cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahemenidska Monarhija
Darije Veliki
Darije Veliki nastavio je širiti Ahemenidsku Monarhiju u Centralnoj Aziji i Europi; godine 512. pne. krenuo je u rat protiv nomadskih Skita. Velika perzijska armija je prešla Bospor, zauzela istočnu Tračku dok se Makedonija dobrovoljno priključila Perziji, te prešla Dunav. Osvajanje Tračke bilo je značajno budući kako je ta regija bila bogata drvom potrebnim za brodogradnju, te plemenitim metalima.
Nakon smirivanja jonskog ustanka, Darije Veliki počinje kovati planove za uklanjanje grčke prijetnje sa zapada, odnosno na kažnjavanje Atene i Eretrije zbog potpore jonskom ustanku pri čemu je opustošen perzijski grad Sard u Lidiji. Za vrijeme vladavine Darija Velikog pokrenute su dvije veće ekspedicije protiv neprijateljskih polisa.
Godine 490. pne. perzijski vojni zapovjednici Datis i Artafern Mlađi zaduženi su od Darija Velikog da pripreme kombinirane kopnene i pomorske snage protiv Atene i Sparte. Perzijska borbena grupa počinje sa pohodom protiv otoka Naksos kojem se osvećuju za neuspješnu ekspediciju njihovih jonskih saveznika desetljeće ranije, a zatim dolaze do Eubeje gdje se nalazio jedan od glavna dva cilja; grad Eretrija koji pada nakon perzijske opsade. Ipak, vojna operacija protiv Atene doživljava neuspjeh u bitci kod Maratona.
Darije Veliki ostao je upamćen i po gradnji monumentalnih palača u Suzi, te veličanstvenog novog glavnog grada Perzepolisa koji je služio kao metropola njegovim nasljednicima.
Kserkso I.
Kserkso I. (perz. Xšayarša: „Vladar heroja“) 486. pne. nasljeđuje svog oca Darija Velikog na perzijskom tronu. Neposredno u početku Kserksove vladavine izbijaju pobune u Egiptu i Grčkoj, pa Kserkso pokreće vojne ekspedicije u cilju ugušenja pobuna. Nakon smirivanja ustanka u Egiptu, Kserkso okuplja glavninu perzijskih snaga i kreće u pohod protiv Atene i Sparte. Prilikom marša iz Azije u Europu perzijska vojska je kod Dardanela prešla na europsko kopno preko dva velika pontonska mosta koji su predstavljali vrhunsko inženjersko dostignuće tog vremena. Grčke snage pokušavaju Perzijance zaustaviti u bitkama kod Termopila i Artemizija, no Perzijanci ih pobjeđuju i nastavljaju prodor do napuštene Atene koju Kserkso daje razoriti kao odmazdu za njihovo pomaganje jonskog ustanka pri čemu je razoren grad Sard. Atenjani i Spartanci povukli su se na Peloponez, a na Korintskoj prevlaci postavili su fortifikacije.
Atenjani su pobjedu protiv Perzijanaca ostvarili tek u pomorskoj bitci kod Salamine, kada je Temistoklo iskoristio prednosti plitkog i uskog zaljeva u kojem perzijska mornarica nije mogla manevrirati. Čuvši za nerede u perzijskoj satrapiji Babilonu, Kserkso i vojska odlaze iz Grčke, a kontrolu ostavljaju manjem dijelu vojske i svojim grčkim saveznicima na čelu s Mardonijem koji su poslije godinu dana Atenjani i Spartanci porazili u bitci kod Plateje. Službeno, rat između Perzijanaca i Grka okončan je Kalijinim mirom, trideset godina nakon velikih bitaka.
U prvim godinama vladavine Kserkso obilježava promjenu tolerantne perzijske politike prema osvojenim narodima koje su provodili njegovi prethodnici Kir i Darije. Nakon gušenja pobuna u Babilonu, Ateni, Baktriji i Egiptu, kaznio ih je razaranjem lokalnih hramova. Titule faraona i babilonskog kralja dao je ukinuti, te je te zemlje pretvorio u satrapije. Egipćani su se kasnije dva puta uspješno pobunili i povratili svoju nezavisnost, no perzijski kraljevi vladali su Egiptom kao XXVII. i XXXI. dinastija.
thumb|250px|lijevo|[[Kserksovi zapisi na staroperzijskom klinopisu]]
Artakserkso I.
Artakserkso I., Kserksov sin, nasljeđuje oca na prijestolju 465. pne. nakon što je ubijen u dvorskim spletkama, te odmah nakon stupanja na vlast guši pobunu u Baktriji. Potom provodi pravne i političke reforme u kontekstu redefiniranja odnosa između velikog kralja i perzijske aristokacije. Poput Darija i Kserksa, nastavlja nadograđivati kompleks u Perzepolisu, no unatoč tome grad pomalo gubi na političkom značaju u korist Suze i Babilona. Prema nekim hipotezama Perzepolis je postao kraljevsko odmorište, no to nije pouzdano. Nakon Baktrije, zbog glasina o ubojstvu Kserksa i visokih poreza novi neredi izbijaju 460. pne. u Egiptu gdje je ubijen satrap, zauzet grad Memfis i zatražena pomoć od Atene. Perzija je na pobunu odgovorila vojnom ekspedicijom pod vodstvom perzijskog generala Megabiza II., koji vodi vojsku kroz Judeju te 454. pne. guši egipatsku pobunu i uhićuje pobunjenike. Paralelno s nemirima u perzijskoj provinciji Egiptu, jačaju napetosti i s polisima Grčke.
Kserkso II., Sogdijan i Darije II.
