cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
A Woman of Paris
Radnja
U Parizu, Marie uživa u luksuznom životu kao ljubavnica bogatog biznismena Pierrea Revela. Jedne noći, dok je Marie bila sama u stanu koji joj je platio Revel, nazove je prijatelj i pozove je na razuzdanu zabavu u Latinsku četvrt. Prijatelj daje Marie adresu, ali priznaje da se ne može sjetiti je li stan u zgradi zdesna ili s lijeva. Marie, stigavši taksijem, ulazi u pogrešnu zgradu te se iznenadi kad je dočeka Jean Millet. Marie kaže Jeanu da bi mu rado portretirala i daje mu adresu.
Jean se pojavljuje u Marienom stanu kako bi počeli sliku, a ona primjećuje kako on nosi crnu vrpcu na ruci. Upita ga zašto je u koroti, a Jean joj kaže kako mu je umro otac. Marie upita kad, a Jean odvraća, "Noć kad si otišla."
Marie i Jean oživljavaju svoju vezu, a Marie se počinje distancirati od Pierrea Revela. Pierre zna o Jeanu, ali shvaća kako je Marie postala zanesena luksuzom koji uživa kao njegova ljubavnica.
Jean dovršava Marien portret, ali umjesto slike nje u elegantnoj odjeći koju je odabrala, on je naslika u jednostavnoj haljini koju je nosila one noći kad je otišla u Pariz.
Jean zaprosi Marie. Marie kaže Pierreu da će ubrzo otići, ali Pierre nije tako siguran.
Jeanova majka, s kojom dijeli jednostavni pariški stan, posvađa se s njim u vezi ženidbe s Marie. Jean odlazi gnjevan, ali nakon što je otvorio vrata, ostavlja ih odškrinuta i polazi majci kako bi joj se ispričao. Kaže majci da je prosidba bila brzopleta odluka te da nije bila ozbiljna. Marie upravo tada neočekivano dolazi pred Jeanov stan. Vraća se Pierreu Revelu.
Jean je pokušava uvjeriti da nije mislio ono što je ona načula, te da je to rekao samo kako bi smirio majku. Jedne noći Jean uzima pištolj i odlazi u eksluzivni restoran u kojem Marie i Pierre ručaju. Jean zamoli konobara da dadne Marie poruku u kojoj je moli da se nađe s njim posljednji put. Pierre ugleda poruku i pozove Jeana da im se pridruži. Jean i i Pierre se počnu natezati, a Jeana izbacuju iz blagovaonice. Jean stoji pokraj fontane u foajeu restorana, izvlači pištolj i ubija se.
Policija odnosi njegovo tijelo u njegov stan. Jeanova majka uzima pištolj i odlazi u Marien stan. Mariena služavka joj kaže da je otišla u atelje njezina sina. Jeanova majka se vraća u stan i pronalazi Marie kako kleči pokraj Jeanova tijela i jeca.
Dirnuta je Marienom tugom. Dvije se žene mire i vraćaju na francusko selo, gdje otvaraju dom za siročad u ladanjskoj kući.
Jednog jutra Marie i jedna od djevojaka pod njezinom skrbi odlaze po vjedro mlijeka. Susreću grupu napoličara s kolima koje vuku krave, koji im ponude prijevoz natrag. U isto vrijeme, Pierre Revel i njegov prijatelj prolaze kroz francusko selo u autu s vozačem. Pierreov prijatelj ga upita, "Što se dogodilo s Marie St. Claire?". Pierre odgovara da ne zna. Pierreov automobil i kola prolaze jedno pokraj drugog, putujući u različitim smjerovima.
Produkcija
Edna Purviance glumi Marie St. Clair. Chaplin je imao nekoliko razloga za produkciju ovog filma, a jedan od njih je bio taj da Purviance pomogne privući pozornost bez njega. Drugi je bio taj što je pokušavao ostati iza kamere. Unatoč tom pokušaju, Edna Purviance nikad nije uspjela postići razinu uspjeha koji je imala u filmovima s Chaplinovom Skitnicom uz sebe.
Film je dobrim dijelom inspiriran Chaplinovom kratkom vezom s Peggy Hopkins Joyce, čije su priče o njezinim romantičnim putovanjima u Europu pružile okvir za scenarij.
Reakcije
Publika nije dobro primila ovaj film. Chaplin je u to vrijeme bio jako popularan, a mnogi su očekivali da će vidjeti Chaplina u njegovoj tradicionalnoj ulozi. Postojala su dva pokušaja da se publiku "prilagodi" ideji da Chaplin snima film bez Chaplina u njemu. Na noć kad je film premijerno prikazan, Chaplin je dao tiskati letke koji su podijeljeni onima koji su čekali u redu pred kinima. Na lecima je pisalo da je to devijacija od njegova uobičajenog rada te da se nada da će se publici ona svidjeti. Film sadrži i poruku na početku koja kaže da se Chaplin neće pojavljivati u filmu. Neki povjesničari filma su špekulirali o tome kako će publika reagirati ako ne zna da u Parižanki ne nastupa Chaplin - možda će je različito primiti.
Kritike su bile jako pozitivne, a film je utjecao na kasnije filmaše. Osobito to što su likovi i njihovi motivi bili kompleksni što je bilo novo u kinematografiji. Neki smatraju da je to prvi Chaplinov prvi dugometražni film snimljen pod kompanijom u kojoj je bio jedan od osnivača, United Artists.
Financijski neuspjeh bio je udarac za Chaplina, a publika nije vidjela film sljedećih pedeset godina. Chaplin je ponovno izdao film 1976., ovaj put premontiran i s novim glazbenim brojem. Zapravo, glazbeni broj koji je skladao smatra se njegovim posljednjim završenim radom u njegovoj 75-godišnjoj karijeri.
Casa Turin, Padova
Casa Turin je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
Bonnie Prince Charlie (film, 1923)
Bonnie Prince Charlie je britanski crno-bijeli nijemi historijski film snimljen 1923. u režiji Charlesa Calverta. Radnja je smještena u Britaniju 1745. za vrijeme Jakobitskog ustanka, a naslovni protagonist, čiji lik tumači Ivor Novello, je Princ Charles Stuart, vođa ustanika i pretendent na britansko prijestolje. Danas nije sačuvana nijedna kopija, te se smatra izgubljenim.
Visarion Pavlović
Biografija
Rođen je 1670. godine ili nešto posle, nije poznato njegovo svetovno ime pre monašenja. U diptihu bačke eparhije sa početka XIX veka piše da je „rodom iz Sent-Andreje", ali moguće da je to rečeno zato što je Visarion posle Velike seobe imao bližih veza sa tim mestom.
