cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patria AMV
Naoružanje
Patria AMV može se naoružati različitim naoružanjem. Poljski KTO Rosomak naoružan je 30 mm topom i strojnicom 7,62 m. Jedno od možda najefektivnijih naoružanja je ono s minobacačkim sustavom AMOS. Sustav se sastoji od dva topa kalibra 120 mm koji mogu pucati istovremeno. Maksimalna brzina paljbe je 26 granata u minuti. Isti sustavi koriste se i na brodovima i drugim oklopnim vozilima. Patria NEMO naoružana je kupolom i topom kalibra 120 mm koji teži samo 1550 kg. Napravljen je kako bi se ugrađivao na lakša oklopna vozila.
Na Patriju AMV može se ugraditi i norveška daljinski pokretana oružana stanica tvrtke Kongsberg. Kupola i strojnica su daljinski pokretane. Topnik koji upravlja u unutrašnjosti vozila, ispred sebe ima joystick i monitor. Ovakvo naoružanje se pokazalo vrlo učinkovito u urbanim sredinama i na urbanom ratištu, jer se nitko od članova posade ne izlaže neprijateljskoj vatri. Na ostalim vozilama, na kojima je strojnica bila samo montirana, netko od posade je trebao izaći van kako bi mogao upravljati strojnicom. Na takav način su u urbanim sredinama bili veliki gubici u ljudstvu. Oružanu stanicu su prvi testirali američki vojnici u Iraku na oklopnim vozilima Stryker, gdje se pokazala kao dobro riješenje u urbanim borbama i kao naoružanje takve vrste vozila. Ista oružana stanica se može postaviti i na druga vozila kao npr. Piranha III ili Boxer. Na tu oružanu stanicu mogu se ugraditi strojnice od kalibra 5,56 do 12,7 mm, ali i lanseri za protuoklopne rakete, 40 mm bacač granata ili različite cijevi za ispaljivanje signalnih i dimnih granata. Hrvatska je za svoja vozila Patria AMV u standardnoj izvedbi 8x8 odabrala kao naoružanje daljinski pokretanu oružanu stanicu. Na nju je postavljena 12,7 mm strojnica, termovizijska kamera za mogućnost djelovalja noću, laserskog daljinomjera i označivača cilja i sanduka sa streljivom za strojnicu.
Patria AMOS-AMV
Patria Amos-AMV je oznaka za samovozni minobacač kalibra 120 mm. Specifičnost Amos-AMV-a je što je opremljen dvocijevnom kupolom. Amos-AMV ima 84 granate kalibra 120 mm spremnih za uporabu, što je u odnosu na druga vozila sa topom istog kalibra puno ili čak dvostruko više. Uz njih svako vozilo ima i šest vođenih protutenkovskih granata. AMOS sustav može djelovati autonomno uz znatnu paljbenu moć. Ima mogućnost izravnog i neizravnog paljbenog djelovanja. Sastavni dio Amosa su i sustavi za automatizirano manipuliranje streljivom i snažna računala za upravljanje paljbom (SUP). Poluautomatski punjač omogućava brzinu paljbe od čak 26 granata u minuti. Posebnim režimom paljbe ostvaruje učinak istodobnog pada 14 projektila na cilj, a maksimalni mu je domet 10 km. Zbog toga samo jedna kupola Amos može ostvariti isti paljbeni učinak kao i četiri klasična minobacača. Kupola ima mogućnost djelovanja u svih 360 stupnjeva, a ugrađeni sustav pokretanja i stabilizacije cijevi omogućuje zauzimanje elevacije od -3 do +85 stupnjeva. To je jedna od većih prednosti Amosa jer se može rabiti i za izravnu paljbu (pritom je domet od 150 do 1550 metara), recimo u gradskim borbama ili u samoobrani. Posada se sastoji od zapovjednika, topnika, punitelja i vozača.
Patria NEMO
Patria NEMO je Patria sa jednocjevnim sustavom NEMO (New Mortar), koji je prvi put prikazan i postavljen na oklopnom vozilu AMV 8x8 na izložbi Eurosatory 2006. godine. Nemo je osnovan na sustavu Amos. Kako bi se što bolje zadovoljile potrebe potencijalnih kupaca, Nemo je razvijen kao modularni sustav visoke prilagodljivosti. Masa mu je smanjena na prihvatljivijih 1550 kg, tako da se kupola može postaviti i na manja vozila kao što su vozila konfiguracije 6x6, manji gusjeničari i manji brodovi. Besposadna kupola sustava Nemo rabi iste podsustave kao i Amos te isto streljivo. Poluatomatski punjač joj omogućuje ispaliti u prvoj minuti djelovanja deset granata, dok je dugotrajna brzina paljbe odličnih sedam granata u minuti. Prva se granata može ispaliti 30 sekundi nakon zaustavljanja vozila, a paljbeni položaj može napustiti samo deset sekundi nakon ispaljenja posljednje granate. Vozilo veličine AMV-a može nositi borbeni komplet od 50 do čak 60 granata. Patria je prvi izvozni uspjeh ostvarila neposredno nakon predstavljanja Nema. Sredinom 2006., slovenska vojska naručila je čak 135 AMV-a, od kojih će neke opremiti sustavima Nemo.
KTO Rosomak
thumb|thumb|200px|Unutrašnjos tPatrije AMV [[Hrvatska vojska|Hrvatske vojske]] thumb|200px|Poljska Patria AMV poznatija kao KTO Rosomak KTO Rosomak je Paria AMV borbeno oklopno vozilo koje je namijenjeno poljskoj. Na tijelo AMV-a postavljena je talijanska kupola Hitfist 30 koju proizvodi tvrtka "Oto Melara". U kupoli je kao glavno oružje postavljen top kalibra 30 mm ATK Gun Systems Company MK 44 i strojnica 7,62 mm UKM-2000C poljske tvrtke ZM Tarnow. Dvočlana posada kupole ima moderna radna mjesta, svako s kolor LCD zaslonom dijagonale 25 cm na kojima se prikazuju podaci s borbenog informacijskog sustava i podaci sa sustava za upravljanje paljbom Galileo Avionica Kollsman. Ugrađen je najnoviji sustav za samozaštitu SSP-1 i upozoravanje na osvijetljenost laserom OBRA-3 poljske tvrtke "Przemyslowe Centrum Optyki" iz Varšave. Postavljeno je i šest bacača dimnih kutija kalibra 81 mm.
Poljsko ministarstvo obrane dobilo je prijedlog o opremanju KTO Rosomak sa Szerszen poljskim aktivnim zaštitnim sustavom. Ako poljsko ministarstvo obrane izabere Szerszen za opremanje Rosomaka, KTO Rosomak bi mogao biti jedan od najbolje zaštićenih oklopnih vozila.