Godine 424. pne. Artakserkso I. umire u Suzi, a sahranjen je u grobnički kompleks Nakš-i Rustamu kraj Perzepolisa, gdje su sahranjeni i njegovi prethodnici. Naslijedio ga je Kserkso II., njegov sin i jedini legitimni nasljednik, koji je nakon samo 45 dana vladavine ubijen od strane polubrata Sogdijana. Ocho (staroperz. Vahuka), drugi polubrat Kserksa II., nakon šest i pol mjeseci vladanja Sogdijana zbacuje ga sa prijestolja i kruni se kao Darije II. Ovo razdoblje proteklo je politički turbulentno jer svaki od navedene polubraće vodio je vlastitu propagandnu kampanju u svrhu dokazivanja svog prava na tron, a borba za vlast označila je početak slabljenja Ahemenidske Monarhije.
Iz razdoblja vladavine Darija II. postoji ograničen broj historijskih izvora, koji govore isključivo o političkoj situaciji na zapadnim granicama monarhije gdje su i dalje vladalo neprijateljstvo između Grka i Perzijanaca. Između 411. i 407. pne. Atenjani koriste neorganizirane i kontradiktorne poteze perzijskih satrapa u Maloj Aziji da osvajaju dio obalnog područja.
Artakserkso II.
thumb|desno|300px|Grobnica [[Artakserkso II.|Artakserksa II. u Perzepolisu]]
Kažnjavanje satrapija i gradova Male Azije, koji su stali na stranu Kira Mlađeg, Artakserkso II. povjerava perzijskom vojskovođi Tisafernu. Ovaj potez okrenuo je neke jonske gradove da potraže pomoć kod Sparte, pa spartanski kralj Agesilaj II. kreće sa vojnim ekspedicijama u Maloj Aziji, ali bez većih uspjeha. Kako bi spriječio daljnje grčke operacije u Maloj Aziji, Artakserkso II. počinje pomagati Atenu u Korintskom ratu čime slabi utjecaj Sparte. Nakon deset godina ratovanja, 386. pne. Perzija je Grcima diktirala „Kraljevski mir“ na koji su pristali svi, od nedavnih neprijatelja Spartanaca do nedavnih saveznika Atenjana. Tim mirom Perzija je osigurala mir i stabilnost u svojim pokrajinama uz obalu Male Azije, dok je Sparti poklonila dominaciju grčkim kopnom. Iako je bio uspješan protiv Grka, Artakserkso II. imao je problema protiv Egipćana, koji su se uspješno pobunili neposredno nakon njegova stupanja na perzijski tron. Godine 383. pne. u Egipat šalje vojsku pod zapovjedništvom Farnabaza II. i Titrausta, no egipatski kralj Hakor odbacuje napadače. Ipak, unatoč tome što nije ponovo uspio pokoriti Egipat, uspješno je obranio Fenikiju od egipatsko-spartanske invazije. Između 366. i 358. pne. izbija ustanak u Kapadociji, no brzo je ugušen pa nije bilo značajnih političkih posljedica.
Tokom vladavine Artakserksa II. počinje obožavanje zoroastrijskih božanstava Anahite i Mitre, što se kod ranijih perzijskih vladara ne spominje, već isključivo Ahura Mazda. Historičari dvoje je li ta religijska praksa uvedena u doba Kserksa, ili je pak postojala i ranije.
Artakserkso III. i IV.
thumb|350px|desno|Ahemenidska Monarhija na početku vladavine [[Artakserkso III.|Artakserksa III. (zelena boja), te njegova osvajanja i gušenja pobuna (tamno siva boja)]]
Prije stupanja na tron Artakserkso III. imao je funkciju satrapa i generala u vojsci svog oca. Njegov brat Darije, najstariji sin Artakserksa II., upustio se u zavjeru s namjerom da ubije oca, no njegov plan je otkriven vladaru pa je pogubljen. Smrt princa Darija za prijestolonasljednika je postavila sljedećeg najstarijeg sina Arijaspa, koji je navodno počinio samoubojstvo nakon što su ga Artakserkso III. (treći vladarev sin) i zapovjednik kraljevske garde Tiribaz uvjerili kako ga vladar Artakserkso II. sumnjiči za zavjeru. Njegovom smrću prijestolonasljednikom postaje četvrti sin Arsam, koji je također ubijen. Shrvan gubicima svojih sinova, Artakserkso II. umire u dubokoj starosti 358. pne. a nasljeđuje ga Artakserkso III. Prema nekim izvorima, odmah nakon stupanja na vlast dao je pogubiti gotovo sve potomke svoga oca koji su mogli ugroziti njegovo pravo na tron Perzije. Priče o dolasku Artakserksa III. na perzijski tron temelje se isključivo na Plutarhovim djelima, pa ih mnogi historičari ne smatraju vjerodostojnima.