Zamonašio se u Krušedolu 1705. i dobio ime Visarion, tu je proveo više godina. Posle toga je živeo u manastiru Hilandaru na Svetoj gori, tu je do 1720. bio daskal (učitelj). U toku 1720. godine otišao je sa još jednim monahom u Pećku patrijaršiju kod patrijarha Mojsija Rajovića (1712—1726), da se požale na teškoće koje su ih u Hilandaru snalazile. Patrijarh ga je zadržao kod sebe kao daskala.
Prilikom posete Sarajevu bio je dobro dočekan i u znak zahvalnosti napisao Sarajlijama jednu pesmu, koju im je kasnije poslao. Ovu pesmu oni su prepisali u jednom crkvenom tefteru i tako je ostala sačuvana do danas u staroj sarajevskoj crkvi (prema podacima od pre Drugog svetskog rata). Koliko je poznato, daskal Visarion je bio pretposlednji od pesnika koji su pisali na srpskoslovenskom. Posle njega 1735. godine pisao je na srpskoslovenskom stihove arhiđakon Jovan, služitelj patrijarha Arsenija IV.
U izvorima iz 1723. Visarion se navodi kao sinđel. Oko 1730. postao je arhimandrit manastira Krušedola, a već 1731. postao je bački episkop nasledivši na tom mestu Sofronija Tomaševića. Na tom položaju bio je do svoje smrti 18. oktobra 1756.
8. septembra 1731. otvorio je u Novom Sadu „Latinsko-slovensku školu“, koja je imala rang niže realne gimnazije. Škola je znatno doprinela formiranju prvih naraštaja srpske građanske inteligencije u Vojvodini, radila je do 1789. U njoj je jedno vreme predavao i Jovan Rajić (1763-1767). Knjige su uglavnom dobavljane iz Rusije zbog sličnosti jezika. Sagradio je 1741. Vladičanski dvor u Novom Sadu.
Bio je energičan i preke naravi. Uskoro po dolasku na episkopski položaj Visarion je počeo da se ponaša ne samo kao crkveni poglavar u Bačkoj, već i kao svetovni i vojni. Mađarsko namesničko veće u Bratislavi je tražilo da se Visarion smeni i da se čak okuje i optuži za veleizdaju, ali u Beču u tome nije uspelo.
Na mestu bačkog episkopa nasledio ga je Mojsije Putnik.
Kaka, Arizona
Kaka je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 141 stanovnika.
Dong Xi (Istočni Wu)
Dong Xi (? -215) bio je kineski vojskovođa iz doba kraja dinastije Han, koji je služio gospodara rata Sun Cea, a potom njegovog brata Sun Quana. U kineskim historijskim tekstovima je opisan kao hrabar i neobično visok ratnik, ali i izuzetno tvrdoglav. Njegovoj tvrdoglavosti se pripusuje pogibija u bitci kod Ruxukoa.
Sead Kolašinac
Sead Kolašinac (Karlsruhe, 20. lipnja 1993.) njemačko-bosanskohercegovački nogometaš. Trenutno nastupa za Atalantu. Igra na poziciji lijevog beka, ali može igrati i kao zadnji vezni i kao stoper.
Počeci
Kolašinac je započeo svoju karijeru u Karlsruher SC, gdje je osam godina igrao za juniorsku ekipu. Kasnije je bio član TSG 1899 Hoffenheima i VfB Stuttgarta, te je u januaru 2011. prešao u FC Schalke 04.
Reprezentacija
Dana 7. novembra 2013. selektor Bosanskohercegovačke nogometne reprezentacije Safet Sušić pozvao je Kolašinca u sastav za utakmicu protiv reprezentacije Argentine 18. novembra u St. Louisu.
The Wild Bunch
Divlja horda (eng. The Wild Bunch) je kontroverzni vestern Sama Peckinpaha iz 1969. u kojem su u glavnim ulogama nastupili William Holden, Ernest Borgnine Robert Ryan, Edmond O'Brien, Warren Oates, Jaime Sanchez, Ben Johnson, Strother Martin, L.Q. Jones, Bo Hopkins i Dub Taylor. Film opisuje vremešnu bandu odmetnika na granici Teksasa i Meksika 1913. koja pokušava preživjeti u sve modernijem svijetu. Film je došao na loš glas zbog ekstremnog nasilja tijekom uvodne scene pljačke banke i zaključne bitke između razbojnika i meksičke vojske.
Scenarij, koji su napisali Walon Green, Roy N. Sicker i Sam Peckinpah, nominiran je za Oscar za najbolji originalni scenarij, dok je filmska glazba Jerryja Fieldinga nominirana za najbolju originalnu filmsku glazbu. Peckinpah je bio nominiran za najboljeg redatelja na dodjeli nagrada Ceha smeričkih redatelja. Lucien Ballard osvojio je nagradu Nacionalnog društva filmskih kritičara za najbolju fotografiju.
Divlja horda poznata je po zamršenim akcijskim sekvencama koje kombiniraju usporene i normalne snimke iz nekoliko kuteva, revolucionarnoj tehnici koja će postati standard u kasnijim filmovima (kao i u Peckinpahovim sljedećim filmovima). Slična tehnika usporene snimke koristila se i prije u filmovima kao što su Sedam samuraja (1954.), Bonnie i Clyde (1967.) i filmovima Francuskog novog vala, ali velika tehnička virtuoznost Divlje horde inspirirat će redatelje u kasnijim godinama pri prikazivanju akcije i nasilja.
Radnja
Film se odvija na granici Teksasa i Meksika 1913. tijekom vrhunca Meksičke revolucije. Banda razbojnika veterana, poznata kao "Divlja horda", dojaše u izmišljeni grad San Rafael u Teksasu. Prerušeni u američke vojnike, predvođeni su Pikeom Bishopom (William Holden), a u među njima su i Dutch Engstrom (Ernest Borgnine), Lyle i Tector Gorch (Warren Oates i Ben Johnson), Angel (Jaime Sanchez) i Ludi Lee (Bo Hopkins). Prolaze pokraj skupine djece koji muče dva škorpiona stavljajući ih na brdo crvenih mrava; ova nasilna slika simbolizira temu i događaje iz filma. Banda ulazi u željeznički ured kako bi započela svoju pljačku. Na krovu hotela preko puta ceste u zasjedi stoji odred lovaca na nagrade predvođena Dekeom Thorntonom (Robert Ryan). Banda opazi potjeru i uspijeva pobjeći uz pomoć neočekivane parade aktivista za zabranu alkohola.
Započinje krvavi obračun, a nekoliko članova bande, potjere i parade pogibaju u kaotičnoj unakrsnoj vatri. Preživjeli članovi bande bježe u malo selo gdje ih čeka još jedan član, vremešni Freddie Sykes (Edmond O'Brien), sa svježim konjima. Zasjedu je pripremila željeznička kompanija, a ispostavlja se da uopće nisu ukrali novac. Otkriva se da je Deke, bivši član bande, pušten iz zatvora u zamjenu da pronađe svoje stare drugove.