Sustav Szerszen može uništiti bilo koju vrstu protuoklopnog oružja, bez obzira na putanju i način vođenja. Može zaustaviti sve projektile, od onih koji dolaze brzinom od 70 m/s pa do potkalibarnih projektila s brzinom od oko 1000 m/s. Sastoji se od nekoliko autonomnih modula raspoređenih po vozilu, koji se aktiviraju sa središnjega zapovjednog sustava u vozilu. Nakon aktiviranja, moduli su spremni za djelovanje za šest sekundi, odnosno nakon procedure samotestiranja i izbacivanja jednog od dva cjevasta aktivna elementa iz oklopnog kućišta. Svaki od aktivnih elemenata sastoji se od aktuatora, eksplozivne fragmentirajuće bojne glave, radara i potrebne elektronike.
Dolazeće projektile otkriva milimetarski radar u aktivnom elementu, koji pokriva 150 stupnjeva po azimutu i od -6 do +20 stupnjeva po elevaciji. Računalo obrađuje podatke i procjenjuje što je najveća opasnost i što treba gađati. Sustav je namješten tako da ignorira sporo leteće objekte i projektile malog kalibra. Nakon definiranja cilja ispaljuje se projektil, koji eksplozivnim udarom i fragmentima uništava projektil ili mu drastično mijenja putanju.
Rat u Afganistanu
Poljska kopnena vojska koja sudjeluje u ISAF-ovoj akciji rata u Afganistanu od 2007. godine, opremljene su sa 35 KTO Rosomak borbenih oklopnih vozila. KTO Rosomak opremljen je višeslojnim oklopom. Poljska KTO vozila napadnuta su u Afganistanu 2008. godine od strane Talibana. KTO Rosomak pogođen je bio tri puta sa RPG-7 raketom, no oštećeni KTO uzvratio je paljbu i samostalno se vratio u bazu. U lipnju 2008. godine Talibani su sa RPG-7 raketom pogodili KTO Rosomak u prednji dio tijela, ali oklop nije bio probijen. Patria AMV napadnuta je nekoliko puta sa minama i eksplozivom, ali ni jedno vozilo nije uništeno.
Korisnici
thumb|350px|thumb|Korisnici Patrije AMV
thumb|thumb|200px|Slovensko Svarun
Edward II (film)
Edward II je film Dereka Jarmana iz 1991. godine, po istoimenoj drami Christophera Marlowea.
Radnja se vrti oko kralja Edwarda II (Steven Waddington) i njegove zaljubljenosti u Piers Gavestona (Andrew Tiernan), što se ispostavlja da je uzrok padu obojice, zahvaljujući mahinacijama Mortimera (Nigel Terry).
Film je snimljen u postmodernističkom stilu sa kombinovanjem savremenih i srednjovekovnih referenci, kostima i scenografije. Gej sadržaj drame je u filmu još izraženiji. Naime, Jarman je uključio scene gej seksa, a Edwardovu vojsku je prikazao kao protestante za gej prava.
Uloge
Jill Balcon Andrea Miller Brian Mitchell David Glover John Quentin Andrew Charleson||align=left|Hor plemstva||
Annie Lennox se pojavljuje u filmu, gde peva Ev'ry Time We Say Goodbuy Cole Portera, koju je pre toga snimila na Red Hot + Blue albumu protiv AIDS-a. Derek Jarman je u vreme snimanja filma bio već teško bolestan.
Nagrade
Film je, takođe, bio nominovan i za Zlatnog lava.
Gordon, Nebraska
Gordon je grad u američkoj saveznoj državi Nebraska. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1,612 stanovnika.
Fudbalska reprezentacija Čilea
Čileanska nogometna reprezentacija je nacionalni nogometni sastav Čilea, kojeg kontrolira Federación de Fútbol de Chile (hrv. Čileanski nogometni savez) koji je osnovan 1895. godine. Prvu utakmicu reprezentacija je odigrala u Buenos Airesu protiv Argentine (3:1 poraz) 1910. godine.
Čile je punopravni član CONMEBOL i FIFA - kontinentalnih i međunarodnih nogometnih saveza te nosi Fifin kod - CHI. Službeni domaći stadion je Estadio Nacional de Chile u Santiagu.
Reprezentacija je dosad nastupala na osam svjetskih prvenstava, od čega je završetkom Svjetskog prvenstva u Južnoj Africi, Čile ostvario najveći rang na službenoj Elo ljestici u povijesti - 7. mjesto. Također, Čile je 1962. godine bio domaćin Svjetskog prvenstva na kojem je osvojio broncu, pobijedivši u borbi za treće mjesto reprezentaciju Jugoslavije. Od ostalih važnijih trofeja, Čile je osvojio dvije bronce i srebro na Panameričkim igrama (1951., 1963. i 1987.). Mlada reprezentacija igrala je u dva finala pred-olimpijskog turnira a osvojila je i broncu na Olimpijskim igrama u Sydneyju 2000. godine.
Najvećim reprezentativnim pobjedama smatraju se utakmice protiv Venezuele (29. kolovoza 1979.) i Armenije (1. travnja 1997.). U obje utakmice Čile je deklasirao protivnika s visokih 7:0.
Povijest
Čilanski nogometni savez Federación de Fútbol de Chile je drugi najstariji južnoamerički nogometni savez osnovan u gradu Valparaiso 19. lipnja 1895. godine.
Čile je zajedno uz Brazil, Argentinu i Urugvaj osnivač kontinentalnog nogometnog saveza CONMEBOL, te su te reprezentacije bile prve koje su se natjecale na prvom Južnoameričkom prvenstvu koje je 1916. preimenovano u Copa America.
Reprezentacija ima više nadimaka a najpoznatiji su: La Roja i El Equipo de Todos.
Sudjelovanja na SP
Čile je dosad nastupio na 8 svjetskih nogometnih prvenstava te je bio jedna od prvih 13 reprezentacija koje su nastupile na prvom Svjetskom prvenstvu u Urugvaju 1930. Na tom turniru Čile je odigrao dobro, pobijedivši Meksiko i Francusku bez primljenog pogotka. Porazom od Argentine od 3:1, reprezentacija se plasirala na drugo mjesto u skupini te je zbog toga eliminirana iz daljnjeg natjecanja. Na Svjetskom prvenstvu u Brazilu 1950. godine, Čile je s visokih 5:2 pobijedio SAD, ali je svejedno eliminiran već u skupini. Zemlja je bila domaćin Svjetskom prvenstvu 1962. na kojem je osvojena broncu. Nakon polufinalnog poraza od Brazila (4:2), reprezentacija u utakmici za treće mjesto pobjeđuje Jugoslaviju (1:0). To je za La Roju najveći uspjeh u povijesti nastupanja na Mundijalu.
Na posljednja dva Mundijala na kojima je reprezentacija nastupala (SP 1998. i SP 2010.) La Roja je poražena u osmini finala protiv Brazila velikim rezultatima (4:1; 3:0).
Zanimljivo je da je u povijesti Svjetskih prvenstava u nogometu, čileanski reprezentativac Guillermo Subiabre bio prvi koji je promašio kazneni udarac (SP 1930; protiv Francuske), dok je Carlos Caszely postao prvi igrač koji je isključen zbog crvenog kartona (SP 1974; protiv Zapadne Njemačke).