Nakon što je došao na tron, Artakserkso III. se odmah suočio sa političkim nemirima diljem monarhije. Oko 351. pne. pokreće vojnu operaciju obnavljanja kontrole nad Egiptom koji se pobunio i osamostalio u doba vladavine njegova oca Artakserksa II. Istovremeno izbija pobuna i u Maloj Aziji koja je uz potporu Tebe prijetila ozbiljnom eskalacijom. Artakserkso III. vodi veliku vojsku u Egipat protiv faraona Nektaneba II., no Perzijanci doživljavaju poraz i povlače se natrag u Aziju.
thumb|200px|lijevo|[[Staroperzijski klinopis|Klinopis koje spominje Artakserksa III., Britanski muzej]]
Nedugo poslije perzijskog poraza u Egiptu, uvjereni u slabost Ahemenidske Monarhije vladari Fenikije, Male Azije i Cipra proglašavaju nezavisnost. Godine 343. pne. Artakserkso III. ovlašćuje princa Hidrija od Karije da uguši pobunu na Cipru, koji upošljava 8.000 grčkih plaćenika i 40 trirema kojima zapovijeda Atenjanin Focion. Ciparska pobuna brzo je ugušena. Istovremeno, Artakserkso III. imenuje sirijskog satrapa Belesija te kilikijskog satrapa Mezeja zapovjednicima ekspedicije protiv feničkog grada Sidona. Obojica satrapa doživjeli su velike poraze protiv sidonskog kralja Teneja kojem su pomoć od 40.000 grčkih plaćenika poslali egipatski faraon Nektanebo II. i Mentor sa Rodosa. Perzijanci su bili prisiljeni povući se iz Fenikije. Nakon satrapskog neuspjeha, Artakserkso III. se osobno odlučio obračunati protiv Sidona. Navodno je okupio veliku vojsku od 300.000 pješaka, 30.000 konjanika, 300 trirema, te 500 transportnih i pomoćnih brodova. Dolazak goleme perzijske vojske pred Sidon slomio je moral njegovih stanovnika, a sidonski kralj Tenej bezuspješno je pokušao pridobiti milost perzijskog vladara; grad je ubrzo pokoren a Tenej je osuđen za izdaju i pogubljen.
Neposredno nakon pokoravanja Sidona, uslijedila je nova vojna ekspedicija protiv Egipta. Egipatski faraon Nektanebo II. svoju je vojsku stacionirao na rijeci Nil, pokušavajući iskoristiti brojne riječne kanale i močvare te potporu mornarice protiv nadmoćnijeg neprijatelja. Jedna od egipatskih strategija bila je i zadržavanje Perzijanaca u cilju iscrpljivanja njihovih zaliha čime bi bili prisiljeni na povlačenje iz Egipta. Ipak, egipatska vojska doživjela je težak poraz protiv Perzijanaca, a (bivši) faraon Nektanebo II. bježi u Memfis („Grad kraljeva“), ostavljajući za sobom brojne utvrđene gradove na milost vojnim jedinicama koje su ih čuvali. Kada je konačno pao i Memfis, Nektanebo II. je pobjegao još južnije, u Etiopiju. Nakon tog čina Artakserkso III. postao je faraonom Egipta, odnosno osnivačem nove XXXI. dinastije. Prilikom povratka u Perziju bogato je nagradio svoje plaćenike, te se vratio u Perzepolis kao slavodobitnik koji je nakon Kambiza II. ponovno uspio pokoriti veliki i bogati Egipat.
Nakon uspjeha u Egiptu, Artakserkso III. se vratio u Perziju i proveo idućih nekoliko godina suzbijajući razne manje pobune i nemire diljem monarhije, no do njegove smrti nitko više nije ugrožavao Ahemenidsku Monarhiju ni izvana ni iznutra, niti njegovu poziciju na perzijskom tronu. Egipat je ostao dijelom Ahemenidske Monarhije sve do dolaska Aleksandra Makedonskog. Mentor i Bagoas, dvojica perzijskih generala koji su među najzaslužnijima za pobjedu u Egiptu, unaprijeđena su sa svojih pozicija. Bagoas se vratio u glavni grad Perzepolis zajedno s Artakserksom, te je postao glavnim diplomatom u međunarodnoj administraciji Ahemenidske Monarhije. Posljednjih šest godina vladavine Artakserksa III. pamti se kao jedna od najbolje organiziranijih i učinkovitijih perzijskih vlasti u historiji ahemenidske dinastije. Artakserkso III. umire 338. pne., sahranjen je u Perzepolisu. Grčki historičar Diodor Sicilski tvrdi kako je perzijski general Bagoas otrovao Artakserksa III., no zapisi na klinopisu (danas u Britanskom muzeju) govore kako je vladar umro prirodnom smrću.
Artakserksa III. je na perzijskom tronu naslijedio njegov sin Artakserkso IV., kojeg je prema grčkim izvorima također otrovao general Bagoas, kao i većinu perzijskih prinčeva. Navodno je postavljanje Darija III. (nećak Artakserksa IV.) na mjesto perzijskog vladara inicirao sam Bagoas.
Pad monarhije
Prije dolaska na vlast, Darije III. obnašao je funkciju satrapa Armenije i za razliku od njegovih prethodnika iz ahemenidske dinastije, on nije imao nikakva iskustva o vladanju monarhijom, niti je prethodno iskazivao ambicije da njime vlada. Nedostatak tih kvaliteta u doba velike krize pokazali su se presudnim za sudbinu prve Perzijske Monarhije. Ipak, Darije III. je osobno prisilio Bagoasa da ispije otrov čime su okončane njegove manipulacije perzijskim tronom, a iskazao i u doba vladavine Artakserksa III. kada je kao kraljevski glasnik diplomacijom pomirio dva zaraćena kralja nomadskih plemena Kadusijana na sjeveroistoku monarhije.