Pike i njegovi iscprljeni ljudi stižu u Meksiko kako bi se odmorili u Angelovom rodnom selu. Pike od gradskog starješine, Don Josea (Chano Urueta), saznaje da je selo napao Mapache (Emilio Fernandez), korumpirani meksički general koji radi za vladu. Banda odlazi u Mapacheov stožer kako bi prodali konje. Tijekom posjeta generalu, Angel ugleda svoju bivšu djevojku Teresu. Postaje očito da je ona Mapacheova ljubavnica, a bijesni Angel je ubije. Pike smiruje situaciju ponudivši da rade s Mapacheom i njegovim njemačkim savjetnicima. Odlučuju opljačkati pošiljku američkog oružja po cijeni 10 tisuća dolara u zlatu. Angel, fustriran dogovorom, počne inzistirati da mu dopuste da odnese jedan sanduk ukradenih pušaka u svoje selo zbog zaštite od Mapachea. Pike i Dutch nevoljko pristaju.
Divlja horda zaustavlja vlak koji prevozi pošiljku oružja, ali Deke i njegova potjera čekaju skriveni na vlaku. Počnu goniti bandu do mosta preko Rio Grandea. Deke i njegovi ljudi, nadomak hvatanju horde, padaju u vodu nakon što most odleti u zrak od podmetnutog dinamita. Stanovnici Angelova sela kasnije okružuju bandu i uzimaju oružje koje im je obećano.
Pike smišlja plan kako Mapacheu dostaviti dostaviti preostale puške i mitraljeze: tako što će svaki član bande posebno ostavljati sanduke. Nakon što Angel i Dutch stignu s posljednjom pošiljkom, Mapache daje uhititi Angela jer je čuo za ukradene puške. Okružen Mapacheovim vojnicima, Dutch odjaše ostavivši Angela. Obeshrabrena banda, uznemirena Angelovim uhićenjem, počne se regrupirati u kanjonu izvan grada kako bi dočekala Sykesov povratak s njihovim teretnim konjima. Iz daljine ugledaju kako Deke i njegovi ljudi pucaju na Sykesa, koji se povlači na obližnje brdo. Pretpostavivši da je Sykes mrtav, Pike i trojica preostalih članova bande, Dutch, Lyle i Tector se odlučuju vratiti u Mapacheov logor kako bi izbjegli Dekeovu potjeru. Po dolasku, ugledaju kako vojnici muče Angela, ali ništa ne poduzimaju.
Kako se dim razilazi, stiže Deke i pronalazi tijela svojih bivših drugova okružena brojnim vojnicima. Rastužen zbog smrti prijatelja, izvlači Pikeov pištolj iz futrole i odlazi. Članovi njegove potjere uzimaju tijela članova horde i odlaze pokupiti nagradu. Deke ostaje, nesiguran što da učini. Začuje pucnjeve u daljini. Nekoliko trenutaka kasnije dolaze ranjeni Sykes i ljudi iz Angelova sela nakon što su pobili članove potjere. Nasmije se Dekeu i ponudi mu šansu da sudjeluje u revoluciji i ostane u Meksiku. Deke i Sykes se počnu smijati i odlaze zajedno.
Casting
Peckinpah je u glavi imao nekoliko glumaca za ulogu Pikea Bishopa. Uloga je originalno bila namijenjena Leeju Marvinu, ali ju je on odbio smatrajući kako je preslična njegovoj ulozi iz Profesionalaca (1966.), a i prihvatio je i veliki honorar za nastup u filmu Svi za Eldorado (1969.). U konkurenciji su bili i James Stewart, Gregory Peck i Charlton Heston (koji je bio glavni glumac u Peckinpahovu Bojniku Dundeeju), ali je uloga na kraju pripala Williamu Holdenu.
Uloga Dekea Thorntona prvo je ponuđena Brianu Keithu, koji je radio s Peckinpahom na Westerneru (1960.) i Kobnim suputnicima (1961.). Keith je, posvećen popularnoj televizijskoj seriji Family Affair, odbio ulogu. Kao kandidati za ulogu su bili razmatrani i Richard Harris (još jedan veteran iz Bojnika Dundeeja), Arthur Kennedy, Henry Fonda, Ben Johnson (koji je kasnije dobio ulogu Tectora Gorcha) i Van Heflin. Robert Ryan kasnije je dobio ulogu na temelju svoje izvedbe u Dvanaestorici žigosanih.
Mario Adorf, koji se također pojavio u Dundeeju, bio je jedan od kandidata za ulogu Mapachea, koja je na kraju pripala Emiliju Fernandezu, meksičkom filmskom redatelju i glumcu koji je bio dobar prijatelj s Peckinpahom.
Za ulogu Dutcha Engstroma, razmatrani su Steve McQueen, George Pepard, Jim Brown, Alex Cord, Robert Culp, Sammy Davis Jr., Charles Bronson i Richard Jaeckel. Na kraju ju je dobio Ernest Borgnine, također na temelju izvedbe u Dvanaestorici žigosanih.
Robert Blake bio je originalni izbor za ulogu Angela, ali je zahtijevao previše novca nakon uspjeha filma In Cold Blood (1967.). Peckinpah je vidio Jaimea Sancheza u broadwayskoj produkciji Pawnbrokera Sidneyja Lumeta te ostao tako impresioniran da je Sanchezu dao ulogu Angela.
Albert Dekker, najbolje poznat kao kazališni glumac, dobio je ulogu Harrigana, željezničkog detektiva. Umro je nekoliko mjeseci nakon završetka snimanja, a ovo mu je bio posljednji film.
Produkcija
Producenti Warner Bros.-Seven Artsa Kenneth Hyman i Phil Feldman 1967. su htjeli da Sam Peckinpah prepravi scenarij i režira pustolovni film zvan The Diamond Story. Iako profesionalni izopćenik zbog produkcijskih problema na svojem posljednjem filmu Bojnik Dundee (1965.) i otkaza sa seta Cincinatti Kida (1965.), Peckinpahova reputacija se poboljšala nakon kritički hvaljenog televizijskog filma Noon Wine (1966.). Drugi scenarij dostupan u studiju bila je Divlja horda, autora Roya Sicknera i Walona Greena. U to vrijeme, scenarij Williama Goldmana Butch Cassidy i Sundance Kid otkupio je 20th Century Fox. Ubrzo je odlučeno da će Divlja horda, koja je imala nekoliko sličnosti s Goldmanovim radom, ići u produkciju kako bi se u kinima potukao Butch Cassidy.