SP 1930.
mini|200px|desno|Čileanska nogometna reprezentacija na prvom SP 1930. u Urugvaju.
Dronedaron
Dronedaron je organsko jedinjenje, koje sadrži 31 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 556,756 Da.
Fudbalska reprezentacija Čilea
SP 1930.
Na prvom Svjetskom prvenstvu održanom 1930. u Urugvaju, Čile je bio jedna od 13 reprezentacija koje su bile pozvane da sudjeluju na turniru. Čile je na Mundijalu vodio mladi mađarski izbornik György Orth. Reprezentacija je ždrijebom smještena u skupinu 1 zajedno s Francuskom, Meksikom i Argentinom. Unatoč pobjedama nad Meksikom i Francuskom (3:0, 1:0), Čile se nije plasirao u daljnju fazu natjecanja budući da je zbog argentinskog poraza od 3:1 samo pobjednik skupine mogao ići dalje, a to je bila Argentina.
SP 1950.
Čile je na Svjetskom prvenstvu u Brazilu 1950. vodio selektor Alberto Bucciardi, dok je kapetan reprezentacije bio vratar Sergio Livingstone. Nakon što je Čile u skupini 2 poražen od Španjolske i Engleske (obje utakmice s 2:0), posljednja utakmica i visoka pobjeda od 5:2 protiv SAD-a nisu bili dovoljni da se La Roja plasira dalje.
SP 1962.
1962. godine Čile je postao treći južnoamerički domaćin Svjetskog prvenstva. Dvije godine ranije zemlju je potresao jak potres magnitude 9,5 po Richteru. Unatoč toj katastrofi, ipak je odlučeno da će se u Čileu održati Mundijal. U prvoj utakmici domaćin je pobijedio Švicarsku rezultatom 3:1, dok je utakmica protiv Italije postala poznata kao "Bitka za Santiago". U toj antologijskoj utakmici Čile je pobijedio s 2:0. Nakon pobjede nad SSSR-om koji je tada bio europski prvak, slijedila je polufinalna utakmica protiv Brazila. Na stadionu je čak 76.600 navijača pratilo utakmicu u kojoj je Brazil pobijedio 4:2 i plasirao se u finale. Čile je u play-offu pobijedio Jugoslaviju s 1:0 i osvojio treće mjesto na turniru.
Završetkom turnira reprezentativci su izjavili da su tokom svjetskog prvenstva radili određena praznovjerja za koja vjeruju da su im pomogla. Tako su prije utakmice sa Švicarskom jeli švicarski sir, prije utakmice s Italijom špagete, dok su prije polufinala s Brazilom pili kavu iako im to nije pomoglo da pobijede Carioce. To Svjetsko prvenstvo se smatra najuspješnijim u čileanskoj reprezentativnoj nogometnoj povijesti.
SP 1966.
Svjetsko prvenstvo u Engleskoj 1966. bilo je četvrti čileanski nastup na Mundijalu i prvi na europskom kontinentu. Čile se na to prvenstvo plasirao putem kvalifikacijske play-off utakmice protiv Ekvadora. U utakmici igranoj 12. listopada 1965. u peruanskoj Limi, Čile je pobijedio Ekvador rezultatom 2:1.
La Roja je na prvenstvu izgubila od SSSR-a i Italije dok je jedan bod u skupini osvojila u remiju protiv Sjeverne Koreje (1:1).
SP 1974.
mini|200px|desno|Detalj s utakmice Čilea i Istočne Njemačke (1:1) na SP-u 1974. Čile se kvalificirao na Svjetsko prvenstvo u Zapadnoj Njemačkoj 1974. nakon kontroverznog play-off doigravanja sa Sovjetskim Savezom. Budući da je SSSR odbio igrati uzvratnu utakmicu na stadionu Estadion Nacional u Santiagu, Čile se direktno kvalificirao na Svjetsko prvenstvo. Razlog zbog čega je sovjetska reprezentacija odbila igrati je bio taj da su se na spornom čileanskom stadionu Estadio Nacional odvijala masovna smaknuća ljudi za vrijeme vojne diktature generala Augusta Pinocheta. Budući da je FIFA odbila sovjetski zahtjev da se uzvrat odigra na neutralnom terenu, čileanski reprezentativci su se de facto kvalificirali u završnicu Mundijala. Na prvoj utakmici turnira, Čile je poražen od domaćina s 1:0 u utakmici odigranoj u Berlinu, u kojoj je Paul Breitner postigao pogodak s velike udaljenosti. Čileanski napadač Carlos Caszely bio je isključen u drugom poluvremenu utakmice i time postao prvi igrač u povijesti Svjetskih prvenstava koji je dobio crveni karton. Predvođeni izbornikom Luisom Alamosom, Čileanci su odigrali 1:1 s Istočnom Njemačkom te bez pogodaka protiv Australije, nakon čega se Čile "oprostio" od daljnjeg natjecanja.
SP 1982.
U prvoj utakmici skupine odigranoj u Oviedu, Čile je izgubio od Austrije 1:0, dok je Carlos Caszely ubrzo nakon primljenog pogotka promašio jedanaesterac i priliku za izjednačenjem. Nakon toga, uslijedio je visoki poraz od Zapadne Njemačke (4:1) u utakmici odigranoj u Gijónu. U zadnjoj utakmici protiv Alžira, Čile je na poluvremenu gubio s 3:0, dok su u nastavku, Miguel Neira i Juan Carlos Letelier uspjeli smanjiti rezultat na 3:2.
Diskvalifikacija i zabrana za SP 1990. i 1994.
Čile je u nogometnom svijetu stekao negativnu reputaciju u tzv. Roberto Rojas skandalu koji je u Čileu poznat kao Maracanazo. Tokom kvalifikacijske utakmice za Mundijal u Italiji 1990. (3. rujna 1989.) protiv Brazila u Rio de Janeiru, domaćin je vodio 1:0. Za La Roju je poraz značio i neplasman na sam Mundijal te je zbog toga u 67. minuti utakmice čileanski vratar Roberto Rojas sam sebe ozljedio udarivši se u čelo kako bi simulirao da je njegova ozljeda djelo bacanja baklji brazilskih navijača na teren Maracane. Nakon što je Rojas iznesen s terena, čileanski igrači i stručni stožer su se odbili vratiti na teren tvrdeći da uvjeti na njemu nisu sigurni, pa je utakmica prekinuta. Stručnom analizom video snimke dokazano je da vatromet brazilskih navijača nije imao "kontakt" s čileanskim vratarom, pa je FIFA proglasila pobjedu Brazila s 2:0. Također, La Roja je diskvalificirana za kvalifikacijski ciklus za Mundijal u SAD-u 1994. godine a vratar Rojasu je doživotno suspendiran, ali odluka je amnestirana 2001. godine.
SP 1998.