Godine 336. pne. Filip II. Makedonski prihvaćen je za hegemona Korintske lige i planira invaziju na maloazijske grčke gradove pod perzijskom kontrolom. U proljeće šalje svoje generale Parmeniona i Atala u „oslobađanje“ istih gradova, no za vrijeme njihovih vojnih prodora Filip II. Makedonski je u ljeto iste godine ubijen. Godine 334. pne. sin Filipa II., Aleksandar Makedonski, postaje hegemonom Korintske lige te vodi kombiniranu makedonsku vojsku u invaziju perzijske Male Azije.
središte|thumb|555px|[[Bitka kod Isa: lijevo je prikazan Aleksandar Makedonski na konju, dok je Darije III. prikazan desno na bojnim kolima (mozaik iz 1. vijeka pronađen u Pompejima )]]
Ubrzo poslije Aleksandrovog prodora u Aziju, makedonska vojska pobjeđuje maloazijske Perzijance u bitci kod Granika. Darije III. nije sudjelovao u toj bitci, koju je smatrao običnom provincijskom pobunom koje su bile česte u to vrijeme, niti je slutio kako Aleksandar Makedonski ima u planu prodor do srca Perzije. Očekivao je kako će se perzijski satrapi obračunati s Aleksandrom, pa je mirno ostao u svojoj prijestolnici Perzepolisu. Tek godinu i pol dana poslije bitke kod Granika, 333. pne. Darije III. odlučio je okupiti vojsku i osobno se obračunati s makedonskim osvajačem. U bitci kod Isa 52.000 Perzijanaca uključujući grčke plaćenike sukobilo se protiv 47.000 makedonskih i korintskih vojnika, u kojoj je Aleksandrova vojska preko boka zaobišla i porazila perzijsku vojsku. Okolnosti su bile na strani Darija III. 331. pne. kada je uoči bitke kod Gaugamele okupio popriličan broj trupa i dobro ih organizirao, te je dobio vojnu potporu većine perzijskih satrapa. Unatoč svim tim povoljnim faktorima, Darije III. ponovno je izgubio bitku protiv Aleksandra, te je opet morao bježati da bi se spasio od makedonskih progonitelja. Pobjegao je u grad Ekbatanu gdje je pokušavao okupiti novu vojsku za borbu protiv Aleksandra, dok je Aleksandar Makedonski istovremeno zaposjeo Babilon, Suzu i perzijsku prijestolnicu Perzepolis. Nakon što je porazio Ariobarzana u bitci kod Perzijskih vrata Aleksadar je praktički mogao proglasiti pobjedu, no nastavio je goniti Darija III. koji je bježao prema istoku. Za vrijeme bijega, baktrijski satrap Bes koji se kod Gaugamele borio skupa s Darijem III. i koji se predstavljao kao njegov privrženi saveznik, izdao ga je zbog osobnih interesa.
thumb|300px|[[Aleksandar Makedonski prekriva mrtvo tijelo Darija III. svojim plaštem (bakrorez iz 18. vijeka)]]
Godine 330. pne. satrap Bes ubio je Darija III. i ostavio njegovo tijelo u kolima koje su pronašli makedonski vojnici. Taj događaj razočarao je Aleksandra koji je želio uhvatiti živog Darija III. Kada je Aleksandar ugledao mrtvo Darijevo tijelo, uzeo je njegov vladarski prsten a njegovo tijelo poslao je u Perzepolis gdje su ga pokopali u vladarskim grobnicama sa svim počastima. Ubrzo poslije sahrane Darija III., Aleksandar se 334. pne. oženio njegovom kćeri Stateirom II. čime je učvrstio svoj legitimitet nasljednika perzijskog vladara. Nakon smrti Darija III., satrap Bes pokušao se predstaviti kao njegov nasljednik pa se imenovao kao Artakserkso V., predstavljajući se istočnim ostacima Perzijske Monarhije kao veliki kralj Perzije. Ipak, uskoro su ga uhvatili makedonski vojnici, a Aleksandar Makedonski dao ga je mučiti i pogubiti jer ga je smatrao izdajnikom perzijske vladarske kuće.
Nastavak loze Ahemenida nastavio je sam Aleksandar koji se oženio Darijevom kćeri Stateirom II. Prema jednoj teoriji, i sam Aleksandar pripadao je ahemenidskoj lozi jer se tvrdi kako je bio sin perzijskog cara Artakserksa III. i makedonske princeze koju je Filip II. Makedonski poslao u znak političke pomirbe. U svakom slučaju, Aleksandar Makedonski umire u Babilonu 323. pne. a iste godine u borbama za vlast ubijeni su sve njegove žene i djeca pa se time definitivno gasi ahemenidska dinastija.
Perzijom će idućih stotinu godina vladati helenistička dinastija Seleukida, koju će potisnuti iranski narod Parti i osnovati treću iransku vladarsku dinastiju Arsakida, dok će njih pokoriti perzijska dinastija Sasanida i osnovati četvrto iransku, odnosno drugu Perzijsku Monarhiju.
Politika i administracija
Ahemenidska Monarhija bila je multietnička država u kojoj su Perzijanci dominirali na većini vojnih i civilnih funkcija. Državna uprava podijeljena je na provincije koje su nazivane „zemljama“ prema Perzijancima, odnosno „satrapijama“ prema Grcima. Zahvaljujući takvom državnom uređenju Ahemenidska Monarhija često se naziva prvom federacijom u historiji. Perzijske pokrajine bile su različitih i nedefiniranih veličina, a njima je vladao lokalni vladar (satrap) koji je imao moć donositi zakone, no isključivo na nivou lokalne vlasti.
