cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
40. slavonska divizija NOVJ
Borbeni put divizije
U njen sastav ušla je 28. avgusta Virovitička brigada. Divizija je tada imala oko 4700 boraca. Pošto se prebacila u rajon Slavonske Požege, vodila je do sredine septembra borbe u tom kraju, a od tada ponovno u Daruvarskoj kotlini, gde je 14. septembra oslobodila Pakrac i Lipik, a 16. septembra Daruvar. U borbama 25. i 26. septembra oslobodila je Podravsku Slatinu, a početkom oktobra sadejstvovala sa jedinicama Desetog korpusa i Dvanaeste divizije u oslobođenju Virovitice i Pitomače.
Učestvovala je u borbama oko Koprivnice 13/14. do 16. oktobra, posle čega je upućena na železničku prugu Banova Jaruga–Batrina, gde je dejstvovala do početka novembra, a zatim se prebacila na komunikaciju Našice–Osijek.
U borbama od 18. do 28. novembra nije uspela da zauzme Našice, ali je 2. decembra oslobodila Pleternicu. Toga dana, njeni delovi upali su i u Slavonsku Požegu, zauzeli fabriku špiritusa, bolnicu i nekoliko utvrđenih zgrada, ali su se brzo povukli. Krajem decembra 1944, divizija je narasla 6278 boraca.
Do početka januara 1945, vršila je diverzije na komunikaciji Pleternica–Našice–Osijek. Od januara do početka aprila, zajedno s jedinicama Desetog korpusa, dejstvovala je u rejonu Koprivnice i Bjelovara, sadejstvujući s jedinicama Treće armije. Divizija je 31. januara dobila naziv udarna.
U završnim operacijama, probijajući se preko Papuka i Požeške kotline u susret jedinicama Prve i Treće armije JA, divizija je u prvoj polovini aprila, posle višednevnih teških borbi protiv nemačkih snaga kod Našica i Podgorača, zajedno sa Dvanaestom divizijom onemogućila Nemcima organizaciju odbrane u rejonu tih mesta. U drugoj polovini aprila učestvovala je u oslobođenju Našica, Kutjeva i Vetova, a zatim je 21. aprila ušla u sastav Treće armije JA. U sadejstvu sa 36. vojvođanskom divizijom oslobodila je 1. maja Grubišno Polje, a potom učestvovala u gonjenju neprijatelja pravcem Križevci–Hum–Lepoglava–Ptujska gora.
Générest
Ženere je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Gornji Pirineji koja pripada prefekturi Banjer de Bigor.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 98 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 8 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,83 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 600 metara (maksimalnoj 1.247 m, a minimalnoj 480 m).
Žirovnica (općina)
Općina Žirovnica (slovenski: Občina Žirovnica) je jedna od 212 slovenskih općina od 4.401 stanovnika. , administrativni centar općine je gradić Breznica.
Geografske karakteristike
Općina Žirovnica prostire se na sjeverozapadu Slovenije, između Bleda i Jesenica na površini od 42.6 km², na kojoj leži desetak naselja.
Taj kraj bio je poznat kao mjesto gdje je izgrađena jedna od prvih hidroelektrana u Sloveniji 1915. na potoku Završnica.
Naselja Općine Žirovnica
Breg, Breznica, Doslovče, Moste, Rodine, Selo pri Žirovnici, Smokuč, Vrba, Zabreznica, Žirovnica
EDF
Termin EDF ima više značenja.
Martin Litchfield West
Glavna polja Westovog naučnog rada bila su muzika u drevnoj Grčkoj, grčka tragedija, grčka lirika i odnos između antičke Grčke i Starog istoka, te veze između šamanizma i najstarije grčke religije, uključujući orfičku tradiciju. Ta istraživanja zasnivala su se na materijalu dostupnom na akadskom, feničanskom, hebrejskom, hititskom i ugaritskom jeziku, pored dokumenata na grčkom i latinskom.
West je 2001. priredio izdanje Homerove Ilijade za Teubnera, uz koju je objavio i rad o kritičkoj predaji i istoriji teksta pod naslovom Proučavanje teksta i predaje Ilijade (Studies in the Text and Transmission of the Iliad); deset godina kasnije, u Oxford University Press, objavio je još jedan tom, pod naslovom Stvaranje Ilijade (The Making of the Iliad). Godine 2007. u knjizi Indoevropsko pesništvo i mit (Indo-European Poetry and Myth) bavio se rekonstrukcijom indoevropske kulture i njenim uticajem na drevnu Grčku.
Nagrade i priznanja
West je imao doktorat iz filozofije (DPhil) i postdoktorat iz književnosti (DLitt) sa Univerziteta u Oksfordu. Bio je član Britanske akademije, dopisni član Akedmije nauka u Göttingenu (Akademie der Wissenschaften) i član Evropske akademije u Londonu.
Godine 2014. britanska kraljica Elizabeta II imenovala ga je za člana prestižnog Reda zasluga (Order of Merit), jednog od nekoliko britanskih viteških redova čije članstvo postavlja britanski monarh na vlastitu inicijativu, bez saveta vlade.
1. 6.
Dani - Godine
prethodni dan - sledeći dan
1. lipanj/jun (1. 6.) je 152. dan godine po gregorijanskom kalendaru (153. u prijestupnoj godini). Do kraja godine ima još 213 dana.
Rođenja
.
Smrti
.
Blagdani/Praznici
..
Vidi takođe: Godišnji kalendar - Dnevni kalendar
TRF
TRF se može odnositi na:
La Isabela
thumb|mini|250px|Prva crkva u Americi thumb|mini|250px|Oznaka prve crkve u Americi La Isabela, naselje koje je na svom drugom putovanju u Ameriku 1493. godine dao podignuti Kristofor Kolumbo. Nalazi se u provinciji Puerto Plata u današnjoj Dominikanskoj Republici. Nazvano je po kraljici Izabeli I. Kastiljskoj. Podignuto je neposredno nakon što su prvu europsku koloniju u Novom svijetu La Navidad potpuno uništili domoroci predvođeni kasikom Caonaboom. La Isabela je podignuta u želji za traženjem plemenitih kovina. Nakon što je nešto zlata pronađeno, Kolumbo je dao porobiti domoroce. Novo naselje bilo je pogođeno dvama sjevernoatlantskim uraganima, 1494. i 1495. godine. Glad i bolesti uskoro su dovele do pobuna, razočarenja i kazni. Dio kolonista se htio potajno vratiti u Španjolsku. La Isabela gdje je podignuta prva crkva u Novom svijetu jedva se održala do 1496., kad ju je Kolumbo odlučio napustiti u korist novog naselja, današnjeg Santo Dominga.