Nakon osmogodišnje zabrane kvalifikacija na Svjetsko nogometno prvenstvo, Čile se 1998. ponovo plasirao u samu završnicu Mundijala. Reprezentacija je ždrijebom uvrštena u skupinu B zajedno s Italijom, Kamerunom i Austrijom. Napadački dvojac čileanske reprezentacije činili su Marcelo Salas i Iván Zamorano od kojih se mnogo očekivalo. U utakmici protiv Italije igranoj u Bordeauxu, Čile je odigrao 2:2. Oba pogotka za La Roju je postigao Marcelo Salas, dok su za Azzure golove postigli Christian Vieri i Roberto Baggio iz jedanaesterca. U sljedeće dvije utakmice protiv Austrije i Kameruna, čileanska reprezentacija je odigrala 1:1. Saint-Étienne je bio domaćin susreta protiv Austrije, na kojem je Marcelo Salas postigao pogodak za vodstvo, dok su austrijski reprezentativci prosvjedovali da lopta nije prošla crtu (gol-aut). Rezultat je u posljednjoj minuti susreta izjednačio naturalizirani Hrvat Ivica Vastić spektakularnim golom s velike udaljenosti. Pet dana kasnije odigrana je utakmica protiv Kameruna u Nantesu. Čile je poveo nakon slobodnog udarca kojeg je izveo José Luis Sierra, dok je za afričku momčad izjednačio Patrick Mboma. Iako Čile nije ostvario niti jednu pobjedu u skupini, prošao je dalje zajedno s Italijom, najviše zbog "povoljnih" rezultata Austrije i Kameruna. Reprezentacija je u osmini finala igrala protiv Brazila na pariškom Parku prinčeva. Do poluvremena susreta Carioce su vodile 3:0 (dva pogotka Césara Sampaia i Ronalda). U nastavku susreta brazilski vratar Claudio Taffarel je obranio udarac Ivána Zamorana, ali je odbijenu loptu primio Marcelo Salas te postigao pogodak (svoj četvrti na prvenstvu). Ubrzo nakon toga Ronaldo je postigao novi gol, te je Brazil s 4:1 pobjedom prošao dalje u četvrtfinale.
SP 2010.
mini|250px|desno|Detalj s utakmice Čilea i Brazila (1:3) na SP-u 2010.
Čileanska reprezentacija je ždrijebom svrstana u skupinu H zajedno sa Španjolskom, Švicarskom i Hondurasom. Prvom utakmicom i pobjedom protiv Hondurasa s 1:0, La Roja je nakon 1962. i osvajanja trećeg mjesta pobjedom protiv Jugoslavije ostvarila prvu pobjedu na Mundijalu nakon 48 godina. U drugoj utakmici igranoj u Port Elizabethu, istim rezultatom je poražena i Švicarska, a pogodak je u 75. minuti postigao Mark González. Iako je reprezentacija u trećoj utakmici protiv Španjolske poražena s 2:1, Čile se plasirao u osminu finala. Tamo je La Roja igrala s Brazilom koji ju je pobijedio s visokih 3:0.
Krajem istog mjeseca čileanski nogometni savez je našao Bielsinu zamjenu u njegovom sunarodnjaku Claudiu Borghiju. S njime je potpisan ugovor vrijedan 1,5 milijuna USD koji ga veže do kraja kvalifikacija za SP 2014. u Brazilu a postoji i mogućnost njegova produljenja ako se Čile plasira na sam Mundijal.
OI 1928.
Na Olimpijskim igrama u Amsterdamu 1928. Čile se natjecao protiv Portugala, Meksika i domaćina - Nizozemske. U prvoj utakmici protiv Portugala reprezentacija je poražena s 4:2. Nakon tjedan dana Čile je pobjedio Meksiko s 3:1, dok je protiv Nizozemske odigrao 2:2 čime se reprezentacija oprostila od nastavka natjecanja.
OI 1952.
Na svojim drugim Olimpijskim igrama u Helsinkiju, Čile je odigrao svega jednu utakmicu u kojoj je poražen protiv Egipta s 5:4.
OI 1984.
Za razliku od prethodnjih Olimpijada, Čile je na OI u Los Angelesu uspio ući u četvrtfinale nogometnog turnira. Nakon susreta bez pogodaka protiv Norveške koji je odigran na harvardskom stadionu u Bostonu, Čile je odigrao dvije utakmice u Annapolisu. Uz 1:0 pobjedu protiv Katra i 1:1 remi protiv Francuske, La Roja se plasirala u četvrtfinale. Tamo je poražena od Italije s 1:0.
OI 2000.
Na Olimpijadi u Sydneyju, Čile je ostvario najveći uspjeh u svojoj olimpijskoj povijesti - brončanu medalju. Sjajnu mladu reprezentaciju je predvodio iskusni Iván Zamorano. Čile je smješten u skupinu B gdje je ostvario dvije pobjede protiv Maroka (4:1) i Španjolske (3:1) te poraz od Južne Koreje (0:1). U četvrtfinalu je poražena Nigerija s visokih 4:1 te se reprezentacija plasirala u polufinale. Tamo su poraženi od kasnijeg olimpijskog pobjednika Kameruna (0:1), dok je u utakmici za broncu pobijeđen SAD s 2:0.
Copa America
Iako je Čile bila jedna od prvih zemalja predvodnica koje su osnovale CONMEBOL i Copa Americu, reprezentacija nikad nije osvojila to kontinentalno prvenstvo. Uz Čile, još ga nisu osvojili ni Venezuela i Ekvador. Međutim, Čile je bio prva reprezentacija u povijesti Copa Americe koja je postigla pogodak iz kornera (12. listopada 1926. protiv Bolivije). La Roja je dosad bila četiri puta srebrna (1955., 1956., 1979. i 1987.) te pet puta brončana (1926., 1941., 1945., 1967. i 1991.).
Panameričke igre
Čile je na Panameričkim igrama osvojio jedno srebro (1987.) te dvije bronce (1951. i 1963.).
Stadion
mini|200px|desno|Pogled sa stadiona Estadio Nacional de Chile noću. Čileanska nogometna reprezentacija svoje domaće utakmice igra u Santiagu na stadionu Estadio Nacional de Chile u gradskoj četvrti Ñuñoa. Izgradnja tog stadiona je započela u veljači 1937. a otvoren je 3. prosinca 1938. Službeni max. kapacitet gledatelja je 62.000 iako na mnogim važnim utakmicama na njega može stati 75.000 gledatelja. Primjer toga je polufinalna utakmica Svjetskog prvenstva 1962. između Čilea i Brazila gdje je čak 76.000 ljudi došlo pogledati tu utakmicu. Najveći broj gledatelja na ovom stadionu bio je 26. prosinca 1962. tokom prvenstvene utakmice između Universidad Católica i Universidad de Chilea.
Najpoznatije utakmice koje su se odigrale na ovom stadionu bila su finala Mundijala 1962., Copa Americe i Svjetskog juniorskog prvenstva 1987. Zanimljivo je spomenuti da je mladu jugoslavensku reprezentaciju u finalu svjetskog juniorskog prvenstva vodio Mirko Jozić koji je kasnije postao trenerom čileanske reprezentacije i kluba Colo-Colo.