Zbog indoiranskog nasljeđa, monarhija je bila feudalno društvo koje se temeljilo na osobnoj odanosti između velikog kralja i svih njegovih subjekata. Najveće ovlasti poslije vladarske kuće imali su perzijski plemići, koji su bili zaduženi za formiranje sudova. Vladarski dvor nazivao ih je „podanicima“ odnosno „sljedbenicima“. Njihova lojalnost bila bi velikodušno nagrađena od vladara, dok bi se nepouzdanost ili izdaja strogo kažnjavala. Društvo u cjelini bilo je podložno velikom kralju, koji se pak predstavljao podređenim Ahura Mazdi (zoroastrijski „Bog dobra“). Postojanje specifičnih institucionalnih klasa odnosno kasta u Ahemenidskoj Monarhiji ne može biti dokazano. Ipak, prema Darijevim natpisima u Behistunu da se zaključiti kako su perzijski veliki kraljevi glorificirali svoje arijsko (iransko) podrijetlo, te uključuju fraze u kojima se Ahura Mazda naziva „Bogom Arijaca“.
Za razliku od drugih istočnjačkih naroda tog doba (npr. Hetiti, Asirci, Židovi) kod kojih samilost i tolerancija nisu bile religijski poželjne osobine ili su se dovodile u vezu sa slabošću, ahemenidski vladari bili su vrlo liberalni i tolerantni prema osvojenim narodima, budući kako su takve postupke smatrali vrlinama kojima se treba ponositi. Također, odobravali su znatnu autonomiju pokorenim narodima. Ujedinjenje istih svodilo se isključivo na upravnu razinu, bez ikakvih namjera uspostave kulturnog jedinstva. Svaki narod imao je priliku zadržati svoje običaje, političku organizaciju, jezik i religiju, sve dok je i dalje bio pod perzijskom upravom. Zajednički rad mnogih naroda prilikom gradnje monumentalnih zdanja u Suzi i Perzepolisu igrao je veliku ulogu za međusobnu toleranciju i asimilaciju raznih naroda.
Opseg monarhije
thumb|350px|desno|Ahemenidska Monarhija, oko [[490. pne. u doba vladavine Darija Velikog, najveća država u starom vijeku]]
Računanje površine Ahemenidske Monarhije je kontroverzno i ne može se precizno utvrditi zbog više razloga; proturječnih informacija o prodorima perzijskih osvajanja, nepoznavanja jesu li određeni teritoriji bili naseljeni ili ne, nemogućnošću identifikacije određenih zemalja koji se spominju u perzijskim zapisima, čestim pobunama odnosno povremenim gubicima teritorija, itd. Najteže je utvrditi granice u sjeveroistočnoj Africi jer se pouzdano ne zna dokle je došla vojska Kambiza II. pri pohodima južno i zapadno od Egipta. Također, Herodot tvrdi kako je Darijeva vojska došla do rijeke Volge prilikom ekspedicija u Europi što nije pouzdano, a kompleksnost mjerenja otežava i konstantno mijenjanje granica u prostranoj Centralnoj Aziji gdje su vođeni veliki ratovi protiv skitskih plemena.
Prema odokativnom određivanju najširih ahemenidskih granica preslikanom preko čak 38 modernih država sa tri kontinenta, površina Ahemenidske Monarhije oko 490. pne. u doba vladavine Darija Velikog iznosila je oko 10,7 milijuna km², što ga čini daleko najvećom državom u starom vijeku; većim i od Trajanovog Rimske, Aleksandrove Makedonske ili kineske Hanske Monarhije. Prema modernim procjenama, Ahemenidska Monarhija je u to doba obuhvaćala nešto manje od polovice svjetske populacije, što predstavlja najveći postotak ikad u historiji.
Vlada i administrativni centri
thumb|300px|Rekonstrukcija palače u [[Perzepolisu]]
Administrativni centar Ahemenidske Perzijske Monarhije bila je kraljevska palača, gdje je uprava organizirana po uzoru na Babiloniju. Upravni organi poput sudstva bili su strogo organizirani, pogotovo nakon Kirovih i Darijevih reformi. Kao diplomatski jezik korišten je imperijalni aramejski, koji širu upotrebu doživljava tokom vladavine Darija Velikog. U vrijeme Kira Velikog, glavni grad monarhije u početku je bila Ekbatana, no centar moći ubrzo se seli u novonastali grad Pasargad kojeg je dao izgraditi sam Kir. Dolaskom Darija I. na vlast, administrativni glavni grad postaje Suza, a zatim Perzepolis. Grčki autori tvrde kako su Perzijanci mijenjali funkciju glavnog grada prema godišnjim dobima; Suza je navodno bila glavni grad zimi, Ekbatana ljeti, Perzepolis na jesen, a ostatak godine Babilon. Prema nekim teorijama, Pasargad i Perzepolis nisu bili glavni već ceremonijalni gradovi.
Satrapije
Organizacija imperija u satrapije je prisutna od doba vladavine Kira Velikog, koji je dozvoljavao da lokalni vladari zadrže vlast nad njihovim područjima. Ovu ideološku strategiju očuvanja lokalnih vlasti kasnije je provodio i Kirov sin Kambiz II., odnosno njihovi nasljednici. Tolerancija postojećih lokalnih religija i uprava kod pokorenih naroda stvarala je velike simpatije prema Perzijancima, odnosno lokalni vladari postajali su im politički vrlo privrženi.
Satrapi su imali status „zaštitnika kraljevstva“, a imenovao ih je perzijski veliki kralj na neodređeno vrijeme. Kao što titula implicira, lokalni vladari praktički su bili „čuvari reda i mira“, a ne podređeni kraljevi. Ipak, bili su direktno odgovorni za provođenje globalne perzijske politike, prikupljanje poreza, provođenje zakona i stabilnost lokalnog gospodarstva. Također, imali su ovlasti pregovarati sa susjednim državama i zaratiti se. Satrapi su uglavnom birani iz plemićkih obitelji Perzijanaca i Medijaca koji su ipak imali povlašteni politički položaj u odnosu na ostale narode imperija, a nerijetko su birani i sami perzijski prinčevi. Primjerice, Histasp (otac Darija Velikog) je bio namjesnik u Partiji, dok je Kserksov brat Masist bio namjesnikom Baktrije.
