnih elemenata“.
Nakon ovog uspeha, 1938., objavila je i vrlo važan rad u vezi sa dejstvom neutrona na teška jezgra. Na ovom radu, koji je objavljen u Zborniku radova Francuske akademije nauka (fr. Le Compte rendu de l'Académie des sciences), asistent, potpisan i kao koautor, bio joj je naš fizikohemičar Pavle Savić. Ovaj rad mnogi smatraju jednom od važnih prekretnica u otkriću nuklearne fisije, jer je prilikom izvođenja eksperimentalnog dela dvojac istraživao veštačke radioelemente dobijene izlaganjem uranijuma sporim neutronima. Između ostalog, njih dvoje su uspešno dobili ali ne i identifikovali izotop lantana poluživota 3,5 sata.
Irena je bila izvrstan akademik. Jedan period počev od 1936. bila je francuski državni podsekretar za pitanja naučnih istraživanja, a 1937. postaje redovni profesor Fakulteta nauka u Parizu. Nakon Drugog svetskog rata, u periodu između 1946. i 1951, bila je član francuske Komisije za atomsku energiju, i učestvovala je u izgradnji francuskog nuklearnog arsenala.
Osim akademika i državnice, Irena je bila borac za prava žena i član Nacionalnog komiteta Unije francuskih žena (fr. Comité National de l'Union des Femmes Françaises). Bila je članica Svetskog mirovnog veća, jedne od najranijih mirovnih organizacija, zatim mnogih naučnih organizacija a dobila je i počasne doktorate brojnih univerziteta. Proglašena je za oficira Legije časti.
Irena Žolio-Kiri preminula je 17. marta 1956. u Parizu od posledica leukemije koju je dobila zbog prekomernog izlaganja radijaciji tokom istraživačkog rada. Ona i Frederik imali su dvoje dece.
Eugene Gaudio
Eugene Gaudio (rođen kao Eugenio Gaudio; 31. decembar 1886. – 1. august 1920) je bio italijanski direktor fotografije koji je radio u SAD. Odrastao je u porodici fotografa u Cosenzi, a godine 1906. je zajedno sa starijim bratom Tonyjem emigrirao. Neko vrijeme je radio kao fotograf prije nego što ga je angažirala kompanija Independent Moving Pictures (preteča današnjeg Universala) za snimanje njihovih igranih filmova. 1911. je bio jedan od osnivača Američkog društva filmskih snimatelja (A.S.C.). Njegov najpoznatiji film je 20,000 Leagues Under the Sea. Godine 1920. je preminuo od apendicitisa, odnosno komplikacija vezanih za kiruršku operaciju.
Northwest Harwinton, Connecticut
Nortvest Harvinton je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Konektikat.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.252, što je 10 (0,3 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Aringo, Rieti
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 56 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 884 m.
Šljivovik (razvrstavanje)
Šljivovik može biti:
Bill Finger
Milton "Bill" Finger (Denver, CO, 8. veljače 1914. - New York, NY, 18. siječnja 1974.) je bio američki autor stripova i scenarist najpoznatiji kao dugo godina nepriznati koautor Batmana, zajedno s Bobom Kaneom.
Tokom 40-ih godina, Finger je uvelike surađivao i na stripu Green Lantern te je doprinio razvoju tog stripa u početnom razdoblju.
Posthumno je primljen u Kuću slavnih Jacka Kirbyja i Kuću slavnih stripova Willa Eisnera, a Jerry Robinson je osnovao Nagradu Bill Finger koja se dodjeljuje za izvrsnost u pisanju stripova.
Finger je preminuo 18. siječnja 1974. u New Yorku.
Zadruga (sastav)
Zadruga je rock sastav iz Zagorja.
Povijest sastava
Sastav je osnovan 1990-ih u Zaboku, no još i danas ima mnogo vjernih obožavatelja. Prepoznatljivi su po tekstovima na kajkavskom narječju hrvatskog jezika koji se pretežno bave tematikom života na selu. Sve to je iskombinirano s žestokim rifovima električne gitare. Popularni su po pjesmama "Mala Čići", "Živim u malome selu" i "Dok bil sam još tolike mlad". Do sada su objavili četiri albuma, posljednji 1999. Frontmen sastava, Krešimir Končevski posuđivao je glas Joži Mateku u Zlikavcima.