Povijest kolonije
Kolonisti su izgradili kuće, drvarnicu, rimokatoličku crkvu i veliku kuću za Kolumba. On je iz Španjolske doveo više od tisuću ljudi: mornare, vojnike, tesare, zidare, svećenike, plemiće itd. U Novi svijet su dovedeni konji, domaće svinje, pšenica, šećerna trska i pištolji. Nehotice su doneseni i štakori i bakterije. Naselje je zauzelo više od dva hektara. U ožujku 1494. Kolumbo je s domorocima u planinama Hispaniole počeo tražiti zlato. Manje količine su i pronađene. U lipnju 1495. uragan je pogodio otok. Domoroci su se povukli u planine, dok su Španjolci ostali u koloniji. Potopljeno je nekoliko brodova, a mulj iz rijeka podigao je razinu mora. U otočnim špiljama gdje su se možda domoroci skrili sačuvani su prikazi biljaka, životinja, ljudi, bradatih lica i jedrenjaka.
U novim ekspedicijama nađene su velike količine zlata. To je dovelo do porobljavanja najmanje 1.600 domorodaca Taíno. Mnogi su odvedeni u Španjolsku kao robovi, dok su ostali bili prisiljeni mukotrpno raditi na iskopavanju zlata i kasnije na plantažama (encomiendas). Nametnut je porez svim domorocima starijim od četrnaest godina. Morali su donijeti propisanu količinu zlata. Tada počinje tragedija američkih domorodaca. Kolumbo je zarobljavao domoroce i tražio zlato. Mnogi su umrli na brodu. U pokrajini Cicao na Haitiju, gdje su on i njegovi ljudi mislili da postoje golema zlatna polja, naredili su svim domorocima svako tri mjeseca donijeti određenu količinu zlata za što bi dobili bakrena obilježja. Onima koji nemaju bakrenog znaka odsijecali su ruke i iskrvarili bi do smrti. Domoroci su dobili nemoguć zadatak jer je jedino zlato na tom području bio zlatni prah iz potoka. Stoga su izvršavali samoubojstva otrovom od kasave, ubijali dojenčad kako bi ih spasili od Španjolaca te bježali i obično bili uhićeni uz pomoć pasa. U dvije godine je iz navedenih razloga umrla polovina od 250.000 domorodaca. Kada je postalo jasno kako zlata više nema, domoroce se prisiljavalo divljačkim ritmom raditi na imanjima (encomiendas). Do 1515. ostalo je možda 50.000 domorodaca, 1550. 500-tinjak, a izvješće iz 1650. pokazuje kako nijedan od prvobitnih Aravačana i njihovih potomaka nije ostao na otoku.
Samo naselje La Isabela nije zaživjelo. Kolonisti su živjeli hraneći se malim količinama pšenice, slanine i graha. Postali su gladni i očajni. Masovno su umirali od skorbuta i gripe. Naselje je do 1498. posve napušteno, a Kolumbo se oštećena ugleda vratio u Španjolsku. Domoroci su prošli još gore. Ubojstva, ropstvo i bolesti zbrisali su ih unutar jednog naraštaja, iako je prvi susret s njima bio miroljubiv i Kolumbo ih je na prvom putovanju opisao kao najdobrodušnije ljude na svijetu.
Olinguito
Olinguito je sisavac iz roda Bassaricyon iz porodice rakuna (Procyonidae). Otkriven je 15. kolovoza 2013., a obitava u šumama središnje Kolumbije i zapadnog Ekvadora. Ovo je prva nova vrsta otkrivena na zapadnoj polutci u posljednjih 35 godina. Olinguito na španjolskom znači mali olingo.
Olinguito teži oko 900 grama, što ga čini najmanjim rakunom. Životinja je svežder. Hrani se mahom voćem (kao što su smokve), ali jede i kukce i nektar. Smatra se samotnjakom i noćnom životinjom. Može ga se naći u sjevernim Andama na 1 500 do 2 750 metara nadmorske visine. Zbog umiljatog izgleda olinguito je prozvan plišanim medvjedićem.
Otkriće nove životinje objavili su 15. kolovoza 2013. Kristofer Helgen, kustos za sisavce Nacionalnog muzeja prirodne povijesti Smithsonian, Ronald Kays, stručnjak za olingoe Sjevernokarolinskog prirodoslovnog muzeja i suradnici. Helgen je otkrion novu vrstu našavši par primjeraka u čikaškom muzeju, te koristeći testiranje DNK kako bi potvrdio kako je riječ o novoj vrsti. Olinguite su ljudi redovno viđali i čak su bili izloženi u zoološkim vrtovima dok nije prepoznato kako su posebna vrsta, a ne olingoi. Primjer je Ringerl, olinguito koji je živio u zoološkom vrtu u Washingtonu D.C. i bio premještan u još nekoliko zooloških vrtova. Bezuspješno je pokušavano Ringerl razmnožiti s olingoima, ne shvaćajući kako je riječ o različitim vrstama. Ringerl je uginula 1976. godine. U budućnosti se planira usporediti DNK olinguita s DNK ostalih olingoa.
Dodavanje primjesa (poluvodič)
U proizvodnji poluvodiča, dodavanje primjesa je postupak pri kojem se namjerno dodaje primjesa u iznimno čisti poluvodič kako bi se promijenila njegova električna svojstva.
McFarland, Kansas
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 256, što je 15 (-5,5 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Rade Bulat
Rade Bulat (28.8.1920-28.1.2013) bio je partizanski borac, učesnik Narodnooslobodilačke borbe, general-pukovnik JNA i narodni heroj Jugoslavije.
Biografija
Rođen je 28. avgusta 1920. godine u Vrginmostu. Potiče iz zemljoradničke porodice. Osnovnu školu završio je u Vrginmostu, a gimnaziju u Sisku, Gradiški i Zagrebu.
Godine 1936. postaje član Saveza komunističke omladine Jugoslavije i rukovodio je skojevskom organizacijom u gimnaziji u Sisku, Gradiški i Zagrebu. Zbog revolucionarne delatnosti, više puta je hapšen i udaljavan iz škole. Godine 1939. primljen je u članstvo Komunističke partije Jugoslavije. U isto vreme upisao je Tehnički fakultet u Zagrebu, gde se aktivno uključio u rad skojevske organizacije, i postao član rukovodstva. Povremeno je odlazio i u rodni kraj, gde je pomagao stvaranju prvih partijskih organizacija u selima oko Vrginmosta. Po odluci, KP Hrvatske, 29. marta 1941. godine prešao je u Vrginmost i preuzeo dužnost sekretara Kotarskog komiteta.
Posle Aprilskog rata i okupacije Kraljevina Jugoslavije, 1941. godine, aktivno je radio na organizovanju ustanka na Kordunu. Kada je 27. jula 1941. godine izbio ustanak u Hrvatskoj. Rade je zajedno s Mirkom Poštićem, narodnim herojem, razoružava jednog ustašu u selu Perna. A istog dana predvodi grupu boraca na rušenju železničke pruge između Vrginmosta i Topuskog, kod sela Blatuše. Odmah posle ove akcije, s Jovicom Bulatom napada grupu Italijana kod sela Podgorje, i rasteruje ih.