Rad satrapa veliki kralj nadgledao je pomoću specijalno uvježbanih nadzornika zvanih „Kraljeve oči i uši“, koji su preteča modernih obavještajnih agencija. Ti inspektori tajno su putovali diljem imperija, a od velikog kralja mogli su zatražiti i vojnu pomoć u slučaju opasnosti. Vršili su nenajavljene provjere u svim satrapijama, i svake nepravilnosti prijavljivali bi kraljevskom dvoru, odnosno izravno perzijskom vladaru. Satrapi su tijekom različitih perioda ahemenidske historije imali drugačije političke ovlasti, koje su kulminirale početkom i sredinom 4. vijeka pne. kada su pojedini satrapi ostvarili toliku moć da su mogli direktno uzurpirati i sam perzijski tron.
Darijeve reforme
Veliki reformist i organizator Darije Veliki reformirao je perzijski administrativni i pravni sistem. Njegova revizija odnosila se na zakone svjedočenja, depozita, podmićivanja i nasilja. Mnogi narodi iz Darijevog vremena počeli su koristiti perzijsku riječ dāta („zakon“; „kraljev zakon“) za dokumente, što se zadržalo do današnjeg dana.
Preko njegovih reformi i organizacije Perzijska Monarhija postaje restaurirano nasljeđe monarhije Kira Velikog. Njegova organizacija države u 20 pokrajina (satrapija) kojima su upravljali lokalni vladari, koji su imali pravo na specifične zakone, propise, tradicije i elitu. Visok stupanj lokalne političke autonomije nije uključivao i ovlast nad vojskom. Porezni sistem omogućavao je ogromne prihode u zlatu i srebru.
Svaka provincija je također imala nezavisnog financijskoga kontrolora, nezavisnog vojnog koordinatora, te satrapa koji je kontrolirao administraciju i zakon. Sva trojica su direktno odgovarali velikom kralju, a broj satrapija je povećan kako bi se olakšala administracija, ali i umanjila njihova politička moć. Ovaj sistem organizacije i podjela vlasti bio je razlog stabilnosti i cjelovitosti zemlje, jer su šanse za pobunu ili separaciju smanjene na minimum. Darije je također povećao i broj članova državne uprave koja se sastojala od pisara, koji su promicali zakone i odredbe diljem monarhije.
Prema zapisima u Behistunu, Darije spominje ukupno 23 satrapije. To su : Perzija, Elam, Babilonija, Asirija, Arabija, Egipat, Morski narodi, Lidija, Jonija, Medija, Armenija, Kapadocija, Partija, Drangijana, Arija, Horazmija, Baktrija, Sogdijana, Gandara, Skitija, Satagidija, Arahozija i Maka. Pokoreni narodi prikazani su i na istočnom monumentalnom stubištu Perzepolisa, gdje su narodi svih satrapija u vrijeme iranske nove godine (Novruz) donosili poklone perzijskom vladaru.
Među ostalim, Darije je poznat i kao sjajan ekonomist. Reformirao je ekonomski sistem i uveo zlatni novac „darik“ kao fiksno platežno sredstvo. Razvijao je trgovinu unutar monarhije i s udaljenim zemljama. Na primjer, slao je ekspedicije na čelu s karijskim kapetanom Skilaksom koje su istraživale cijelu obalu Indijskog oceana od Indije do Afrike. Tijekom njegove vladavine populacija je narasla, a u gradovima cvatu obrt i industrija.
Fizikalne veličine poput mase i dužine su standardizirane tzv. „kraljevskom mjerom“, iako su Egipćani i Babilonci nastavili koristiti se vlastitim mjernim jedinicama. Takvi propisi pojednostavnili su međunarodnu trgovinu što je imalo velik utjecaj na rast perzijskog gospodarstva, kao i razvoj komunikacija i administrativne mreže.
Zakoni i pravosuđe
desno|thumb|300px|[[Kirov cilindar, prvi pisani dokument o ljudskim pravima koji datira iz 6. vijeka pne.]] Kir II. i Darije I. najpoznatiji su zakonodavci među ahemenidskim velikim kraljevima. Ti zakoni posebno se odnose na građansko pravo, koji su kasnije snažno utjecali na zakonodavstva drugih monarhija na Bliskom Istoku. Nažalost, osim Kirovog cilindra nije sačuvano više zakonodavnih dokumenata. Kirov cilindar smatra se prvim tekstom u historiji koji spominje ljudska prava, te opisuje altruističku viziju društva tog doba :
lijevo|thumb|300px|Dokument na [[Staroperzijski klinopis|klinopisu koji spominje nasljedno pravo Kserksa I. (pronađen u Perzepolisu, danas u Nacionalnom muzeju u Iranu)]]
Iako su svi ahemenidski vladari bili zakonodavci, Darije Veliki se posebno ističe zbog opsežnih reformi pravnog sistema. Reorganiziranje Perzijske Monarhije podrazumijevalo je velike prilagodbe zakonodavstva diljem zemlje, a predstavljale su bitne komponente javnog reda. Svi perzijski natpisi iz tog doba ističu Darija kao zakonodavca, te navode njegovu privrženost „božjem zakonu“ odnosno svjetonazorima koje je predstavljala zoroastrijska religija. Kraljevsko zakonodavstvo pridodavalo je istovremeno značaj lokalnim zakonima i običajima, o čemu svjedoče zapisi u egipatskim hramovima izgrađenima u Memfisu, Edfuu i Velikoj Oazi. U egipatskoj tradiciji Darije smatra se jednim od najvećih dobrotvora i zakonodavaca u egipatskoj historiji. U Bibliji se spominje kako je Darije Židovima dozvolio obnovu Salomonovog hrama, zbog čega je osigurao počasno mjestu u judaizmu, kao i Kir Veliki koji je oslobodio Židove iz babilonskog sužanjstva. Sličan odnos Darije je imao i prema Grcima kojima je financirao gradnju velikih hramova, ukidao ropstvo u grčkim gradovima, te Apolonova sveta područja oslobađao od poreza. To je stvorilo velike simpatije jonskih i makedonskih Grka prema Dariju pa su stali na perzijsku stranu tijekom Grčko-perzijskih ratova.