Carlton, Alabama
Carlton je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 65 stanovnika.
Caggi, Vercelli
Caggi je naselje u Italiji u provinciji Vercelli, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 49 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 387 m.
Mezotrion
Mezotrion je organsko jedinjenje, koje sadrži 14 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 339,321 Da.
Damerey
Damre je naselje i opština u istočnom delu centralne Francuske u regionu Burgonja, u departmanu Saona i Loara koja pripada prefekturi Šalon sir Saon.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 421 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 36 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,62 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 180 metara (maksimalnoj 196 m, a minimalnoj 174 m).
6-Diazo-5-okso-L-norleucin
6-Diazo-5-okso-L-norleucin je organsko jedinjenje, koje sadrži 6 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 171,154 Da.
Dalahuanski okrug
Dalahuanski okrug je jedan od 14 okruga u Kermanšaškoj pokrajini na zapadu Irana. Glavni grad okruga je Kerend.
Chautauqua, Kansas
Šatokva je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 111, što je 2 (-1,8 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Gavijal
Gavijal (lat. Gavialis gangeticus), poznat i pod imenom indijski gavijal je jedina danas živuća vrsta porodice Gavialidae, grupe gmazova nalik krokodilima s dugim, suženom čeljusti. Vrsta poznata pod imenom sundski gavijal nije član ove, nego porodice pravih krokodila.
nije
Razmnožavanje
U vrijeme parenja mužjaci postaju izrazito teritorijalni i okupljaju čitav harem ženki. Mužjaci imaju kvržicu na kraju nosa koja im služi prilikom oglašavanja u vrijeme udvaranja. Ženke prave gnijezda na obali daleko od dosega plime, u koja polažu do 50 neobično teških jaja (svako jaje teži oko 150 grama). Ženka čuva mlade, ali ih ne prenosi u ustima u vodu - vjerojatno zbog neprikladnog oblika čeljusti. Gavijal je 70-ih godina 20. stoljeća, zbog gubitka staništa, lova i ribolova, gotovo izumro, ali zahvaljujući programu zaštite po kojem se razmnožavaju u zatočeništvu, stanje se polako popravlja.
Rasprostranjenost
Gavijal živi danas isključivo u rijekama na sjevernom dijelu Indijskog potkontinenta, u sjevernoj Indiji, Pakistanu, Nepalu, Bangladešu, Butanu i Mijanmaru. No, fosili ovog i drugih rodova nađeni su od miocena i u Sjevernoj i Južnoj Americi, Africi i drugim dijelovima Azije.
EHF Euro
Iako EHF kao krovna organizacija broji 50 članica, u kvalifikacijskom turniru ne sudjeluju sve zemlje već samo one koje se prijave za natjecanje. Od tih reprezentacija, njih 16 sudjeluje u završnom turniru. Taj je broj od 1994. do 2000. iznosio 12 reprezentacija, ali je od 2002. godine broj sudionica povećan. Od 2020. godine, broj sudionica završnog turnira povećat će se na 24.
Dosad je odigrano ukupno 12 turnira, a samo je pet različitih zemalja postalo prvakom Europe. Trenutni rekorder je Švedska, koja ima četiri naslova (tri od koja su osvojena uzastopno od 1998. do 2002.), a nakon nje slijedi Francuska s tri naslova. Danska i Njemačka su titulu osvojile dva puta, dok je Rusija to uradila jednom. Prvi europski prvak bila je Švedska.
Posljednji turnir održan je u Mađarskoj i Slovačkoj tokom siječnja 2022. godine. Prvak je po peti, rekordni put postala Švedska pobjedom nad Španjolskom, dok je u borbi za broncu Danska bila bolja od Francuske. Sljedeće prvenstvo održat će se u Njemačkoj tokom siječnja 2024. godine.
Također od 1994. godine, EHF organizira i ženski EHF Euro i to također svake druge godine. Posljednji turnir organizirala je Danska, dok će 2022. godine domaćini biti Crna Gora, Sjeverna Makedonija i Slovenija. Ženski turniri održavaju se tokom iste godine kad i oni za muškarce, samo ne u siječnju nego, u pravilu, u prosincu.