Reprezentativni dresovi
Boje dresova reprezentacija su dosad imale tri promjene. Prva garnitura dresova koja se koristila od 1910. do 1941. sačinjavala se od bijelih majica te plavih hlača i čarapa. Od 1941. počela se koristiti garnitura od crvenih majica, bijelih hlača i plavih čarapa. Ta postava se koristila svega šest godina te od 1947. pa do danas čileanski reprezentativci nose crvene majice, plave hlače i bijele čarape. Rezervna garnitura se sastoji od bijelih majica i hlača te plavih čarapa.
Isprva je dobavljač dresova za reprezentaciju i suce te nogometnih lopti bila tvrtka Brooks Sports. U kolovozu 2010. je potpisan ugovor s njemačkom Pumom prema kojem će ta tvrtka postati novi dobavljač reprezentativnih dresova. Na temelju ugovora, Čile će nositi Pumine dresove od 2011. do 2015. a tvrtka će im kao sponzor plaćati po 3 milijuna USD po godini sponzorstva.
Case Muzi, Teramo
Case Muzi je naselje u Italiji u provinciji Teramo, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 12 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 36 m.
Privatizacija
Privatizacija predstavlja proces transfera imovine, odnosno kapitala iz javne (državne) u privatnu svojinu. U širem smislu može označavati i privatno upravljanje državnom imovinom.
Privatna ili državna svojina
Koja je svojina ekonomski efikasnija – privatna ili državna? Oko ovog pitanja lomila su se koplja najmanje jedan vek. Istorija je, za sada, presudila da je privatna svojina jedini zdrav temelj ekonomskog života, pa su i sistemi zasnovani na državnoj i društvenoj nestali.
Savremena ekonomska teorija kaže da su državna i privatna svojina jednako efikasne ukoliko su zadovoljene pretpostavke o savršenom tržištu, potpunim informacijama i potpunim ugovorima.
Klasičan argument u prilog državne svojine je onaj o slabostima tržišta, odnosno o narušavanju pretpostavke o savršenoj konkurenciji u granama u kojima dolazi do opadanja prosečnih troškova, što vodi monopolima. A pošto je monopol u privatnoj svojini jedna loša stvar, onda je dobro da to preduzeće bude u državnoj svojini, jer je država, po pretpostavci, dobronamerna. I mnoga su preduzeća u periodu posle II svetskog rata nacionalizovana.
Ovaj argument u korist državnog vlasništva je tokom vremena gubio na uverljivosti. Prvo, dovela ga je u pitanje teorija javnog izbora, ustvrdivši da je pretpostavka o dobronamernosti vlade, tj. o posvećenosti političara opštem dobru, netačna. Drugo, proširenje tržišta sa ekonomskim napretkom, otvaranje prema svetskoj trgovini i tehnološki napredak povećali su konkurenciju i smanjili tržišnu grešku. Treće, unapređene su teorija i praksa regulacije, koje omogućavaju korekciju tržišnih imperfektnosti i time smanjuju potrebu za državnom svojinom.
Pretpostavke o potpunim informacijama i potpunim ugovorima odnose se na tzv. agencijski problem, tj. na pitanje može li se i kako obezbediti da menadžer, bio on u privatnom ili državnom preduzeću, radi u najboljem interesu vlasnika, bio on država ili privatno lice. One kažu da vlasnik može da kontroliše menadžera ukoliko sve zna (ili makar koliko i menadžer) ili ukoliko može da formuliše toliko detaljan ugovor kojim će unapred ugovoriti sve moguće situacije, što su dosta nerealni zahtevi.
Postoje dva pogleda na ovaj problem. Prvi je tzv. menadžerski, koji kaže da je nadzor države nad menadžerom znatno slabiji nego nadzor privatnih vlanika, pa su zato podsticaji za efikasno poslovanje preduzeća slabiji u prvom nego u drugom slučaju. Ovo makar zato što se državne firme ne kupuju i prodaju na tržištu, pa zato ne postoji mogućnost preuzimanja firme od strane nekog drugog vlasika. Uz to, ne postoje akcionari koji nadziru menadžere u privatnim korporacijama. Drugi je tzv. politički, koji tvrdi da politički uticaji dovode do iskrivljavanja ciljeva i ograničenja sa kojima se menadžeri državnih preduzeća suočavaju, na primer kroz činjenicu da se državna preduzeća ne suočavaju sa nužnošću plaćanja svojih obaveza kao privatna, kao i da im ne preti bankrot.
Iskustva sa državnom svojinom su, takođe, bila nepovoljna. Državna preduzeća su obično funkcionisala ispod očekivanja, a na štetu i državne blagajne i potrošača. Loše vođena i podvrgnuta političkim ciljevima, sa viškom zaposlenih i lošom organizacijom, sa zastarelom tehnologijom, nekonkurentna, uvek zavisna od državne pomoći i subvencija, sa previsokim cenama, ta su preduzeća jasan dokaz kako inferiorne efikasnosti državne svojine, tako i nerealnosti ideje o benevolentnoj državi.
Pre dvadesetak godina započet je svetski proces privatizacije, iniciran u Velikoj Britaniji od strane vlade Maraget Tačer. Proces je globalan i zahvatio je ne samo bivše socijalističke zemlje, već i razvijene i zemlje u razvoju. Sve vlade se žure da se reše državnih preduzeća, mada poneke još oklevaju ne bi li ih još malo koristile za sopstveno bogaćenje.
Ipak, leva ideja još nije zamrla. I danas postoje autori koji osporavaju uticaj svojine na efikasnost preduzeća i privrede, odnosno koji izvore efikasnosti traže, i nalaze, negde drugde. Jedna linija razmatranja oslanja se na studiju Berlea i Meansa iz 1932. godine i tvrdi da ni savremene korporacije nisu privatna preduzeća u pravom smislu, jer je upavljanje odvojeno od svojine, tj. korporacijama upravljaju menadžeri, a ne vlasnici, pa se opet javlja agencijski problem. Tačno je da agencijski problem postoji u privatnim korporacijama, ali je izvesno da velika većina menadžera radi u interesu privatnih vlasnika, jer su brojni mehanizmi koji ih na to podstiču u zrelim tržišnim privredama – od skupštine akcionara, preko podsticajnih sistema nagrađivanja, do tržišta kapitala. Zanimljiva je novija struja, čiji je glavni predstavnik Džozef Štiglic, nobelovac. Štiglic ne negira značaj svojine, pa ni privatne, za ekonomske performanse, ali još veću važnost pridaje tržištu i njegovim blagotvornim efektima, posebno hvaleći kineski sistem, čime indirektno umanjuje standardno shvaćen uticaj privatne svojine.