U februaru 1942. godine, kao istaknuti organizator ustanka na Kordunu, odlazi u Glavni štab NOP odreda Hrvatske, koji ga šalje kao delegata u pojedine krajeve i partizanske odrede Hrvatske. U ulozi oficira Glavnog štaba učestvuje, s banijskom proleterskom četom i Nikolom Demonjom, u borbama u Slavoniji. Kao komandant bataljona „Bude Borjan“, u severnoj Dalmaciji vodi niz uspešnih borbi protiv Italijana, ustaša i domobrana. Posebno se ističe u borbi s Italijanima kod Borije, zatim u selu Nunić, kod Kistanja, gde zajedno sa Slobodanom Macurom razoružava italijansku posadu od trideset karabinjera, a već u sledećoj akciji sa svojim bataljonom izbacuje iz stroja više od 200 italijanskih vojnika. Tada su zarobljena tri minobacača, četiri mitraljeza i veliki broj pušaka. Zajedno sa svojim bataljonom bio je na planini Promina, kod Drniša, 29. juna 1942. godine, okružen s 5.000 italijana i četnika. Dva dana je uspešno vodi borbu i uspeo bataljon izvući iz obruča s neznatnim gubicima.
Kao komandant Trinaeste proleterske udarne brigade „Rade Končar“, Bulat je vodio neprekidne borbe na Žumberku, u okolini Zagreba i Karlovca. U bici u Novom Selu nanosi teške poraze ustašama, a u Suhoru Italijanima i belogardejcima. Komandovao je i oslobođenjem Krašića, 2. januara 1942. godine, kada su posle žestokih borbi, uništene tri ustaške bojne s više od 900 vojnika. U maju 1943. godine, kao načelnik štaba Druge operativne zone u Moslavini, Rade reorganizuje partizanske odrede. Prilikom prelaska reke Save, vodi borbu protiv ustaša i Nemaca, i zarobljava više od 40 neprijateljskih vojnika. Njegova veština komandovanja dolazi do izražaja jula 1943. godine, kada se s deset boraca uspešno izvlači iz ustaškog okruženja. U oslobođenju Varaždinskih Toplica neposredno je rukovodio jurišom na gestapovo uporište, gde zarobljava 100 nemačkih žandara.
Rukovodio je osnivanjem Prve zagorske brigade, sa kojom je vodio neprekidne borbe u Zagorju, kod Donje Konjšćine, kod Zlatara, Mihovljana, Varaždinskih Toplica, sela Svibovec. Komandant 32. zagorske divizije postao je 6. juna 1944. godine i s njom uništio snažni ustaško-domobranski garnizon u Trgovišću, Hraščini, vodio tešku borbu na Kalniku, Bilogori i Podravini, gde uništava ustaško-domobranske snage. U saradnji s jedinicama Sedme banijske divizije i Šestog slavonskog korpusa, učestvuje u oslobođenju Podravine od Virovitice do Koprivnice. Kraj rata ga je zatekao na mestu načelnik Štaba Desetog zagrebačkog korpusa.
Posle oslobođenja, završio je kurs za usavršavanje oficira pešadije na Vojnoj akademiji „Vorošilov“ u Sovjetskom Savezu, Višu vojnu akdemiju JNA, Komandno-generalštabnu školu u Sjedinjenim američkim državama i diplomirao je na Elektrotehničkom fakultetu u Zagrebu. U Jugoslovenskoj narodnoj armiji vršio je dužnosti: komandanta divizije, načelnika operativne uprave Vojne oblasti, zamenika načelnika Treće uprave generalštaba JNA, načelnika Uprave ABH obrane JNA, pomoćnika komandanta za pozadinu Armijske oblasti i komandanta vojnog područja. Bio je poslanik u Saboru Socijalističke Republike Hrvatske i član Centralnog komiteta Saveza komunista Hrvatske. Godine 1968. bio je predsednik Šahovskog saveza Jugoslavije.
Priznanja
Nosilac je Partizanske spomenice 1941. i drugih visokih jugoslovenskih odlikovanja. Ordenom narodnog heroja odlikovan je 24. jula 1953. godine.
Na tradicionalnom prijemu Srpskog narodnog vijeća u Zagrebu 4. januara 2012. godine, Radi Bulatu i Josipu Boljkovcu uručena je nagrada „Gojko Nikoliš“ za promovisanje antifašizma.
Bulat je takođe i počasni građanin slovenačkog grada Metlike, kako bi se na taj način izrazila zahvalnost za njegovo učešće kao komandanta Trinaeste proleterske brigade u borbi protiv fašizma i oslobađanju mesta.
Optužba za ratne zločine
Rade Bulat je 2011. u Republici Hrvatskoj optužen za ratne zločine protiv civila i ratnih zarobljenika tokom i nakon Drugoga svetskog rata. Optužen je da je zajedno sa Josipom Manolićem i Josipom Boljkovcem naređivao ubistva i lično učestvovao u mučenjima, zlostavljanjima i ubistvima zarobljenih civila u šumi Lug kod Bjelovara juna 1945. godine. Hrvatske vlasti protiv ove trojice vode istragu za ratne zločine od 2007. Rade Bulat se sa pomenutom dvojicom tereti da je mučio zarobljene civile tako što im je rezao uši, prste i noseve, a nakon toga ubijao.
630-e
630-e su decenija koja je počela 1. januara 630. i završila 31. decembra 639.
thumb|Osvajanja Muhameda i prvih kalifa
Agon-Coutainville
Agon Kutenvil je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Kutans.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 2723 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 220 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 12,35 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 36 metara (maksimalnoj 49 m, a minimalnoj 0 m).
Agrano, Verbano-Cusio-Ossola
Agrano je naselje u Italiji u provinciji Пијемонт, u regiji Вербано-Кузио-Осола.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 682 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 463 m.
Treasure Lake, Pennsylvania
Trežur Lejk je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.861, što je 646 (-14,3 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Karpain
Karpain je organsko jedinjenje, koje sadrži 28 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 478,708 Da.
Maggie Gyllenhaal
Margaret Ruth "Maggie" Gyllenhaal (New York City, 16. studenog 1977.) je američka kazališna i filmska glumica. Kćer je redatelja Stephena Gyllenhaala i scenaristice Naomi Foner Gyllenhaal (djevojački Achs) i starija sestra glumca Jakea Gyllenhaala. Filmski debi ostvarila je u očevim filmovima. Kasnije se istaknula u nezavisnom kult hitu Donnie Darko iz 2001. 2002. je bila godina prekretnica u njenoj karijeri kad je snimila crnu komediju Tajnica, za koju je zaradila kritičke pohvale i nominaciju za Zlatni globus.
Gyllenhaal se pojavila u raznovrsnim filmovima, uključujući nezavisni Sherrybaby (2006.), za koji je bila nominirana za Zlatni globus, romantičnu komediju Ljubav u velikom gradu (2006.) i visokobudžetne filmove kao što su World Trade Center (2006.) i Vitez tame (2008.). Pojavila se i u kazališnim komadima kao što je Bliski odnosi (2000.) i televizijskim produkcijama uključujući Ogoljeni (2004.).