Historija
Iako je IHF, kao međunarodna organizacija, osnovana još 1946. godine, a neeuropske reprezentacije su redovito sudjelovale na Svjetskim prvenstvima, nikada se nije dogodilo da je naslov svjetskog prvaka odnijela reprezentacija izvan Europe. Ipak, trebalo je čekati sve do 1991. godine da se formira i EHF, kao kontinentalna organizacija zadužena za razvoj rukometa u Europi. EHF se ubrzo dao u organiziranje kontinentalnog prvenstva za europske rukometne reprezentacije ta je tako odlučeno kako će se prvo takvo natjecanje održati u Portugalu tokom 1994. godine. Otprilike u istom periodu, održavanje svjetskog prvenstva je promijenjeno sa svake četiri na svake dvije godine. Novo kontinentalno natjecanje je ujedno služilo i kao kvalifikacijski turnir za svako predstojeće svjetsko prvenstvo.
Prvo Europsko rukometno prvenstvo održano je tokom lipnja 1994. godine u Portgalu. Sudjelovalo je ukupno dvanaest zemalja, a Portugal je kao domaćin bio direktno kvalificiran. Osam zemalja je nastup na turniru izborilo kroz kvalifikacije, dok su njih tri isto pravo ostvarile nakon play-offa. Domaćin turnira nije se proslavio, osvojivši posljednje mjesto nakon šest poraza, a prvak je postala Švedska, koja je s 34:21 svladala Rusiju. Obje su momčadi do finala stigle neporažene, ali su se švedske kontre u finalu pokazale ključnima. Najbolji strijelac tog turnira bio je Rus Vasilij Kudinov (50), dok je najbojim igračem proglašen švedski igrač Magnus Andersson.
Isto broj reprezentacija sudjelovao je i u Španjolskoj 1996. godine, gdje su momčadi dolazile nakon dvodijelnog kvalifikacijskog ciklusa. Domaćin i branitelj naslova imali su direktan plasman. Ovoga je puta prvak bila Rusija, koja je u finalu svladala domaćina. Identičan sustav korišten je i tokom kvalifikacija za turnir u Italiji 1998. godine, gdje je Švedska osvojila svoj prvi od tri uzastopna naslova prvaka europe, a ukupno drugi od četiri. Kvalifikacijski sustav ponešto je izmijenjen za turnir 2000. godine u Hrvatskoj, ali bez pretjeranih razlika.
Velika promjena stigla je pred turnir 2002. godine u Švedskoj, za kojeg je broj reprezentacija povećan s 12 na 16. Osim domaćina i branitelja naslova (odnosno, drugoplasirane momčadi s prethodnog turnira jer je Švedska bila istovremeno i domaćin), direktan nastup izborile su i najbolje plasirane momčadi s prethodnog turnira te one momčadi koje su prošle kroz kvalifikacijski ciklus. Švedska je kao domaćin po treći puta uzastopno osvojila naslov prvaka Europe, porazivši u finalu reprezentaciju Njemačke. Iako nije bila favorizirana, Njemačka je postala europski prvak 2004. godine, pobijedivši u finalu domaćina Sloveniju na turniru koji nije donio značajne promjene u odnosu na ranija izdanja. Isti format korišten sve do prvenstva 2010. godine.
Za prvenstvo u Austriji je došlo do značajne promjene kvalifikacijskog formata, odnosno direktan plasman osiguran je samo domaćinu i branitelju naslova. Sve ostale reprezentacije morale do proći kroz kvalifikacijski ciklus. Nakon lošijeg starta u prvoj grupnoj fazi, Francuska je pobijedila sve utakmice do kraja i tako po drugi puta postala europski prvak. Taj je format korišten i tokom kvalifikacija za prvenstvo 2012. godine u Srbiji, gdje je prvak ponovo postala Danska, ali i za prvenstvo 2014. godine u Danskoj, s tim da je Danska istovremeno bila i domaćin i branitelj naslova, a Srbija kao drugoplasirana reprezentacija s prethodnog natjecanja nije imala direktan plasman. Kvalifikacijski format nanovo je promijenjen za prvenstvo 2016. u Poljskoj i to na način da je samo domaćin imao direktan plasman, a branitelj naslova je morao s ostalim reprezentacijama proći kroz kvalifikacijski ciklus.