Prodaja
Najpoznatiji i najstariji metod privatizacije je prodaja državnog preduzeća privatnim licima. Ta tehnika korišćena je i koristi se i dalje u razvijenom delu sveta, kao i u zemljama u razvoju. Napoznatiji primer je privatizacija u Velikoj Britaniji tokom 1980-tih godina, koja je i pokrenula talas privatizacije u celom svetu. Dva su osnovna metoda prodaje: prvo, javni upis akcija; drugo, neposredna prodaja najpovoljnijem ponuđaču. Kod prvog, država fiksira cenu akcije i nudi ih na prodaju privatnim licima ili institucionalnim investitorima. Kod drugog, država organizuje prikupljanje ponuda na konkurentski način (tenderi) ili neposredno pregovara sa zainteresovanim investitorima.
Ponekad se odstupa od metoda prodaje po punoj ceni, jer vlade, kao britanska svojevremeno, teže širenju akcionarstva i jačanju srednjeg sloja, pa organizuju javni upis akcija sa nižim cenama od tržišnih ukoliko ih kupuju građani. Ideja je da se kupci-građani podstaknu na upis popustima koji obezbeđuju kapitalne dobitke.
Privatizaciju kroz prodaju su, među zemljama u tranziciji, najdoslednije koristili Nemačka (za istočnonemačku privredu), Mađarska i Estonija, u kojima je prevagnulo shvatanje da se dobro upravljanje privatizovanim preduzećima može ostvariti jedino ukoliko se ona prodaju, a ne i ukoliko se besplatno podele građanima ili delimično besplatno zaposlenima.
Prodaja (kapitala) preduzeća dominantnom vlasniku pokazala se superiornom sa stanovišta ekonomske efikasnosti. Ona oblično donosi dobro upravljanje, što znači rekapitaluzaciju preduzeća, proširenje poslova, reorganizaciju, jačanje discipline, više preduzetništva. Posebno je povoljno ukoliko je ozbiljan strani investitor postao dominantan vlasnik, zbog pouzdanosti, većih finansijskih kapaciteta, mogućnosti orijentacije na spoljno tržište i slično. Model prodaje još donosi prihod državnoj blagajni, što je vrlina po sebi.
Problemi sa kojima se suočavao model prodaje su u osnovi političke i tehničke. Među političkim, mogu se pomenuti sledeći: deo stanovništva je postprivatizacionu distribuciju imovine doživljavao kao nepravednu, polazeći od egalitarnog vrednosnog sistema; kupovina preduzeća od strane inostranih investitora nekima je izgledala kao prodaja nacionalne suverenosti; zaposleni i postojeći menadžeri su se ponekad, braneći svoje interese, protivili prodaji i stvarali političke teškoće i slično.
Tehnički problem tiče se složenosti, dugotrajnosti i troškova procedure pripremanja svakog pojedinačnog preduzeća za prodaju, bilo da se radi o javnom upisu akcija, bilo o direktnoj prodaji. Jer, procena vrednosti preduzeća, kao osnova metoda prodaje, često je komplikovan i zahtevan postupak, posebno ukoliko postoji znatna politička i ekonomska neizvesnost (rizici) i ukoliko informacioni i računovodstveni podaci o preduzećima nisu dobri.
RSH
__NOTC__ Termin RSH ima više značenja.
Privatizacija
Prodaja
Uspešni primeri Mađarske i Estonije pokazali su da se prodaja državnog kapitala može izvesti na najbolji način, ukoliko postoji dovoljna politička volja i ukoliko se proces privatizacije dobro organizuje.
Vaučerska privatizacija
Nužda za privatizacijom velikog broja preduzeća u zemljama u tranziciji pokrenula je oko 1990. godine potragu za inovativnim pristupom. I pronađena je vaučerska privatizacija. Ideja je jednostavna: građanima se besplatno podeli specijalan privatizacioni novac (vaučeri), kojima oni kupuju akcije preduzeća. Vaučeri su davani građanima, u raznim zemljama, i u jednakom i u nejednakom iznosu, a prema godinama starosti ili radnog staža i nekim drugim karakteristikama. Vaučerska privatizacija je organizovana i centralizovano, za veći broj preduzeća odjednom (češki sistem), i decentralizovano, za svako preduzeće pojedinačno (ruski sistem).
Najpoznatije vaučerske privatizacije su češka (i slovačka) i ruska, a delom su joj pribegle Poljska, Litva, Letonija, Slovenija, Jermenija, Kazahstan i Kirgizija.
Branislav Obradović Džambo
Biografija
Rođen je 10. novembra 1919. godine u selu Rti, kod Guče. Potiče iz siromašne porodice, njegov otac Jezdimir je bio seoski kovač i pored Branislava imao je još petoro dece. Nadimak „Džambo“ je bio porodični nadimak (u pojedinoj literaturi se greškom pominje nadimak Džomba, a greška je napravljena i na Plaketi za Orden narodnog heroja).
Pošto u njegovom selu nije bilo škole, osnovnu školu je pohađao u Guči, pešačeći svakodnevno osam kilometara do škole do kuće i nazad. Pošto je bio dobar učenik, odlučio je da nasatavi školovanje i 1931. godine je upisao Čačansku gimnaziju. Pošto njegovi roditelji nisu imali sredstava da ga školuju, morao je sam zarađivati za život u Čačku — podučavao je slabije učenike, radio na utovaru i istovaru vagona na železičkoj stanici i bavio se drugim fizičkim poslovima.
Privatizacija
Vaučerska privatizacija
Vaučerska privatizacija predstavlja teorijski elegantan i relativno brz metod privatizacije, vrlo povoljan po politički rejting vlade koja je izvodi. Iako ne donosi državi prihode, dokazivalo se da se taj gubitak kompenzuje brzinom i pravednošću. Vaučerska privatizacija je transparentnija od drugih modela i njome se izbegavaju problemi procene vrednosti kod ostalih vidova privatizacije.
Branislav Obradović Džambo
Biografija
U školi se najviše interesovao za književnost, kao i za društvene nauke. Njegovi pismeni radovi su bili zapaženi, a mnogi i nagrađivani. U gimnaziji je bio biran i za predsednika literarne družine „Rajić“. Dosta je čitao, a kasnije se počeo ineteresovati i za marksisitičku literaturu u kojoj se govorilo o teškom životu siromašnih radnika i seljaka. Povezao sa školskom i radničkom revolucionaron omladinom i učestvovao u brojnim političkim akcijama - štrajkovima i demonstracijama. Godine 1938. je primljen u članstvo Saveza komunističke omladine Jugoslavije (SKOJ), a ubrzo potom je preuzeo rukovođenje organizacijom SKOJ-a u gimnaziji. U članstvo Komunističke partije Jugoslavije (KPJ) primljen je 1939. godine.