Perzijski veliki kralj bio je odgovoran i za sudstvo, te je osobno imenovao suce koji su nazivani „kraljevskim sucima“, zbog čega je načelo apsolutne vlasti kralja neosporivo. Uloga sudaca bila je vođenje pravne administracije te provođenje postavljenih zakona. Herodot u svojim djelima opisuje osnovna načela perzijskih sudova koja se moraju slijediti u svim okolnostima : pažljivi pregled činjenica, provjera kriminalne prošlosti pojedinca, itd. Ove stavke temelje se na zoroastrijskim svjetonazorima. Perzijski vladari pridodavali su veliku važnost pravdi; grčki historičari pisali su kako su korumpirani suci kažnjavani smrću. Kazne za kriminalce bile su vrlo stroge, kao i u ostalim zemljama regije u to doba.
Monetarni sistem
thumb|desno|200px|Tip IIIb perzijskog [[darika iz oko 490. pne.]] Darije I. je najvjerojatnije bio prvi ahemenidski veliki kralj koji je dao kovati vlastitu valutu, perzijski zlatni darik. Na tom novcu perzijski vladar prikazan je u ratničkom držanju što predstavlja i ideološku i ekonomsku simboliku. Osim zlatnog darika, kovan je i srebrni novac poznat kao siglos. Budući kako je Darije usvojio standardizirane mjerne jedinice za masu u cijeloj monarhiji što je osiguravalo pravičnost prilikom ispate poreza, masa darika bila je određena strogim propisima. Ovo je predstavljalo revolucionarnu metodu monetarnog sistema koja je uvelike pojednostavnila trgovinu i bankarstvo.
thumb|lijevo|200px|[[Srebro|Srebrni stater iz doba kilikijskog satrapa Farnabaza III. (379.-374. pne.), Britanski muzej]]
Prijelaz da novčani sistem darika spominje se na glinenim zapisima pronađenim u Perzepolisu. Tijekom prvih godina vladavine Darija Velikog plaćalo se uglavnom u naturi, tako da je sistem punu primjenu doživio tek u vrijeme vladanja Darijevog sina i nasljednika, Kserksa I. Velikog. U međuvremenu, trgovina sa drugim zemljama bila je većinom zasnovana na razmjenama u naturi, no perzijska valuta igrala je veliku važnost prilikom trgovine sa grčkim provincijama. Reforma monetarnog sistema bila je samo djelomična, budući kako su perzijski vladari gomilali zlato u svojim riznicama pa većina plemenitih metala nikada nije pretvarana u kovanice.
Porezni sistem
U vrijeme vladavine Kira Velikog i Kambiza II., perzijski vladari su kao porez primali razne darove od pokorenih naroda. Od vladavine Darija Velikog sve porezne oblasti (koji gotovo odgovaraju satrapijama) morali su plaćati fiksni porez, koji je bio definiran količinama zlata i srebra određenim u skladu sa prirodnim resursima satrapije. Neki porezni okruzi siromašni plemenitim metalima porez su plaćali specijalnim resursima; konjima, drvom, žitaricama, itd. Ovaj oblik fiksnog poreza nametnut je svim pokorenim zemljama, osim regije Fars (Perzija) u kojoj su živjeli Perzijanci. Prikupljena sredstva korištena su za financiranje troškova države i kraljevskog dvora; plaćanje službenika, javnih radova, gradnju prometnica, kanala, palača, itd.
Porezi su činili najveći izvor prihoda za Perzijsku Monarhiju, a prikupljeno zlato i srebro čuvalo se u kraljevskim riznicama u Perzepolisu, Suzi i Ekbatani. Prilikom arheoloških istraživanja u Perzepolisu otkriveno je na tisuće glinenih zapisa na klinastom pismu koje detaljno spominju aktivnosti poreznih službenika. Spominje se i druga vrsta prihoda, poput cestovnih ili gradskih tarifa koje su naplaćivane na cestama ili ulazima u grad. Rad poreznih službenika u satrapijama provjeravali su tajni inspektori koji se nazivaju „kraljevim očima i ušima“, i koji su slali izvješća o lokalnim poslovima.
Promet
350px|desno|thumb|Karta Perzijske Monarhije s označenom [[Kraljevska cesta|Kraljevskom cestom]]
Darije je ostao upamćen i po Sueskom kanalu kojeg je dao izgraditi između Nila i Sueza, i kojim su perzijski brodovi prolazili iz Crvenog mora u Mediteran i obrnuto. Respektabilni uspjesi perzijskih inženjera ostvareni su i u doba njegovog sina Kserksa koji je prilikom ekspedicije protiv Grčke dao izgraditi dva pontonska mosta preko Dardanela da omogući lakši prijelaz svojoj vojsci na europsko tlo, a kroz poluotok Atos zbog čestih oluja koje su prijetile perzijskoj mornarici prokopan je dvokilometarski kanal.