Od 2002. je bila u vezi s glumcem Peterom Sarsgaardom. 2006. su se zaručili, a Gyllenhaal je 3. listopada 2006. rodila djevojčicu Ramonu. 2. svibnja 2009. ona i Sarsgaard su se vjenčali u Italiji. Politički je aktivna, a kao i njeni brat i roditelji, podržava Američku uniju za građanske slobode. Prije invazije na Irak predvođene SAD-om sudjelovala je u antiratnim demonstracijama. 2005. je izazvala kritike zbog izjave da je Amerika "donekle odgovorna" za napade 11. rujna. Aktivno je uključena u pokrete za ljudska prava, građanske slobode i kampanje protiv siromaštva.
Rani život
Gyllenhaal je rođena u New York Cityju u obitelji filmskog redatelja Stephena Gyllenhaala i filmske producentice Naomi Foner Gyllenhaal (djevojački Achs). Jake Gyllenhaal, njezin mlađi brat, također je glumac. Njezin otac odgojen je u švedskoborgijskoj religiji, a potječe iz plemićke obitelji Gyllenhaal; njezin posljednji čisti švedski predak bio je šukundjed, Leonard Gyllenhaal, vodeći pripadnik spomenute religije koji je podupirao tiskanje i širenje religijskog materijala. Njezina majka je iz židovske obitelji iz New Yorka te bivša žena Erica Fonera, profesora povijesti na Sveučilištu Columbia. Njezini roditelji, koji su se vjenčali 1977., u listopadu 2008. su podnijeli zahtjev za razvod.
Gyllenhaal je odrasla u Los Angelesu i pohađala pripremnu školu Harvard-Westlake. 1995. je diplomirala na Harvard-Westlakeu i preselila se u New York kako bi pohađala Sveučilište Columbia, gdje je studirala književnost i istočnjačke religije; diplomirala je 1999. s diplomom iz umjetnosti. Nakon pohađanja Kraljevske akademije dramskih umjetnosti u Londonu, ljeti je radila kao konobarica u restoranu u Massachusettsu.
Rani rad
Kazališni debi ostvarila je u produkciji Berkeley Repertory Theatrea Bliskih odnosa Patricka Marbera, za koji je zaradila pohvalne recenzije. Produkcija je počela u svibnju 2000., a završila sredinom lipnja te godine. Gyllenhaal se pojavila u nekoliko drugih predstava, uključujući The Tempest, Antonije i Kleopatra, The Butterfly Project i Bez izlaza.
2002. - 2005.
mini|desno|Maggie Gyllenhaal, 2004.
Gyllenhaalina uloga prekretnica bila je ona u crnoj komediji Tajnica (2002.), filmu o dvoje ljudi koji se upuštaju u obostrano zadovoljavanje svojih sado-mazo fantazija. Kritičar New York Timesa Stephen Holden je istaknuo: "Uloga Lee, koju Maggie Gyllenhaal utjelovljuje s obuzdanom komičarskom delikatnošću i slatkošću, trebala bi je učiniti zvijezdom." Mick LaSalle iz San Francisco Chroniclea je napisao: "Maggie Gyllenhaal, kao samodestruktivna tajnica, je enigmatična, a istodobno simpatična." Film je zaradio uglavnom pozitivne recenzije, a Gyllenhaalina izvedba priskrbila joj je nagradu Društva internetskih kritičara za najbolju probojnu ulogu, njezinu prvu nominaciju za Zlatni globus i nominaciju za Nagradu Independent Spirit. Tajnica je bio prvi Gyllenhaalin dugometražni film u kojem se pojavila potpuno gola. Iako impresionirana scenarijem, isprva je dvojila hoće li ga snimiti jer je vjerovala kako bi mogao poslati anti-feminističku poruku. Nakon iscrpnog razgovora o scenariju s redateljem filma, Stevenom Shainbergom, pristala je pridružiti se projektu. Iako je inzistirala kako je Shainberg nije iskoristio, Gyllenhaal je rekla kako se osjećala "uplašeno kad je snimanje počelo" te da "u pogrešnim rukama ... čak i u malo manje inteligentnim rukama, ovaj je film mogao reći nešto posve čudno." Od tada je oprezna u pogledu razgovora o ulozi u filmu, rekavši samo da "unatoč samoj sebi, ponekad se dinamika koju obrađuješ u svom radu prelije u vlastiti život."
Nakon toga je odigrala sporednu ulogu u humornoj drami Adaptacija (2002.), filmu koji govori o naporima scenarista Charlieja Kaufmana da adaptira roman Kradljivac orhideja u film. Kasnije se pojavila u neautoriziranoj biografiji Ispovijedi opasnog uma (2002.), čiju su glumačku postavu između ostalih činili Sam Rockwell, Drew Barrymore, George Clooney i Julia Roberts. Film je ostvario svjetsku zaradu od 33 milijuna dolara. Iste godine je ostvarila manju ulogu u komediji 40 dana i 40 noći.
2003. je nastupila zajedno s Julijom Roberts u Osmijehu Mona Lise u ulozi Giselle. U intervjuu za The Daily Telegraph, otkrila je kako su razlozi prihvaćanja uloge bili izazov da "odigra nekog tko se osjeća samouvjerenim kao seksi, prelijepa žena". Film je pobrao uglavnom osrednje recenzije. Njezine sljedeće uloge bile su u manjim nezavisnim filmovima: Hotelske bebe (2003.), priči o šest Amerikanki koje nestrpljivo čekaju dugi smještaj u neidentificiranom južnoameričkom gradu prije preuzimanja njihove posvojene djece, te Prevara (2004.) remakeu argentinskog filma Devet kraljica, s Johnom C. Reillyjem i Diegom Lunom. Gyllenhaal je glumila iskrenu upraviteljicu hotela prisiljenu pomoći svom pokvarenom bratu (Reilly) zavodeći jednu od njegovih žrtava. Gyllenhaal je 2004. pozvana da se pridruži Akademiji filmskih umjetnosti i znanosti. Pojavila se i u HBO-vu filmu Ogoljeni (2004.), gdje je portretirala američku studenticu koja u Kini biva osumnjičena za terorizam.
2004. se vratila u kazalište u produkciji komada Homebody/ Kabul Tonyja Kushnera u Los Angelesu, u kojem je utjelovila Priscillu, Homebodynu kćer koja većinu predstave provodi tražeći svoju preprednu majku u Kabulu u Afganistanu. Kushner joj je povjerio ulogu na temelju njezine izvedbe u Bliskim odnosima. Ben Brantley iz The New York Timesa je napisao: "Gđica. Gyllenhaal pruža neophodni most između dijelova naslova komada." John Heilpern iz The New York Observera istaknuo je kako je Gyllenhaalina izvedba bila "silom iznuđena". Identificirana kao seks-simbol, 2004. i 2005. je uvrštena na "Hot 100 List" časopisa Maxim.
Sljedeći film bio joj je Sretni kraj, humorna drama iz 2005. u kojoj je igrala pustolovnu pjevačicu koja zavodi mladog gay glazbenika (Jason Ritter) kao i njegova bogatog oca (Tom Arnold). Snimila je pjesme za soundtrack filma, nazvavši ulogu "najsurovijom, najstravičnijom glumom ikad" te dodavši da joj je ispred kamere prirodnije pjevati nego glumiti. Lisa Schwarzbaum iz Entertainment Weekleyja proglasila je njezinu izvedbu "čudesno, prirodno seksi-mlitavom dok je njezin lik umjetan".