Privatizacija
Vaučerska privatizacija
Jedan od korišćenih argumenata u korist vaučerske privatizacije je da građanstvo jedne države ne poseduje dovoljnu količinu novca da otkupi vredne proizvodne fondove, pa da je zato potrebno poklanjanje državnih preduzeća. Ovaj argument važi samo onda kada se isključi uloga stranih investitora iz privatizacije, na primer zato što je namera da se privreda zadrži u domaćem vlasništvu (kao u Sloveniji). Taj je argument svakako netačan sa ekonomske tačke gledišta, a praksa zemalja koje su se oslanjale na vaučersku privatizaciju (Češka, Rusija) pokazala je kasnije da im nimalo ne smeta ulazak stranog kapitala.
Branislav Obradović Džambo
Biografija
Godine 1940, po završetku gimnazije upisao se na Pravni fakultet u Beogradu. Zbog nedostatka sredstava, boravak u Beogradu je za njega bio još teži od života u Čačku. Tokom studija, takođe je pripadao krugu revolucionarne studentske omladine.
Privatizacija
Vaučerska privatizacija
Brzo izvedena vaučerska privatizacija može imati jednu prednost u odnosu na model prodaje: brza privatizacija sprečava formiranje antiprivatizacione koalicije, koja bi mogla nastati tokom vremena i blokirati privatizaciju. Ovaj argument je imao svoju težinu početkom 1990-tih godina, ali kasnije, desetogodišnjeg iskustva zemalja u tranziciji, više nije bio uverljiv, jer se pokazalo da su otpori privatizaciji manji od pretpostavljenih.
Teškoća sa vaučerskom privatizacijom je ta što ne odezbeđuje dobro upravljanje preduzećima. Naime, široko raspršeno vlasništvo, kao posledica jednake 'kupovne snage' svakog građanina, neminovno čini da nad jednim preduzećem niko nema kontrolu i da su rezultati automatski lošiji od mogućih. Lek se može potražiti u formiranju investicionih fondova, kojima bi građani prepuštali svoje vaučere i za uzvrat dobijali akcije samih investicionih fondova (češki slučaj). Fondovi bi tako mogli kumulirati vaučere i postati znatni ili dominantni vlasnici pojedinih preduzeća. Međutim, rešenje problema upravljanja preduzećima donelo je novi problem – problem upravljanja fondovima. Vlasništvo nad fondovima bilo bi raspršeno, pa je menadžment fondova bio nekontrolisan od strane vlasnika, što je vodilo u neefikasnost poslovanja kako fonda, tako i preduzeća u njegovom portfelju.
Akcionarstvo zaposlenih
Akcionarstvo zaposlenih podrazumeva znatne popuste na cenu akcija (ili delimično besplatnu podelu) menadžerima i/ili zaposlenima. Ona tako predstavlja kombinaciju prodaje i besplatne podele, ali s tim da su beneficije podele ograničene na zaposlene u datom preduzeću. Odloženo plaćanje je uobičajeno, kako bi bio savladan problem nedovoljne kupovne snage zaposlenih.
Branislav Obradović Džambo
Biografija
Sa ovom četom je 1. marta 1942. godine u Čajniču stupio u sastav novoformirane Druge proleterske udarne brigade. Učestvovao je u mnogim borbama ove brigade, a posebno se istakao u borbama u Sandžaku i na Borikama, severositočno od Rogatice. Poginuo je u noći 7/8. aprila 1942. godine, kao vođa bombaša prilikom juriša na ustaški bunker.
Privatizacija
Akcionarstvo zaposlenih
Ovaj model privatizacije bio je popularan na području bivše Jugoslavije, kao politički nabezbolniji način prelaska iz samoupravne u privatnu privredu. Najbezbolniji zato što akcionarstvo zaposlenih najmanje menja tip kontrole nad preduzećem – ona ostaje u rukama zaposlenih, do većeg prometa i koncentracije akcija. Stoga su joj pribegle Slovenija, Hrvatska, Srbija i Makedonija. Od drugih zemalja, Poljska je, polazeći od socijalističke tržišne privrede, takođe jednim delom koristila akcionarstvo zaposlenih. Rusija je krenula od sasvim drugog modela privatizacije, ali je, zbog tehničkih rešenja, završila u znatnoj meri sa akcionarstvom zaposlenih, pri čemu je menadžerski sloj uspeo da u mnogim preduzećima postane dominantan vlasnik. I Rumunija i Slovačka su delimično pribegle ovom modelu.
Branislav Obradović Džambo
Biografija
Ukazom predsednika Federativne Narodne Republike Jugoslavije Josipa Broza Tita, 7. jula 1953. godine, proglašen je za narodnog heroja.
Njegovog otca Jezdimira (1900—1942), koji je bio borac Dragačevskog partizanskog bataljona streljali su četnici 5. marta 1942. godine u rodnom selu.
Privatizacija
Akcionarstvo zaposlenih
Akcionarstvo zaposlenih može biti izvedeno relativno brzo, uz postavljanje roka do koga privatizacija preduzeća mora biti pokrenuta (kao u Hrvatskoj), znatne popuste u ceni akcija i odloženo plaćanje. A može i, kako pokazuje iskustvo Srbije, biti vrlo spor metod privatizacije.
Regija Tigraj
Regija Tigraj (ትግራይ ክልል Tigrāy Kilil) je najsjevernija od devet etničkih regija (kililoch) Etiopije koju uglavnom nastanjuje narod Tigre. Nekada se zvala Regija 1. Glavni grad je Mek'ele.
Privatizacija
Akcionarstvo zaposlenih
Osnovna vrlina akcionarstva zaposlenih je politička – to je minimizacija otpora radnika i menadžera u firmama koje se privatizuju, a posebno u preduzećima koja su su funkcionisala u samoupravnom sistemu (bivša SFRJ i, donekle, Poljska) ili u kojima su menadžeri imali jake pozicije (Rusija). Njihovi otpori bi, možda, mogli da blokiraju privatizaciju, kao što ih ovaj model privatizacije privlači vladi koja ih sprovodi.
Selenat reduktaza
Selenat reduktaza (, Selenate reductase) je enzim sa sistematskim imenom selenit:redukovani akceptor oksidoreduktaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju:
Periplazmički enzim iz Thauera selenatis je kompleks koji se sastoji od tri heterologne podjednice (alfa, beta i gama). On sadrži molibden, gvožđe, sulfid i hem B kao kofaktorske konstituente. Nitrat, nitrit, hlorat i sulfat su supstrati.
Regija Tigraj
Tigraj graniči s Eritrejom na sjeveru (nezavisnom od Etiopije od 1993.), Sudanom na zapadu, etiopskom regijom Afar na istoku i etiopskom regijom Amhara na jugu. Osim Mek'elea, ostali veći gradovi u Tigraju uključuju Abij Adi, Adigrat, Adva, Aksum (grad), Humera, Inda Selasije, Korem, Alamata, Majčev, Vukro i Zalambesa, kao i historijski važno selo Jeha, poznato po ostatcima građevina iz vremena antičkog Kraljevstva Damot.
Privatizacija
Akcionarstvo zaposlenih
Postoje i mišljenja među zastupnicima samoupravljanja i 'škole ekonomike participacije' da akcionarstvo zaposlenih donosi podsticaje dobrom upravljanju, jer zaposleni, kao vlasnici, imaju više motiva nego ranije da dobro rade i da bolje nadziru menadžment.