U jesen 1967. Peckinpah je prepravljao scenarij i pripremao se za produkciju. Sniman na lokaciji u Meksiku, Peckinpahovo epsko djelo bilo je potaknuto gladom za povratkom filmovima, nasiljem u Bonnie i Clyde Arthura Penna, rastom frustracije u Americi zbog Vijetnamskog rata i onim što je on doživljavao manjkom realnosti u vesternima do tog vremena. Odlučio je snimiti film koji bi prikazao ne samo žestoko nasilje tog vremena, nego i sirove muškarce koji pokušavaju preživiti tu eru. Mnoge scene pokušane u Bojniku Dundeeju, kao što su usporene snimke akcijskih sekvenci (po uzoru na rad Akire Kurosawe u Sedam samuraja), junaci koji napuštaju selo kao u pogrebnoj povorci i korištenje neiskusnih mještana kao statista, u Divljoj hordi je dovedeno do savršenstva.
Peckinpah i njegov snimatelj, Lucien Ballard, koristili su širokokutne leće koje su omogućavale da objekti i ljudi u pozadini i u prednjem planu ostanu u izoštrenom fokusu. Efekt je najbolje vidljiv u kadrovima kad horda kreće u "dugi hod" prema Mapacheovu stožeru kako bi oslobodila Angela. Dok hodaju naprijed, između njih i kamere prolazi veliki broj ljudi koji se vide jasno kao i sama banda. Montaža filma poznata je po tome da su kadrovi iz raznih kuteva spojeni zajedno u brzi slijed, često različite brzine, čime se skreće pozornost na kaotičnu prirodu akcije i obračuna.
Lou Lombardo, koji je prije radio s Packinpahom na Noon Wineu, osobno je angažiran od strane redatelja da montira Divlju hordu. Peckinpah je htio montažera koji će mu biti odan. Lombardova mladost bila je dodatni plus, budući da je tražio montažera koji nije vezan za tradicionalne konvencije. Jedan od prvih Lombardovih poteza bilo je pokazivanje redatelju epizode televizijske serije Felony Squad koju je montirao 1967. Epizoda, nazvana "My Mommy Got Lost", uključivala je usporenu sekvencu u kojoj policija upuca Joea Don Bakera. U sceni se kombinirala usporena snimka s normalnom brzinom. Peckinpah je navodno bio oduševljen te rekao Lombardiju, "Probajmo nešto od toga kad odemo u Meksiko!" Redatelj je glavne obračune snimao sa šest kamera od kojih je svaka radila na različitoj brzini (24 slike u sekundi, 30, 60, 90 i 120 slika u sekundi). Kad su scene konačno montirane, akcija se mijenjala iz sporog u brzo pa opet u sporo, čime je vremenu dana elastična kvaliteta nikad prije viđena na filmovima.
Kad je snimanje završeno, Peckinpah je snimio više od 100 tisuća metara filma. Lombardo i Peckinpah ostali su u Meksiku šest mjeseci kako bi smontirali film. Nakon prvih verzija, uvodna sekvenca obračuna trajala je 21 minutu. Režući kadrove iz specifičnih scena i ubacujući druge, uspjeli su uvodnu pljačku banke svesti na pet minuta. Kreativna montaža postala je model za ostatak filma, a kasnije je promijenila način na koji će se snimati filmovi.
Sam Peckinpah i snimanje Divlje horde su tema dokumentarca The Wild Bunch: An Album in Montage (1996.) redatelja Paula Seydora. Nominiran je za Oscar za najbolji kratki dokumentarni film.
Teme
Kritičari Divlje horde naglašavali su da film prikazuje simbolični kraj ere revolveraša odmetnika. Lik Pikea Bishopa u scenariju kaže, "Moramo početi misliti iza naših pištolja. Ti dani brzo prolaze." Horda živi po zastarjelom kodeksu da njima nema mjesta u nadolazećem suvremenom svijetu. U jednom trenutku, banda pregledava posljednju kupovinu generala Mapachea, novi autombil, izum koji je označio početak kraja putovanja na konjima. Ovaj simbol, koji predstavlja moderno društvo, bio je korišten u Peckinpahovim filmovima Pucnji poslijepodne (1962.) i Balada o Cable Hogueu (1970.).
Recenzenti tog vremena žestoko su kritizirali prikaz nasilja, a kritike se nastavljaju do današnjih dana. Peckinpah je naglasio da je nasilje trebalo biti alegorija za nasilje Vijetnamskog rata koji je prenošen svakodnevno na televiziji. Osim toga, pokušao je prikazati tip nasilja koji je bio uobičajen tijekom tog perioda, buneći se u isto vrijeme protiv televizijskih vesterna i filmova iz prethodnih desetljeća koji su slavili obračune i ubojstva. "Smisao filma", reći će kasnije, "je uzeti ovu fasadu filmskog nasilja i otvoriti je, uključiti ljude u nju tako da počnu osjećati nelagodu prema holivudskoj televiziji, preokrenuti stvar tako da ona više ne bude zabavna, kao val nelagode u utrobi... To je ružno, brutalno i prokleto užasno. To nije zabava i igra kauboja i Indijanaca. To je strašna, ružna stvar. A opet nešto od toga i osjetiš, uzbuđenje jer smo svi mi nasilni ljudi." Peckinpah je rekao kako je koristio nasilje kao sredstvo postizanja katarze jer je vjerovao da će publika biti pročišćena od nasilja svjedočeći mu na ekranu. Kasnije je priznao kako je ta ideja bila pogrešna te da publika dolazi uživati u nasilju u njegovim filmovima, bez da se užasava, nešto što ga je mučilo kasnije u karijeri.
Još jedna prevladavajuća tema filma je izdaja. Mnogi likovi trpe saznanjem da su u jednom trenutku izdani od strane prijatelja i ostavljeni na milost i nemilost, čime krše vlastiti kodeks kad im to odgovara. Takva frustracija vodi do nasilnog završetka filma kad preostali članovi bande još jedno kršenje kodeksa, u ovom slučaju napuštanje Angela, smatraju neprihvatljivim. Pike Bishop tijekom filma se prisjeća nekoliko vlastitih kršenja, od kojih je najpoznatije ono kad je napustio Dekea Thorntona (u flashbacku) nakon što ih je sustigao zakon i kad napušta Ludog Leeja nakon pljačke banke (koji biva ostavljen po strani u željezničkom uredu, navodno da čuva taoce).
Oktan-1,8-diol
Oktan-1,8-diol je organsko jedinjenje, koje sadrži 8 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 146,227 Da.
Pantanello, Frosinone
Pantanello je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 129 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 242 m.
Benedikt II
'''Sv. Benedikt II.''' je bio papa od 683./26. lipnja 684. do 8. svibnja 685. godine. Za papu je izabran godine 683. ali je njegov pontifikat započeo tek sa službenom potvrdom od strane tadašnjeg bizantskog cara Konstantina IV. Liber Diurnus Romanorum Pontificum navodi kako je od Konstantina uspio ishoditi odluku kojom se sve buduće potvrde papskih izbora mogu dobiti od ravenskog egzarha. U znak zahvalnosti je simbolički usvojio Konstantinove sinove Justinijana i Heraklija. Njegov kratki pontifikat je obilježila i uspješna primjena odluka Trećeg carigradskog sabora, odnosno suzbijanje monotelitsva u Hispaniji.