2006. - danas
mini|desno|120px|Gyllenhaal u [[Barcelona|Barceloni 2008.]]
Nakon Sretnog kraja, 2006. se pojavila u filmovima Ljubav u velikom gradu, Otkucaji života, Kuća monstrum, World Trade Center i Sherrybaby. U Ljubavi u velikom gradu, s Julianne Moore, Davidom Duchovnyjem i Billyjem Crudupom, igrala je Elaine, koja sedam godina hoda s Tobeyjem (Crudup) i počinje osjećati da je vrijeme da se skrase i zasnuju obitelj. Film se pokazao komercijalnim i kritičkim neuspjehom. Ethan Alter iz Premierea je smatrao da su Gyllenhaaline i Duchovnyjeve izvedbe bile "puno neusiljenije" i zaključio "tome je vjerojatno tako jer su oboje igrali ovakve likove više puta". U Otkucajima života, Gyllenhaal je glumila simpatiju Harolda Cricka, kojeg je utjelovio Will Ferrell. Njezina izvedba naišla je na odobravanje kritike; Mike Straka iz Fox Newsa je napisao: "Gyllenhaal nikad nije bila više seksi u bilo kojem filmu, a njezin odnos s Ferrellom lansirat će je bez sumnje u filmove s A-liste, ostavljajući iza sebe uloge simpatičnih djevojaka iz nezavisnih dana." U animiranom hororu Kuća monstrum posudila je glas Elizabeth "Zee". U World Trade Centeru Olivera Stonea portretirala je suprugu policajca Willa Jimena. Nazvala ga je "jednim od filmova kojeg je najviše uživala snimati". Iako film nije oduševio kritičare, ostvario je zaradu od 163 milijuna dolara u svijetu.
U Sherrybabe, Gyllenhaal je glumila mladu narkomanku kradljivicu koja nakon zatvora pokušava srediti život kako bi mogla vratiti svoju kćer. Tijekom promocije filma je komentirala prikaz lika: "Mislim da se nalazi u takvom očajnom stanju da je sve što ima naivna, strastvena nada. Dok sam igrala ulogu, tražila sam zadovoljstvo i nadu u svemu, čak i u stvarno tmurnim stvarima. Zato sam tek nakon završetka snimanja osjetila bol." Njezina izvedba zaradila je pohvale: David Germain iz Associated Pressa je napisao: "Gyllenhaal ju tako duboko i bogato čini ljudskom ... da Sherry izaziva simpatiju čak i u svojim najmračnijim i najslabijim trenucima", dok je Dennis Harvey iz Varietyja njenu ulogu nazvao "naturalističkom". Gyllenhaal je za svoju izvedbu zaradila svoju drugu nominaciju za Zlatni globus za najbolju glumicu, a osvojila je nagradu za najbolju glumicu na Međunarodnom filmskom festivalu u Stockholmu 2006.
mini|desno|160px|Gyllenhaal na premijeri [[The Dark Knight|Viteza tame u New York Cityju, 14. srpnja 2008.]]
2008. se pojavila u Vitezu tame, nastavku filma Batman: Početak (2005.) u kojem je zamijenila Katie Holmes u ulozi pomoćnice okružnog tužitelja, Rachel Dawes. Gyllenhaal je naglasila kako je njezin lik donekle dama u nevolji, ali i rekla kako je redatelj Christopher Nolan pokušavao pronaći način kako bi ojačao njezin lik, pa "Rachel jasno daje do znanja što joj je važno te nije kompromitirati svoj moral, što je napravilo lijepu razliku" od mnogih zbunjenih likova koje je prije portretirala. Vitez tame bio je veliki komercijalni hit koji je postavio novi rekord u prvom vikendu prikazivanja na sjevernoameričkim kino-blagajnama. S profitom od 996 milijuna dolara u svijetu, postao je četvrti financijski najuspješniji film u povijesti. U recenziji na Salon.com, Stephanie Zacharek nazvala Gyllenaahlin lik "snažnim u stilu Barbare Stanwyck u koso izrezanoj večernjoj haljini" te dodala "film se doima inteligentnijim i podatnijim kad je ona na ekranu". Filmski kritičar IGN-a Todd Gilchrist je napisao: "Gyllenhaal ulijeva stvarnu dubinu i energiju Rachel Dawes."
Gyllenhaal je 2009. u off-Broadway produkciji Čehovljeva Ujaka Vanje Classic Stage Companyja u New Yorku glumila Jelenu. U produkciji su se pojavili i Peter Sarsgaard, Mamie Gummer, Denis O'Hare i George Morfogen, a režirao ju je Austin Pendleton. Počela se davati 17. siječnja, a završila 1. ožujka. Joe Dziemianowicz iz New York Daily Newsa nije bio oduševljen njenom izvedbom: "Gyllenhaal, koja je bila tako dinamična kao narkomanka u filmu Sherrybabe, Jelenu glumi tako usporeno s nalijepljenim osmijehom da se čini kako je zavirila u Sherrynu zalihu." Međutim, Malcolm Johnson iz Hartford Couranta udijelio joj je komplimente, naglasivši kako "na kraju procvjeta" kao lik.
Pristala je pojaviti se u komediji Away We Go u kojoj glumi boemski nastrojenu sveučilišnu profesoricu koja je ujedno stara prijateljica lika kojeg glumi John Krasinski. Film je pobrao uglavnom negativne kritike, a Owen Gleiberman iz Entertainment Weeklyja opisao je Gyllenhaalino pojavljivanje "isforsiranim". Međutim, A. O. Scott iz New York Timesa pohvalio je Gyllenhaal i Allison Janney za njihove izvedbe, napisavši kako su "obje pomalo smiješne". Scott je zaključio s rečenicom, "Rečenica gđice Gyllenhaal o seksualnim ulogama u 'zajednici morskih konjica' najsatiričniji je dio scenarija". Away We Go premijerno je prikazan na Međunarodnom filmskom festivalu u Edinburghu 2009. Osim toga, pojavila se u glazbenoj drami Crazy Heart u kojoj je igrala novinarku Jean Craddock koja se zaljubi u glazbenika Bad Blakea (Jeff Bridges). Film je pobrao pozitivne recenzije, uz pohvale kritičara na Gyllenhaalin račun. Peter Travers iz Rolling Stonea je napisao: "Maggie Gyllenhaal je smiješna, dirljiva i vitalna kao Jean, desetljećima mlađa samohrana majka koja bi mogla spasiti Bada. Uloga je zamišljena konvencionalno, ali je Gyllenhaal igra inteligentno i s osjećajem." Izvedba joj je donijela nominaciju za Oscar za sporednu ulogu. Nastupila je i u Nanny McPhee: Povratak čudesne dadilje, nastavku filma Nanny McPhee iz 2005. Osim glume, Gyllenhaal je i voditeljica PBS-ove dokumentarne serije Independent Lens.