Regija Tigraj
Historija
Godine 1998. je izbio rat između Etiopije i Eritreje oko dijela teritorije koji je administrativno pripadao Tigraju, a koji je uključivao grad Badme. Temeljem odluke UN iz 2002. godine veći dio te zemlje je predan Eritreji. thumb|300px|right|Pejzaž Tigraja pored sela Jeha
Privatizacija
Akcionarstvo zaposlenih
Sa druge strane, postoje važne slabosti ovog modela. Da bi zadržali kontrolu nad preduzećem, zaposleni su skloni da onemoguće pristup spoljnim investitorima, što vodi nedovoljnim investicijama. Štaviše, spoljni investitori nisu ni zainteresovani da ulažu u preduzeće kojim dominiraju zaposleni. U takvim preduzećima postoji podsticaj, kao i u samoupravnim, da se isplaćuju prevelike zarade i da se održava preterana zaposlenost. Menadžeri, opet, teško mogu da se odupru takvim pritiscima zaposlenih ukoliko imaju mali udeo u vlasništvu. Takvi procesi otežavaju ili čak onemogućavaju restrukturiranje preduzeća, sa nepovoljnim posledicama.
Regija Tigraj
Demografija
Prema procjenama objavljenim godine 2005. od strane etiopske Centralne statističke agencije (CSA), Tigraj je imao 4,334.996 stanovnika, od čega 2,136.000 muškaraca i 2,198,.996 žena. 3,519.000 ili 81,2% stanovništva je živjelo u ruralnim, a 816.000 ili 18,8% u urbanim područjima. S procijenjenom površinom od 50.078,64 kvadratnih kilometara, ova regija ima procijenjenu gustoću od 86,56 stanovnika po kvadratnom kilometru.
thumb|left|230px|Planine u blizini [[Inda Selasijea u zapadnom Tigraju]]
Poljoprivreda
CSA je godine 2005. procijenila da seljaci u Tigraju posjeduju ukupno 2,713.750 goveda (7,0% ukupnog broja u Etiopiji), 72.640 ovaca (0,42%), 208.970 koza (1,61%), 1.200 konja (manje od 0,1%), 9.190 mazgi (6,24%), 386.600 magaraca (15,43%), 32,650 kamila (7,15%), 3,180.240 svih vrsta peradi (10,3%) i 20.480 košnica (0,47%).
Predsjednici Izvršnog odbora
(Ovaj popis je temeljen na informacijama s Worldstatesmen.org.)
Tetraacildisaharid 4'-kinaza
Tetraacildisaharid 4'-kinaza (, lipidna A 4'-kinaza) je enzim sa sistematskim imenom ATP:2,3,2',3'-tetrakis(3-hidroksitetradekanoil)-D-glukozaminil-beta-D-1,6-glukozaminil-beta-fosfat 4'-O-fosfotransferaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Eastchester, New York
Istčester je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Njujork.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 19.554, što je 990 (5,3 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Nukuʻalofa
Nuku'alofa je glavni grad polinezijske otočne kraljevine Tonge. Grad ima 23.658 stanovnika, dok u široj okolici grada prema podacima iz 2006. živi 34.311 ljudi.
Geografija
Nuku'alofa leži na sjevernoj obali Tongatapua, otoka na jugozapadu Tihog oceana. Duboka prirodna luka je dobro zaštićena koraljnim grebenima.
Klima
Nuku'alofa ima tropsku klimu s prosječnim temperaturama od 25 do 30 °C. Od decembra do marta vlada kišna sezona i ima olujnih vjetrova.
Historija
Po tongonskom mitu, Nuku'alofa je sintagma sastavljena od riječi nuku (dom) i alofa (ljubav), dakle Dom ljubavi. U svakom slučaju, pouzdano se zna da su tu lokalni domoroci sa otoka Tongatapu imali utvrdu koja je do početka 19. vijeka više puta rušena i obnavljana. Prvi Evropljanin koji je doplovio do Nuku'alofe bio je britanski moreplovac James Cook 10. juna 1777. godine. Od 19. vijeka i dolaska prvih evropskih trgovaca i misionara tu se počeo oblikovati urbano naselje. Nuku'alofa je 4. novembra 1875. dekretom kralj Georgea Taufa'ahau Tupoua postala glavni grad Kraljevine Tonge.
Početkom 21. vijeka ojačao je demokratski pokret u Tongi koji je tražio radikalne promjene u zemlji. Kao odgovor na te zahtjeve kraljevska vlada osnovala je Nacionalnu komisiju za političke reforme i napravila svoj prijedlog reformi 2006. godine. Parlament je proučio prijedlog, ali nije ništa poduzeo, pa su izbili neredi u gradu, nakon kojih je 80 % centra grada demolirano. Nakon tog je uslijedio projekt obnove centra grada, koji je dovršen 2012. godine. Pored obnove zgrada, izgrađeno je i par cesta te nova lučka riva.
Kultura i obrazovanje
thumb|left|260px| Palača [[vlada|vlade]] Nuku'alofa je trgovački i kulturni centar Tonge i najveća luka malog kraljevstva, koja ima nekoliko srednjih škola (koledža) i Pedagošku akademiju, Bolnicu Vaiola i urede državne administracije. Nove višekatne zgrade podignute su za radio televiziju, kongresni centar kao i za sjedišta poslovnih kompanija po periferiji.
Znamenitosti i atrakcije
Najveća znamenitost grada je Kraljevska palača, na samoj obali pored staroga mola, koja je izgrađena između 1865. i 1867. godine. Pored nje atrakcija za turiste su i kraljevske grobnice Mala'ekula, katolička katedrala i velika protestantska katedrala Slobodna crkva Tonga (Siasi o Tonga tau atāina).
Privreda i transport
Glavna privredna aktivnost je turizam, pored njega tu je i trgovina poljoprivrednim proizvodima: koprom, bananama, tikvama i vanilijom. Puno se prodaju i tradicionalne rukotvorine turistima. Iz luke Nuku'alofa kreću ribarske flote u lov na tune i košljoribe, pa je grad glavno tržište Tonga za ribarske proizvode. U novije vrijeme vlada Tonge pokrenula je neke inicijative za razvoj industrije i osnovala malu industrijsku zonu, u kojoj iznajmljuje tvorničke pogone zainteresiranim poduzetnicima. Internacionalni aerodrom Fua'amotu (IATA: TBU, ICAO: NFTF) nalazi se 24 km od centra u smjeru jugoistoka.
Gradovi partneri
Nuku'alofa ima ugovore o bratimljenju sa sljedećim gradovima:
Duje Draganja
Duje Draganja (Split, 27. 2. 1983.) je hrvatski plivač.
Dosadašnji uspjeh je osvajanje srebrene medalje na 50 metara slobodno na Olimpijskim igrama u Ateni 2004.
Ector County, Texas
je okrug u američkoj saveznoj državi Teksas. Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 137.130.