Steinach (Niederbayern)
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Štraubing-Bogen Štajnah se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Štraubing-Bogen. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 348 metara. Površina opštine iznosi 23,1 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 2.980 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 129 stanovnika/km².
Crestone, Colorado
Kreston je grad u američkoj saveznoj državi Kolorado.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 127, što je 54 (74,0 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Franjo Klein
Franjo Klein (Beč, 17. listopada 1828. - Zagreb, 26. kolovoza 1889.),hrvatski graditelj i projektant, uz Janka Nikolu Grahora osnivač graditeljskog poduzeća Grahor&Klein.
Životopis
Franjo Klein rođen je u Beču 1828. godine. Upisao je studij arhitekture na bečkoj Akademiji 1847. godine, ali ga nije završio. U Zagreb dolazi 1851. godine te se zapošljava kod vojnog graditeljskog ravnateljstva. U toj službi ostaje do 1861. kada je primljen u gradski ceh grada Zagreba i počinje samostalni rad. Godine 1869. priključio mu se Janko Nikola Grahor te oni zajedno osnivaju građevno poduzetništvo. To poduzeće, u kojem je Klein projektirao, a Grahor vodio poslove, dalo je pečat zagrebačkoj arhitekturi sedamdesetih. No pretkraj desetljeća situacija se mijenja. Grahor i Klein nisu više ni jedina, a ni najuspješnija graditeljska tvrtka. Godine 1886. Klein izlazi iz tvrtke i nastavlja samostalno projektirati. Umro je 26. 8. 1889. godine, a pokopan je u Arkadama na zagrebačkom groblju Mirogoj.
Franjo Klein obilježio je razdoblje ranog historicizma u Hrvatskoj. On je u zagrebačku arhitekturu uveo stil romantičnog historicizma i ostao njegov najznačajniji predstavnik. U svojim je projektima nastojao prevladati provincijski zaostatak naše arhitekture u odnosu na srednjoeuropsku – i to mu je uspjelo. Pažljivo je pratio promjene koje su se sredinom stoljeća događale u bečkoj arhitekturi te ih prilagođavao našem prostoru i željama naručitelja. Vodeći je arhitekt u Zagrebu šezdesetih i sedamdesetih godina 19. stoljeća, sve do dolaska Kune Waidmanna i Hermanna Bolléa krajem 1870-ih godina.
Opus
Poznato nam je svega nekoliko projekata koje je Klein napravio tijekom deset godina rada u vojnoj službi: župna crkva u Molvama (1855.–1862.), te dva projekta neizvedenih crkava, kapele u Voćarici i pravoslavne crkve u Vlahoviću iz 1861. godine.
Od 1869. Klein projektira unutar tvrtke Grahor i Klein: Palača Prve hrvatske štedionice na uglu Trga bana Josipa Jelačića i Praške ulice (1870.), zgrada Glazbenog zavoda u Gundulićevoj ulici (1875.) te više standardnih kuća među kojima se ističu Kuća Siebenschein na Preradovićevu trgu (1873-74.) i Kleinova vlastita kuća u Gundulićevoj ulici 29.
Razdoblje od 1876. do 1878. može se nazvati klasičnom fazom Kleinova opusa. Projekti poduzeća Grahor i Klein tada se stabiliziraju u visokoj kvaliteti zrelog historicizma u oblicima visoke renesanse. Nekoliko zgrada određuje ovu fazu: zgrada Gospodarskog društva na Sajmištu (Trg maršala Tita 2 i 3, 1876.), kuća Emanuela Priestera u Ilici 12 (1877.) i kuća kapetana Chalaupe u Kukuljićevoj ulici (1877.) Nakon 1878. u Kleinovom se opusu više ne pojavljuje ni jedna istaknuta zgrada. Promijenile su se prilike u gradu. Krajem sedamdesetih u Zagreb dolaze Isidor Kršnjavi i Hermann Bollé koji arhitekturi daju stroži dogmatski ton. Klein je arhitekt ranog historicizma, njegova kreativnost i sloboda pri preoblikovanju uzora više nisu bili poželjni u razdoblju discipliniranog visokog historicizma.
Tachibana no Moroe
thumb|right|Tachibana no Moroe; crtež čiji je autor [[Kikuchi Yōsai]]
Tachibana no Moroe (橘 諸兄) bio je japanski carski princ i velikodostojnik na dvoru cara Shōmua i carice Koken. Godine 740. je ugušio jedan ustanak, a godine 756. podnio ostavku pod optužbom za zavjeru. Pisao je pjesme od kojih su neke ušle u zbirku Man'yōshū.
Alphonse Daudet
Rođen je 1840. godine u malom gradiću po imenu Nimes, na jugu Francuske. Autor je "Tartarinove trilogije", koja je remek-djelo francuske humoristične proze. Daudet je najsnažniji u slikanju napuštenih i progonjenih ljudi gradske periferije. Od ostalih djela izdvajaju se "Pisma iz mog mlina", te drama "Arležanka". Djetinjstvo je proveo u Provansi gdje je dobio inspiraciju za svoja djela. Daudet je po svojim političkim stavovima bio monarhist i duboko je prezirao Treću republiku, a također je dijelio i antisemitske stavove, koji su bili predmet njegove koresponedncije sa Richardom Wagnerom. Privatni život mu je obilježila sklonost ženama, odnosno česte veze sa ljubavnicama svojih kolega; zahvaljujući tome je obolio od sifilisa; svjedočenja o zdravstvenim problemima je ostavio u svom dnevniku. Umro je godine 1897.
Njegovi sinovi Leon i Lucien Daudet su kasnije također postali istaknuti pisci.
Katherine, Arizona
Katherine je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 103 stanovnika.
Huangfu Mi
Huangfu Mi (215–282) bio je kineski ljekar i učenjak iz doba Tri kraljevstva i dinastije Jin. Živio je u državi Cao Wei, a između 255. i 260. napisao Kanon akupunkture i moksibustije, zbirku tekstova o akupunkturi. Poznat je i kao autor knjige Zapisi kraljeva i careva (帝王世紀) u 10 knjiga.
Waldo, Florida
Voldo je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.015 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 1.015 stanovnika, što je 194 (23,6%) stanovnika više nego 2000. godine.
Catignano, Pescara
Catignano je naselje u Italiji u provinciji Pescara, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 743 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 351 m.
Glageon
Glažon je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Sever-Pa d Kale, u departmanu Sever koja pripada prefekturi Avne sir Elp.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1877 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 159 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,77 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 189 metara (maksimalnoj 244 m, a minimalnoj 168 m).