Osobni život
Gyllenhaal je od 2002. bila u vezi s glumcem Peterom Sarsgaardom, bliskim prijateljom njezina brata Jakea. U travnju 2006. su najavili svoje zaruke. Imaju kćer Ramonu, rođenu 3. listopada 2006., a žive u Brooklynu u New Yorku. 2. svibnja 2009. Gyllenhaal i Sarsgaard su se vjenčali u Brindisiju u Italiji.
Osim glume, pozirala je za Miu Miu, Reebok i Agent Provocateur te snimila prvu neskraćenu audio verziju romana The Bell Jar Sylvije Plath. Gyllenhaal podupire neprofitnu organizaciju Witness koja koristi video i internetske tehnologije kako bi prikazala kršenja ljudskih prava. U studenom 2007. je bila suvoditeljica dobrotvorne večere zajedno s osnivačem Peterom Gabrielom. Pomogla je pri prikupljanju sredstava za TrickleUp.org, neprofitnu organizaciju koja pomaže osiromašenim ljudima da pokrenu manje poslove. Na jednoj je aukciji pomogla dizajnirati i promovirati ogrlicu koja je prodana za 100 dolara; sva sredstva od prodaje proslijeđena su u dobrotvorne svrhe.
Komentari o 11. rujna
Gyllenhaal je izazvala kritike zbog komentara o napadima 11. rujna iz intervjua za kabelsku TV postaju NY1 na Tribeca Film Festivalu 2005. Rekla je, "Mislim da je Amerika učinila neke stvari vrijedne osude i donekle odgovorna..." Kako bi odgovorila na kritike, izdala je izjavu rekavši da je 11. rujna bila "prilika da se bude dovoljno hrabar da se postave ozbiljna pitanja o ulozi Amerike u cijelom svijetu" te da bi bilo "korisno da se kao pojedinci ili nacije zapitamo kako smo svjesno ili nesvjesno pridonijeli ovom sukobu." Posebno je demantirala kako je rekla da su napadi 11. rujna bili zasluženi. Gyllenhaal je kasnije rekla kako je požalila zbog svojih komentara i primijetila kako filmski intervjui nisu "pravo mjesto" za razgovore o politici. Dodala je kako nema "ništa osim zahvalnosti i divljenja" za vatrogasce te da je trebala "biti nježnija i obzirnija" u svojim komentarima.
Kasnije se upoznala s policajcem Willom Jimenom i njegovom ženom Allison, koju je utjelovila u filmu World Trade Center. Rekla je kako bi napustila projekt da su Jimenoovi to od nje tražili, ali Allison Jimeno je rekla kako su ona i njezin muž zadovoljni njome te da "nemaju problema s tim što će se ona pojaviti u filmu".
1001
Godina 1001. (MI) bila je redovna godina koja počinje u srijedu u julijanskom kalendaru.
Keik
thumb|300px|Keik odlazi od Alkione (Francuska, 15. vek). thumb|300px|Keikova smrt u oluji, sa gravure za ilustraciju priče o Keiku u [[Ovidijevim Metamorfozama.]]
Keik (Κήϋξ) bio je, u grčkoj mitologiji, sin Eosfora i kralj Tesalije. Sa suprugom Alkionom živeo je u srećnom braku i, prema Pseudo-Apolodorovoj Biblioteci, njih dvoje su često jedno drugo zvali "Zevs" i "Hera". Takva oholost razgnevila je Zevsa, pa je on bacio munju na Keika kad je ovaj plovio morem na svom brodu. Keikov duh ukazao se Alkioni i obavestio je o svojoj sudbini, nakon čega se ona od boli bacila u more. Iz samilosti bogovi su ih oboje pretvorili u halkionske ptice.
Ovidije i Higin takođe pričaju o pretvorbi Keika i Alkione nakon njegove pogibije u oluji, no nijedan ne spominje da je razlog za takvu njihovu sudbinu bilo to što su jedno drugo nazivali Zevsom i Herom i što se Zevs zbog toga razgnevio. Oba autora takođe smatraju da je njihova pretvorba predstavljala temelj za naziv "halkionski dani", kako je nazivano sedam dana tokom zime kad nikad ne dolazi do oluje. Kažu da je to prvobitno bilo onih sedam dana tokom kojih je Alkiona (kao ptica) polagala jaja i gnezdila se na obali i tokom kojih je njen otac Eol, bog vetra, zauzdavao vetrove i umirivao more kako bi Alkiona mogla to u miru obviti. Kasnije je termin "halkionski dani" označavao mirno doba uopšte.
Priču o Keiku spominje usput i Vergilije, takođe bez spomena Zevsove srdžbe.
U grčkoj mitologiju pojavljuju se dve osobe nazvane Keik. Prvi je ovaj Keik, suprug Alkionin i sin Eosforov. Drugi Keik bio je kralj grada Trahina u Tesaliji, nećak Amfitrionov. Ovaj Keik sprijateljio se s Heraklom i ponudio mu zaštitu od kralja Euristeja. Keikov sin Hipas pratio je Herakla u pohodu protiv kralja Eurita, vladara Ehalije, tokom kojega je Hipas poginuo. Trahinski Keik imao je kćer Temistonoju, koja se udala za kralja Kikna.
Omai
thumb|mini|Omai, prikaz Joshue Reynoldsa iz 1774. Mai (1751.-1780.), u Engleskoj pogrješno prozvan Omai, mladi Tahićanin kojeg je brod Adventure pod zapovjedništvom Tobiasa Furneauxa 1774. doveo u Englesku. Tako je postao drugi domorodac Oceanije koji je posjetio Europu, nakon Ahu-torua kojeg je u Pariz 1768. doveo francuski istraživač Bougainville. Brod Adventure, jedan od brodova drugog putovanja Jamesa Cooka, krenuo je u kolovozu 1773. iz Tahitija i došao u London u listopadu sljedeće godine. Omaia je u Engleskoj u kojoj će provesti dvije godine uveo u društvo prirodoslovac sir Joseph Banks.
Omai je postao predmet divljenja u londonskom visokom društvu. Zapanjivao je svojim šarmom, duhovitošću, brzinom i egzotičnim izgledom. Ubrzo je postao miljenik aristokratske elite. Često su ga dolazili vidjeti i družiti se s njim slavni ljudi tog doba, poput lorda Sandwicha, dr. Samuela Johnsona, Francesa Burneya, Anne Seward itd. Poslije je služio kao tumač na drugom i trećem Cookovom putovanju. Nakon posjete broda Bountya Tahitiju 1789., kapetanu Blighu je rečeno kako je Omai umro oko 2.5 godine nakon Cookova odlaska u studenom 1777. godine.
James Cook pisao je o Omaiju u svom dnevniku.
Davor Čop
Davor Čop (Rijeka, 31. listopada 1958.) je bivši hrvatski nogometaš i nogometni trener. Njegov sin Duje je također nogometaš.