Austrija, Norveška i Švedska su izabrane za zajedničke organizatore prvenstva 2020. godine, što je prvi puta u povijesti muškog EHF Eura da je domaćinstvo povjereno većem broju zemalja. Uz to, te će godine doći i do novog povećanja sudionica i to sa 16 na 24.
Kvalifikacije
Kvalifikacije za EHF Euro provode se još od prvog izdanja tog natjecanja 1994. godine i kroz godine su prolazile kroz različite promjene. Domaćin je uvijek imao direktan nastup na završnom turniru, a od 1996. pa do 2014. godine je to pravo imao i branitelj naslova, međutim ono je ukinuto za prvenstvo 2016. godine. Proces kvalifikacija u ranijim je periodima započinjao godinu dana prije samog turnira, a obično je završavao krajem godine prije one u kojoj se održava turnir. Danas se kvalifikacije započinju i nekoliko godina ranije (za prve kvalifikacijske skupine sa slabijim ekipama), a glavna kvalifikacijska faza za sljedeći turnir započinje iste godine kada je održan onaj prethodni te završava sredinom godine prije one održavanja turnira.
Sam format kvalifikacija kao i broj sudionica istih je varirao. Od 50 zemalja članica EHF-a, u kvalifikacijama sudjeluju samo one koje se valjano prijave za sudjelovanje. Kvalifikacije se uglavnom provode kroz grupni sustav gdje svaka reprezentacija međusobno igra jednom ili dva puta, a zna se dogoditi i da se grupni sustav provodi kroz nekoliko faza, s tim da u onim ranijima uglavnom sudjeluju slabije reprezentacije. Ovisno o formatu, znao se provoditi i play-off gdje bi reprezentacije igrale dvije utakmice, jednu kod kuće i jednu u gostima, a pobjednik bi bio onaj koji je u dva susreta ostvario bolji rezultat.
Završni turnir
Trenutno na završnom turniru nastupa 16 reprezentacija, a natjecanje se održava kroz nešto više od dva tjedna u onoj zemlji koja je nekoliko godina unaprijed izabrana za domaćina prvenstva na jednom od Kongresa EHF-a. Turnir se igra kroz tri različite faze - dvije po grupama i jednu na izbacivanje.
U drugoj grupnoj fazi se igra kroz dvije grupe po šest ekipa, a koje nastaju spajanjem grupa A i B u grupu I te grupa C i D u grupu II. Momčadi koje su prošle prvu grupnu fazu sada igraju s po jednu utakmicu s momčadima iz grupe s kojom se križaju. Također, momčadi iz prve grupne faze prenose bodove koje su ostvarili u utakmicama s momčadima iz prve grupne faze koje su također prošle u drugi krug. Nakon svih odigranih utakmica dolazi do zbrajanja svih bodova te prve dvije momčadi iz grupa I i II odlaze u polufinale. Trećeplasirane ekipe iz dvaju grupa igraju za peto, a četvrtoplasirane za sedmo mjesto. Dvije posljednjeplasirane reprezentacije iz druge grupne faze ispadaju iz turnira.
Treća, eliminacijska faza sastoji se od dva polufinala, utakmice za treće mjesto i finala. Momčadi igraju međusobno jednu utakmicu, a pobjednik odlazi u sljedeću fazu. Finalna utakmica determinira pobjednika i ujedno je posljednja utakmica turnira.
Ispod donosimo detaljniji pregled formata završnog turnira po godinama:
Maskote
Kao što je to običaj i u drugim sportovima, EHF Eura su redovito imala maskote koje su obilježile prvenstvo. Ispod donosimo popis maskota po prvenstvima uz napomenu da je popis moguće nepotpun zbog manjka informacija o određenim natjecanjima:
Uspješnost reprezentacija
Od 1994. godine, ukupno 26 zemalja se kvalificiralo za završni turnir EHF Eura barem jednom. Od toga je devet zemalja igralo u finalu, a njih pet se okrunilo naslovom prvaka europe.