Frau Eva
Frau Eva je njemački crno-bijeli nijemi film snimljen 1916. u režiji Roberta Wienea. Predstavlja adaptaciju romana Fromont jeune et Risler aîné francuskog književnika Alphonsea Daudeta. Radnja prikazuje kako ambiciozna supruga potroši sav mužev novac, a poslije, mučena grižnjom savjesti, počini samoubistvo. Frau Eva se smatra značajnim kao prva filmska uloga kasnije poznatog glumca Emila Janningsa.
Tavistock, New Jersey
je grad u američkoj saveznoj državi Nju Džerzi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 5, što je 19 (-79,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Heutrégiville
Etreživil je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Šampanj-Arden, u departmanu Marna koja pripada prefekturi Rems.
Der Sekretär der Königin
Der Sekretär der Königin je njemačka crno-bijela nijema filmska komedija snimljena 1916. u režiji Roberta Wienea. Naslovna protagonistica je kraljičina sekretarica koja se tajno uda za komandanta njene tjelesne straže, a radnja prikazuje komplikacije kada u grad zajedno s putujućom opernom trupom dođe njen bivši ljubavnik. Film je bio hvaljen zbog scenografije i fotografije.
Lovejoy, Georgia
Lavdžoj (Džordžija) je grad u američkoj saveznoj državi Džordžija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 6.422 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 6.422 stanovnika, što je 3.927 (157,4%) stanovnika više nego 2000. godine.
Ivica Olić
Ivica Olić (Davor, kod Nove Gradiške, 14. rujna 1979.), je bivši nogometni napadač i hrvatski nogometni reprezentativac. Trenutno je pomoćni trener hrvatske reprezentacije.
Klupska karijera
Nogometnu karijeru započinje u Posavcu iz rodnoga Davora. Profesionalnu karijeru započinje u brodskoj Marsoniji gdje igra od 1996. do 2001. godine, sa stankom u sezoni 1998./99. kada je bio u berlinskoj Herthi. 2001. godine prešao je u NK Zagreb, s kojim je osvojio prvenstvo, pa 2002. godine u Dinamo Zagreb s kojim također osvaja prvenstvo, a 2003. godine kupuje ga CSKA Moskva. Sa moskovskim CSKA osvojio je tri prvenstva, dva Kupa, jedan Superkup i Kup Uefe. U polusezoni 2006./07. potpisao je ugovor na dvije i pol sezone sa njemačkim HSV-om. Iste polusezone bio je jednim od glavnih igrača koji su pomogli pri spašavanju kluba od ispadanja u drugu ligu. U sezoni 2007./08. postao je nezamjenjiv u prvoj postavi HSV-a, te je bio strijelac i prvog hattricka u povijesti toga kluba. 1. lipnja 2009. godine prešao je u minhenski Bayern. U Ligi prvaka 2009./2010. na utakmici poluzavršnice između Lyona i Bayerna, 27. travnja 2010. godine, zabio je hat-trick i uveo Bayern u završnicu Lige prvaka nakon 9 godina čekanja (od finala 2001. godine kada je Bayern pobijedio španjolsku Valenciu). Na ljetnom prijelaznom roku, 2012. godine, prešao je u Wolfsburg kao slobodan igrač.
Reprezentativna karijera
U Hrvatskoj reperezentaciji igra od 2002. godine i također bilježi uspješne nastupe, od kojih svakako treba izdvojiti onaj protiv Italije na Svjetskom prvenstvu 2002. te protiv Engleske na Wembleyu gdje je postigao pogodak i od većine medija proglašen igračem utakmice.
Klupska
NK Zagreb
Dinamo Zagreb
CSKA Moskva
FC Bayern München
Han Sui
Han Sui (? -215) bio je kineski gospodar rata iz doba kraja dinastije Han, poznat po tome što je godinama uspješno držao vlast u sjeverozapadnoj graničnoj provinciji Liang (涼州, ali bio i jedan od najdugovječnijih i najupornijih neprijatelja Cao Caoa.
Han Sui je svoju karijeru započeo za vrijeme Liangzhouskog ustanka, tokom koga se nametnuo kao jedan od vođa, ali i sprijateljio sa Ma Tengom koji će mu kasnije postati pobratim. Njih dvojica su tokom ustanka poraženi od strane Dong Zhuoa i Huangfu Songa, ali su, prije svega zbog kolapsa centralne vlasti, uspjeli zadržati de facto nezavisni status svoje provincije. Godine 192. su sudjelovali u neuspješnom napadu na Chang'an, nominalnu carsku prijestolnicu kojom je upravljao Liu Yan. Kasnije su se odnosi među dvojicom pobratima toliko pokvarili da je to iskoristio Cao Cao, nastojeći preuzeti vlast nad Liangom pod izlikom njihovog mirenja. Han Sui je digao ustanak protiv Cao Caoa za vrijeme njegovog pohoda na Hanzhong. Njegova borba protiv Cao Caoa nije dala rezultata, ali je odbio prijedloge da se iz Lianga povuče kod Liu Beija na jug. Živio je kao odmetnik, prije nego što je umro ili bio ubijen od svojih oficira koji su kasnije donijeli njegovu odrezanu glavu Cao Caovim generalima.
Banja Gornja Trepča
Бања Горња Трепча или Атомска бања Горња Трепча налази се на шумовитим падинам планина Вујан и Буковик, на надморској висини од 460 метара. Налази се на 18km удаљености од Чачка и 9km од Горњег Милановца (преко Вујна), а 140km од Београда Ибарском магистралом. Клима је умерено-континентална, изразито блага са малим колебањима годишње температуре. Минерална вода која извире из дубине земље чувена је у Европи по лековитим својствима. Бања је погодна за туристе и због прелепе природе, културно-историјских споменика и наравно због здравствених фактора. Бања је позната у лечењу специфичних обољења и ван граница Србије.
Смештај се може наћи у стационару „Природно лечилиште Горња Трепча“ (Здравствени центар Чачак), пансиону „Фонтана“ и „Здрављак“, као и у домаћој радиности. У непосредној близини бање се налази више културно-историјских споменика, манастира и излетишта.
Састав воде
Утврђено је да је вода минералних извора Горње Трепче благо радиоактивна. Поред уобичајених минерала калијум, калцијума, натријума, хлора, баријума, гвожђа, сребра, мангана, алуминијума, олова, хрома, никла, бакра, сумпора и др., садржи и веома ретке, хемијске елементе као што су: цезијум, рубидијум, стронцијум, литијум, кобалт, ванадијум, титан, уран, радон и радијум, по којима је бања добила име.