Karijera
Seniorsku karijeru je započeo u Hajduku iz Splita za koji igra od 1976. do 1980. godine. U tom periodu sa Hajdukom osvaja Prvenstvo Jugoslavije u nogometu 1978./79. i Kup maršala Tita 1977. godine. 1980. odlazi u FK Napredak Kruševac, te se već 1982. vraća u Hajduk sa kojim osvaja još jedan Kup maršala Tita 1984. godine. U ljeto 1984. prelazi u vinkovački Dinamo (današnja Cibalija) za koji odigrava 61 susret i postiže 32 zgoditka. U sezoni 1985./86. postaje najbolji strijelac sa postignuta 22 zgoditka. Tokom ljeta 1987. godine napušta Dinamo i odlazi u talijanski Empoli za koji odigrava tek 9 utakmica bez postignutog gola. Nakon toga po drugi put dolazi u Vinkovce i odigrava 119 utakmica i postiže 44 gola. Svoju karijeru je okončao 1994. godine.
Poslije igračke karijere bavi se trenerskim poslom. Trenirao je nogometaše Cibalije, Solina, Mosora, Trogira, Gruda, Ljubuškog, Junaka, Virovitice, Primorca i Blatskog Športskog Kluba Zmaja.
Keik (Hipasov otac)
Keik (Κήϋξ), u grčkoj mitologiji, bio je kralj grada Trahina u Tesaliji i, prema nekim antičkim autorima, nećak Amfitrionov. U svom domu ugostio je Herakla kad je ovaj tražio utočište jer je nehotice usmrtio Eunoma. Kasnije su i Heraklova deca (Heraklidi) pobegla Keiku, kad ih je proterao Euristej. Keik je imao sinove Hipasa i Hilu, kao i kćer Temistonoju, čijeg je supruga Kikna ubio Herakle. Hila se pridružio Argonautima, a Hipas je pratio Herakla u pohodu protiv kralja Eurita, vladara Ehalije; taj pohod, u kome je Hipas poginuo, opevan je epu Zauzeće Ehalije, koja se u antici pripisivala čas Homeru čas Kreofilu sa Samosa.
Keikova svadba i njegovo prijateljstvo s Heraklom tema su drevne epske pesme Keikova svadba, koja se u antici pripisivala Hesiodu.
Gorenja Vas - Poljane (općina)
Geografske karakteristike
Općina Gorenja Vas - Poljane prostire se na sjeverozapadu Slovenije, pored Škofje Loke, u slivu rijeke Sore i po jugoistočnim obroncima Julijskih Alpi na površini od 153.3 km², na kojoj leži stotinjak naselja.
Taj kraj bio je poznat i slavan od kraja 1970-ih po tada jedinom jugoslavenskom rudniku urana Žirovski Vrh.
Naselja Općine Gorenja Vas - Poljane
Bačne, Brebovnica, Bukov Vrh, Čabrače, Četena Ravan, Debeni, Delnice, Dobje, Dobravšce, Dolenčice, Dolenja Dobrava, Dolenja Ravan, Dolenja Žetina, Dolenje Brdo, Dolge Njive, Fužine, Goli Vrh, Gorenja Dobrava, Gorenja Ravan, Gorenja vas, Gorenja Žetina, Gorenje Brdo, Hlavče Njive, Hobovše pri Stari Oselici, Hotavlje, Hotovlja, Jarčje Brdo, Javorje, Javorjev Dol, Jazbine, Jelovica, Kladje, Kopačnica, Kremenik, Krivo Brdo, Krnice pri Novakih, Lajše, Laniše, Laze, Leskovica, Lom nad Volčo, Lovsko Brdo, Lučine, Malenski Vrh, Mlaka nad Lušo, Murave, Nova Oselica, Podgora, Podjelovo Brdo, Podobeno, Podvrh, Poljane nad Škofjo Loko, Predmost, Prelesje, Robidnica, Smoldno, Sovodenj, Srednja vas - Poljane, Srednje Brdo, Stara Oselica, Studor, Suša, Todraž, Trebija, Vinharje, Volaka, Volča, Zadobje, Zakobiljek, Zapreval, Žabja vas, Žirovski Vrh Sv. Antona, Žirovski Vrh Sv. Urbana.
Ante Žaja
Ante Žaja (Šibenik, 1941-), obrambeni nogometaš Hajduka i dužnosnik. Nastupao za NK Šibenik (1957–61) i NK Hajduk (1961–69), s kojim je osvojio jugoslavenski kup (1967).
Za Hajduk odigrao 216 utakmica i postigao 15 pogodaka. Krasila ga je velika borbenost, srčanost i taktičko znanje. Svoju dužnosničku karijeru generalnog tajnika započeo u Hajduku. Od 1975. do 1986. bio je prvi operativac kluba.
Godine 1998. ponovno se vraća u Hajduk i volonterski obavlja posao direktora Hajduka. U upravnome odboru kluba radi od jeseni 2000. Od 1994. do 1998. bio je član poglavarstva Grada Splita zadužen za šport, a predsjednik Splitskoga saveza športova je od 1998. Nagradu za životno djelo HOO-a dobio 2002.
Analogni purini
Analogni purini su antimetaboliti koji imitiraju strukture metaboličkih purina.
Interleukin 5
Interleukin 5 (IL-5) je interleukin koga luče pomoćnički T 2 limfociti i mastociti. Deluje na eozinofilne leukocite i izaziva zazrevanje i diferencijaciju) nezrelih i akticaviju „zrelih“ eozinofilnih leukocita. Takođe aktiviše i B limfocite i podstiče ih da stvaraju imunoglobuline (posedno imunoglobuline klase E i imunoglobulina klase A).
Dejstvo
IL-5 igra bitnu ulogu u aktivaciji i diferencijaciji eozinofilnih leukocita. Dejstva IL-5 usklađena su sa dejstvom IL-4, koga takođe luče pomoćnički T 2 limfociti. IL-4 i IL-5 indukuju stvaranje antitela klase E iz B limfocita, koja su bitna za odbranu od parazitarnih infekcija, ali i za nastanak nekih alergijskih reakcija. Ova antitela se vezuju za antigene na površini parazita, a svojim drugim krajem za eozinofilne leukocita (koji se akumuliraju pod dejstvom IL-5), što dovodi do aktivacije eozinofila i eliminacije parazita. Pod uticajem IL-5 dolazi i do aktivacije B-limfocita, kao i stvaranja antitela klase A.
Vilim Herman
Biografija
Prof. dr. sc. Vilim Herman je rođen u Osijeku 19. 1. 1949 godine u porodici Maksa Hermana. Prvi pisani tragovi o obitelji Herman datiraju još iz 1832 godine, kada je pradjed prof. Hermana doselio u Osijek iz Varšave koja je tada bila dio Ruskog Carstva. Pradjed mu je bio trgovac koji je bio vlasnik trgovine "S. Weiss & D. Herrmann" u osječkoj četvrti Donji Grad. Prof. Herman je završio osnovnu i srednju školu u Osijeku. Otac mu je savjetovao da studira pravo, te je prof. Herman pohađao i završio Pravni fakultet Univerziteta u Beogradu. Po završetku studija vratio se u Osijek gdje je radio kao odvjetnički pripravnik i profesor na gimnaziji. 1978 godine prof. Herman se zaposlio kao znanstveni asistent na Pravnom fakultetu u Osijeku. Iste godine je magistrirao je na Pravnom fakultetu Univerziteta u Beogradu s temom "Slobodno vrijeme, pojam i značaj". 30. 6. 1984 godine, prof. Herman je doktorirao na Pravnom fakultetu Sveučilišta u Osijeku, te je odmah potom bio imenovan docentom. Od 1990 zaposlen je kao izvanredni profesor, te 1992 je izabran za vanjskog suradnika na Pravnom fakultetu u Osijeku. Na sveučilišnom dodiplomskom studiju predaje "Radno i socijalno pravo" i "Socijalnu politiku", na stručnom studiju upravnog prava "Osnove radnog i socijalnog prava", te na poslijediplomskom znanstvenom studiju "Kolektivni ugovor, sindikat i zapošljavanje". U okviru poslijediplomskog znanstvenog studija "Upravljanje razvojem lokalne i regionalne samouprave" Vilim izvodi predmete "Radno i socijalno pravo", "Europsko radno pravo" i "Neprofitne organizacije, političke stranke i pokreti".