Srednji vijek
thumb|upright=1.5|[[Matildin krst|Matildin križ, koji je napravljen za Matildu od Esena (973–1011). Ona je prikazana na koljenima pred Djevicom i djetetom na ploči od emajla. Križ, koji je vjerojatno bio napravljen u Kelnu ili Essenu, prikazuje nekoliko srednjovjekovnih tehnika: lijevanje figurativnih kipova, filigran, emajliranje, poliranje i poliranje dragulja i ponovnu uporabu klasičnih kameja i rezbarenih dragulja.]]
Srednji vijek razdoblje je u povijesti Europe koje je trajalo od 5. do 15. stoljeća. To je razdoblje počelo padom Zapadnog Rimskog carstva i okončalo se renesansom i razdobljem velikih geografskih otkrića. Srednji je vijek srednje razdoblje u klasičnoj podjeli povijesti zapadnoga svijeta, koja se dijeli na stari, srednji i novi vijek. Samo srednjovjekovno razdoblje može se podijeliti na rani, razvijeni i pozni srednji vijek.
Depopulacija, deurbanizacija, invazije i seobe naroda, koje su počele tokom kasne antike, nastavile su se tijekom ranog srednjeg vijeka. Barbarski osvajači, među kojima su dominirali razni germanski narodi, formirali su nova kraljevstva u ostacima Zapadnog rimskog carstva. U 7. stoljeću sjeverna Afrika i Bliski istok, koji su nekad pripadali Istočnom rimskom carstvu, potpali su pod vlast Kalifata, islamske države. Premda su se u društvu i političkim strukturama dogodile značajne promjene, do potpunog raskida s antikom nije došlo. Na Istoku je preživjelo i kao važna sila opstalo Bizantsko carstvo. Bizantska kodifikacija rimskog prava, poznata kao Justinijanov kodeks, na Zapadu je ponovno otkrivena u sjevernoj Italiji 1070. godine i otad je vršila velik utjecaj tijekom čitavoga srednjeg vijeka. Na Zapadu većina novih kraljevstava inkorporirala je ono malo preostalih rimskih državnih ustanova. Osnovani su samostani kao dio pokreta usmjerenog k pokrštavanju poganske Europe. Franci su pod karolinškom dinastijom nakratko uspostavili carstvo, koje se krajem 8. i početkom 9. stoljeća prostiralo na veći dio zapadne Europe. No, to je carstvo kasnije podleglo pritiscima unutarnjih građanskih ratova i vanjskih invazija — Vikinzi su napadali sa sjevera, Mađari s istoka, a Saraceni s juga.
Tijekom razvijenog srednjeg vijeka, koji je počeo nakon 1000. godine, europska se populacija znatno uvećala, jer su tehnološki i poljoprivredni izumi omogućili procvat trgovine, a promjena klime srednjovjekovnog toplog razdoblja omogućila je povećanje prinosa usjeva. Kmetstvo, tj. sustav seljaka organiziranih u selo koje vlasteli duguje najam i naturalni rad, te feudalizam, tj. politički sustav u kojoj vitezovi i niže premstvo duguju vojnu službu svojim gospodarima u zamjenu za pravo zakupa zemljišta i plemićkih kuća, predstavljali su dvije temeljne vrste organizacije društva u razvijenom srednjem vijeku. Križari, prvi put spomenuti 1095. godine, označili su prve pokušaje zapadnoeuropskih kršćana da od muslimana vojnim putem povrate kontrolu nad bliskoistočnom Svetom zemljom. Kraljevi su postali poglavari centraliziranih država i utjecali na smanjivanje kriminala i nasilja, ali i na sve veće udaljavanje od jedinstvenog kršćanstva. Teologija Tome Akvinskog, slike Giotta iz Bondone, pjesništvo Dantea Alighierija i Geoffreya Chaucera, putovanja Marka Pola i arhitektura gotičkih katedrala, poput Chartresa, pripadaju među izvanredna dostignuća razdoblja razvijenog srednjeg vijeka.
Pozni srednji vijek obilježile su teškoće i nesreće, među kojima su bili glad, kuga i ratovi, što je sve utjecalo na značajno smanjenje broja stanovnika zapadne Europe; između 1347. i 1350. crna smrt odnijela je živote oko jedne trećine Europljana. Crkveni sukobi, hereze i šizma unutar kršćanske crkve odvijali su se usporedo s ratovima između različitih država, građanskim sukobima i pobunama seljaka. Napredak na području kulture i tehnologije transformirao je europsko društvo i označio kraj srednjeg vijeka i početak ranog novog vijeka.
Terminologija i periodizacija
Srednji je vijek, uz stari i novi vijek, jedno od tri glavna razdoblja u povijesti Europe.
Srednjovjekovni su autori cijelu povijest dijelili na razdoblja kao što su "sedam razdoblja svijeta" ili "četiri carstva" smatrajući pritom da sami žive u vremenu koje prethodi samome kraju svijeta. Svoje vlastito vrijeme nazivali su "modernim". Humanistički pjesnik Petrarka u četvrtom je desetljeću 14. stoljeća pretkršćansko razdoblje nazvao "starim" vremenima (antiqua), a kršćansko razdoblje "novim" vremenima (nova). Leonardo Bruni prvi je povjesničar koji je, u svojoj Povijesti firentinskog naroda iz 1442. godine, upotrijebio trodijelnu razdiobu povijesti. Bruni i kasniji povjesničari smatrali su da se Italija oporavila nakon Petrarkina vremena te su Petrarkinim vremenskim odsječcima dodali i treći. Pojam "srednji vijek" prvi se put pojavljuje 1469. u latinskom obliku media tempestas, odnosno "srednje doba". Prvobitno je postojalo više inačica ovoga pojma, kao što su nazivi medium aevum ("srednji vijek"), koji je prvi put zabilježen 1604. godine, i media saecula ("srednja stoljeća"), koji je zabilježen 1625. godine. Današnji znanstveni termini "medievalan", "medievistika" i "medievalistika" potječu od izraza medium aevum. Trodijelna se periodizacija ustalila kao standard nakon što je njemački povjesničar Christoph Cellarius (1638–1707) podijelio povijest na tri razdoblja: stari vijek, srednji vijek i novi vijek ili moderno doba.
Za početak srednjega vijeka obično se uzima pad zapadnog rimskog carstva 476. godine, što je prvi put učinio Bruni. Za kraj srednjega vijeka često se uzima 1500. godina, no o ovome ne postoji opća suglasnost. Ovisno o kontekstu, za datumski kraj srednjega vijeka ponekad se uzimaju događaji kao što su prvo putovanje Kristofora Kolumba 1492, pad Carigrada u turske ruke 1453. ili protestantska reformacija 1517. godine. Engleski povjesničari bitku na Bosworthskom polju 1485. često smatraju događajem koji označuje kraj srednjovjekovnog razdoblja. U španjolskoj historiografiji za kraj srednjega vijeka često se uzimaju smrt kralja Ferdinanda II. Aragonskog 1516, smrt kraljice Izabele I Kastiljske 1504. ili osvajanje Granade 1492. godine. Povjesničari iz romanskih zemalja obično dijele srednji vijek na dva razdoblja: raniji "visoki" i potonji "niski" srednji vijek. Anglofoni povjesničari, pak, slijede svoje njemačke kolege i srednji vijek obično dijele na tri razdoblja: rani, razvijeni i pozni srednji vijek. U 19. stoljeću čitav se srednji vijek često nazivao "mračnim dobom", no s usvajanjem trodijelne razdiobe srednjega vijeka upotreba tog termina počela se među povjesničarima ograničavati samo na period ranoga srednjeg vijeka.