Kao gost-profesor predavao je na Pravnom fakultetu u Banja Luci. U svojstvu istraživača sudjelovao je na više znastvenih projekata. Redoviti je član Hrvatske akademije pravnih znanosti, te više stručnih asocijacija i udruga. 1991 godine, u vrijeme rata u Hrvatskoj, bio je član osječkog kriznog štaba. 1992 godine biran je za zastupnika u Hrvatskom saboru na listi HSLS-a kao pripadnik etničkih i nacionalnih manjina. 2003 godine, prof. Herman je bio isključen iz HSLS-a zbog neslaganja i sukoba sa tadašnjim predsjednikom Draženom Budišom. Nakon isključenja, prof. Herman se priključio Liberalnim demokratima (LIBRA), stranci koju su 2002 osnovali saborskih zastupnika HSLS-a, uključujući Jozu Radoša i Gorana Granića, nakon sukoba sa Budišom. Članom LIBRE je bio od 2003 do 2005 kada je prešao u HNS. U HNS-u se zadržao devet mjeseci, te je potom prešao u SBHS. Prof. Herman je kao zastupnik bio biran u četiri saziva Hrvatskog sabora, od 1992 do 2007 godine.
Prof. Herman je autor više desetaka znanstvenih i stručnih radova iz područja radnog i socijalnog prava, poput problematike zapošljavanja, zaštite prava radnika, zdravstvenog, mirovinskog i invalidskog osiguranje. Istraživao je i problematiku društvenih konfilkata i društvene proturječnosti, te kolektivne ugovore. Neki od značajnijih radova su: "Alternativno rješavanje radnih sporova u Europi", Pravni vjesnik, Vol. 19, Br. 1-2, Osijek, 2003; "Pravo na štrajk u državama članicama Europske unije", Pravni vjesnik, Vol. 19, Br. 1-2, Osijek, 2003; "Socijalna sigurnost u Saveznoj Republici Njemačkoj s osvrtom na socijalnopravnu integraciju hrvatskih radnika", Zbornik Pravnog fakulteta Sveučilišta u Rijeci, Vol. 24, Br. 2, Rijeka, 2003; "Socijalno osiguranje; osnove zdravstvenog, mirovinskog i invalidskog osiguranja", monografija, Pravni fakultet u Osijeku, Osijek, 1990; "Marginalije uz Zakon o osnovnim pravima iz radnog odnosa", Pravna misao, Br. 1-2/1990; "Novi Ustav i neka pitanja prava na rad", Naša zakonitost, Br. 4/1990; "O nezaposlenosti", Pravni vjesnik, Br. 4/1988., Osijek, 1988; "Zaštita prava radnika", Pravni vjesnik, Br. 1-2/1990, Osijek, 1990; i dr.
Dont, Belluno
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 478 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 963 m.
South Russell, Ohio
Saut Rasel je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.810, što je 212 (-5,3 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Zane Grey
mini|280px|Zane Grey u Australiji
Pearl Zane Grey (Zanesville, 31. siječnja 1872. - Altadena, 23. listopada 1939.) - američki romanopisac
Stekao je široku popularnost svojim pustolovnim romanima o svijetu kauboja i Divljeg zapada. Napisao je 50 romana, a mnogi od njih su i ekranizirani. Prvi roman "Bety Zane" objavio je 1904. godine. No veliku popularnost donio mu je roman "Jahači rumene kadulje" objavljen 1912. godine. Postao je najprodavaniji roman u SAD-u do tada, prodano je 750.000 primjeraka. Nakon toga, trudio se objaviti otprilike po jedan roman godišnje.
Vizantijsko-arapski ratovi
Vizantijsko-arapski ratovi je naziv za niz oružanih sukoba između Vizantijskog Carstva na jednoj, i niza muslimanskih arapskih država na drugoj strani, koji su, sa prekidima, trajali od 629. do, okvirno 1180. godine. Otpočeli su za vreme početnih muslimanskih osvajanja kada su rašidunski, a potom i omajadski kalifi u 7. veku osvojili dotadašnje vizantijske posede na Bliskom Istoku i Severnoj Africi. Prva faza sukoba, u kojoj je Vizantija stalno gubila teritorije, završena je 718. kada je neuspeli pokušaj Arapa da osvoje Carigrad i tako dokrajče Carstvo zaustavio dalje prodore Arapa u Anadoliju. U 9. i 10. veku će, pak, Vizantija izgubiti teritorije Južne Italije i Sicilije u sukobu sa Abasidskim Kalifatom. Pod vlašću Makedonske dinastije će Vizantija početi potiskivati Arape na istok i vraćati teritorije u Maloj Aziji. Taj je proces, međutim, u 11. veku zaustavio prodor Turaka Seldžuka i potakao Vizantince da pomoć zatraže za Zapada, što će dovesti do krstaških ratova u kome Vizantija više neće imati najvažniju ulogu.
Karel Reisz
Karel Reisz (21. jul 1926 – 25. novembar 2002) je bio britanski filmski režiser češko-jevrejskog porijekla, poznat kao jedna od vodećih ličnosti Britanskog novog vala, odnosno novog, realističkog filmskog pravca u poratnoj britanskoj kinematografiji.
Bedenac
Bedenak je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Poatu-Šarant, u departmanu Primorski Šarant koja pripada prefekturi Žonzak.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 509 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 12 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 40,23 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 60 metara (maksimalnoj 109 m, a minimalnoj 44 m).
Nagrada AACTA za najbolju glumicu u glavnoj ulozi
Nagrada Australijske akademije za filmsku i televizijsku umjetnost za najbolju sporednu glumicu, ranije poznata kao Nagrada Australijskog filmskog instituta (Australian Film Institute Award for Best Actress in a Leading Role) je godišnja filmska nagrada koju AACTA dodjeljuje svake godine od 1971.
Ivo Karlović
Ivo Karlović (Zagreb, 28. veljače 1979.), hrvatski tenisač.
Profesionalno se tenisom bavi od 2000. godine. Do sada mu je najveći uspjeh osvajanje tri turnira u pojedinačnoj konkurenciji, te jednog turnira u konkurenciji parova. Od najboljih Grand Slam rezultata izdvaja se četvrtina završnice Wimbledona 2009. godine.