Pozno rimsko carstvo
right|thumb|270px|Poznorimski kip [[Carigradski tetrarsi|s predstavom četvorice tetrarha, koji se danas čuva u Veneciji.]] Rimsko carstvo doseglo je svoju najširu teritorijalnu rasprostranjenost tijekom 2. stoljeća nove ere; u iduća dva stoljeća rimska kontrola nad dalekim pograničnim oblastima postupno je slabila. Gospodarski problemi, među kojima inflacija, te vanjski pritisci na granice carstva zajedno su prouzročili političku nestabilnost, tijekom koje su se carevi i uzurpatori velikom brzinom smjenjivali na prijestolju. Vojni izdaci stalno su se povećavali tijekom 3. stoljeća, poglavito zbog rata sa sasanidskom Perzijom, koji je ponovo pokrenut polovicom 3. stoljeća. Veličina vojske se udvostručila, a konjica i manje jedinice zamijenile su legiju kao glavnu taktičku jedinicu. Veći troškovi iziskivali su povećanje poreza, što što je, pak, vodilo smanjenju kurijalne klase, odnosno klase zemljoposednika koji su ulazili u lokalna gradska vijeća (kurije), kao i smanjenju broja pripadnika te elite koji su bili spremni podnijeti teret koji je sobom nosilo vršenje službenih dužnosti u njihovom gradu. Carskoj je birokraciji bilo potrebno sve više službenika da se staraju o potrebama vojske, zbog čega su se civili žalili da u carstvu ima više prikupljača poreza nego poreznih obveznika.
Car Dioklecijan (vladao 284‒305) podijelio je 286. godine carstvo na istočni i zapadni dio, od kojih je svaki imao posebnu upravu; međutim, ni stanovnici ni vladari nisu zapravo svoje carstvo držali podijeljenim, budući da su zakonske i upravne odluke donesene u jednome dijelu smatrane važećima i u drugome dijelu. Taj sistem, u kojem su u konačnici postojala dva starija cara (augusta) i dva mlađa cezara, poznat je kao tetrarhija. Godine 300, nakon još jednog građanskog rata, Konstantin Veliki (vl. 306‒337) učinio je drevni grad Bizant carskom prijestolnicom na istoku i nazvao ga Konstantinopoljem. Dioklecijan je osnažio carsku birokraciju, reformirao porezni sustav i ojačao vojsku, što je sve kupilo carstvu dodatno vrijeme, ali nije riješilo osnovne probleme s kojima se ono suočavalo, a među kojima su bili i prekomjerni porezi, opadanje prirodnog priraštaja te vanjski pritisci na granicama carstva. Građanski ratovi, koji su gotovo po pravilu izbijali između dvojice suprotstavljenih careva polovinom 4. stoljeća, odvlačili su vojnike od granica carstva i olakšavali upade barbara. Tijekom 4. stoljeća rimsko je društvo poprimilo nov oblik, koji se razlikuje od ranijeg klasičnog razdoblja i u kojem se procjep između bogatih i siromašnih sve više širi, a manji gradovi sve više gube na vitalnosti. Još jedna važna promjena jest proces kristijanizacije, tj. prelaska carstva na kršćanstvo, koji je trajao od 2. do 5. stoljeća.
thumb|upright=1.6|left|Europa oko 450. godine
Godine 376. Ostrogoti su, bježeći od Huna, dobili dopuštenje od cara Valensa (vl. 364–378) da se nasele u rimskoj provinciji Trakiji na Balkanskom poluotoku. To naseljavanje nije prošlo bez poteškoća, a kad su rimski dužnosnici dodatno pogoršali situaciju, Ostrogoti su počeli pljačkati i pustošiti rimske oblasti. Valens je, nastojeći ugušiti nemire, poginuo u borbi s Ostrogotima u bici kod Hadrijanopolja 9. kolovoza 378. godine. Osim prijetnji koje su dolazile od takvih plemenskih saveza sa sevjera, probleme su uzrokovale u unutaršnje podjele, osobito podjele unutar kršćanske crkve. Godine 400. Vizigoti su upali u Zapadno rimsko carstvo i, premda su nakratko bili odbijeni od Italije, poharali su Rim 410. godine. Potom su Alani, Vandali i Svebi 406. prešli u Galiju, proširili se njome tijekom iduće tri godine i 409. preko Pirineja ušli u Hispaniju. Počela je velika seoba naroda, u kojoj su se različiti narodi, isprva većinom germanski, kretali Europom. Franci, Alemani i Burgundi smjestili su se u sjevernoj Galiji, dok su se Angli, Sasi i Jiti naselili u Britaniji. Tridesetih godina 5. stoljeća Huni su napali carstvo; njihov vođa, Atila (vl. 434–453) predvodio je napade na Balkanski poluotok 442. i 447, na Galiju 451. i na Italiju 452. godine. Hunska prijetnja nije nestala sve do Atiline smrti 453, kad se njegov hunski plemenski savez raspao. Ove plemenske navale u potpunosti su promijenile političku i demografsku prirodu onoga što je ranije činilo Zapadno rimsko carstvo.
Do kraja 5. stoljeća zapadni dio carstva podijeljen je na manje političke jedinice, kojima su vladala plemena koja su nu te oblasti podrla početkom stoljeća. Svrgavanje Romula Augustula, posljednjeg rimskog cara na zapadu, 476. godine tradicionalno se smatra slomom Zapadnog rimskog carstva. Istočno rimsko carstvo, koje se nakon pada Zapadanog carstva često naziva Bizantskim carstvom, nije bilo sposobno uspostaviti svoju kontrolu nad izgubljenim područjima na zapadu. Bizantski carevi i dalje su pretendirali na zapadne oblasti, no nijedan od novih kraljeva na zapadu nije se usudio uzdignuti se na položaj cara; bizantska kontrola nad većin dijelom zapadnih teritorija nije se mogla održati, a Justinijanovo ponovno zauzeće Apeninskog poluotoka i nekih mediteranskih oblasti predstavljalo je jedinu i samo privremenu iznimku.
Julski ultimatum
Austro-ugarski ultimatum Srbiji ili Julski ultimatum bio je ultimatum upućen vladi Srbije 23. jula 1914. godine, posle Sarajevskog atentata.