Poljoprivreda i navodnjavanje
thumb|300px|Sistem [[kanata (3D presjek)]] Perzijsko doba Ahemenida donosi velike promjene u poljoprivredi, koja je činila važnu ulogu u ekonomiji monarhije. Poboljšano je navodnjavanje diljem monarhije, posebno u područjima koja su imala ograničen pristup vodi; Egipat, Babilonija, Iran, te Centralna Azija. Navodnjavanje se vršilo pomoću složenih sistema kanata koje su razvili stari Perzijanci. Ovaj sistem posebice je unaprijedio područja modernog Irana i Afganistana gdje se taj sistem koristi i dan danas, kao i diljem svijeta. Perzijski vladari poticali su gradnju tih podzemnih kanala za navodnjavanje, a Perzijanci su ih onima koji su sudjelovali u gradnji davali u najam na period od pet generacija.
Kanat je sistem koji se sastoji od niza vertikalnih okna nalik bunarima koje pri dnu povezuje blago nagnuti kanal. Osnovne karakteristike sistema: Izvedba kanata uobičajena je za područja gdje su izvori vode neposredno podno planina, odnosno tamo gdje je izvor najbliži površini terena.
Glavni vlasnici plodnih polja i farmi bili su iranski plemići, hramovi, te ondašnja poduzeća. Razvoj poljoprivrede i navodnjavanja doveo je do razvoja slavnih perzijskih vrtova. Prema elamskom klinastom pismu pronađenom u Perzepolisu, Pasargad je na staroperzijskom jeziku nazivan Batrakataš ili Pâthragâda („Perzijski vrt“), dok današnje ime vuče korijene iz grčke izvedenice. Smatra se da grčka riječ za raj paradeisos potječe od imena grada Pasargada, koji je diljem antičkog svijeta bio poznat po prelijepim vrtovima.
Vojska
thumb|300px|desno|[[Perzijski besmrtnici|Perzijski vojnici s drevnih reljefa]] thumb|300px|Grobnica [[Kir Veliki|Kira Velikog, velikog perzijskog osvajača]]
U vrijeme Kira Velikog kada je Perzija još bila pod dominacijom moćne Medije, svi Perzijanci bili su dužni boriti se za perzijskog vladara. Osim velike strateške vojne važnosti, perzijska vojska igrala je i veliku političku ulogu osiguravanja političkog jedinstva među svim teritorijima koji su bili pod vlašću Ahemenida. Elitu perzijske vojske predstavljali su Perzijski besmrtnici koji su uvijek brojali točno 10.000 vojnika, a u vrijeme mira služili su kao kraljevska garda. Članovima tih elitnih jedinica mogli su postati isključivo Perzijanci, Medijci i Elamiti. Budući da su trenirani od rođenja prema strogim vojničkim pravilima i da su sudjelovali diljem svijeta u brojnim bitkama, često ih se smatra najkvalitetnijim vojnicima antičkog doba. Glavni general perzijskih besmrtnika (perz. hazaparati) često je nazivan „drugim iza vladara“, zapovijedao je cijelom kraljevskom vojskom. Perzijska vojska bila je podijeljena na pješaštvo i konjicu, čiji su nadređeni bili uglavnom iz perzijskog plemstva.
Perzijska vojska najviše je poznata po izvrsnoj konjici zahvaljujući kojoj su s lakoćom kontrolirali svoj prostrani imperij, te izvanrednim strijelcima. Također, iz kasnijeg ahemenidskog perioda osobito su poznata i perzijska bojna kola koja su na kotačima imali šiljke koji bi okretanjem prilikom kretanja kola doslovno raskomadali neprijateljske vojnike. Opsadne sprave koje je koristio Kir Veliki prilikom osvajanja Jonije nisu bile poznate Grcima zbog čega su ubrzo teško poraženi. Općenito, karakteristika perzijskih vojnih postrojbi (npr. sparabara) bila je fleksibilnost i brzina manevriranja, što uglavnom nije došlo do izražaja u borbama protiv Grka koji su tu perzijsku prednost neutralizirali korištenjem pogodnih terena i teškog oklopa.
Perzijska vojska imala je stalne garnizone diljem monarhije, a vodili su ih perzijski časnici. Garnizoni su postavljani uglavnom na važnim strateškim točkama, glavnim cestama, ili pak na samim granicama monarhije (kao što je otok Elefantina na Nilu). Vojnici mnogih naroda sudjelovali su u perzijskoj vojsci, što osim Perzijanaca, Medijaca i Elamita uključuje i Asirce, Feničane, Babilonce, Indijce, Grke, Egipćane, Židove, Arape, itd.
Satrapi su bili odgovorni za regrutaciju, održavanje i financiranje vojnih snaga u njihovim administrativnim jedinicama, ali nisu imali ovlasti upravljanja tom vojskom. Satrapijskim vojskama upravljali su posebni perzijski namjesnici koji su bili odani velikom kralju. U doba mira, kada nije bilo potrebe za regrutacijom, vojska je bila sastavljena uglavnom od profesionalnih perzijskih i medijskih vojnika.
Raznolikost trupa vojske Perzijske Monarhije, njihovog oružja i opreme te borbenih tehnika implicira kako su perzijski generali morali svladati složeno strateško i taktičko umijeće za djelotvorno i koordinirano zapovijedanje takvom vojskom.
Jezik
thumb|300px|desno|Trojezični [[Behistunski zapisi pisani na perzijskom, elamskom i akadskom jeziku]]
Budući kako su Perzijanci upravljali administracijom i vojskom monarhije, perzijski jezik imao je status glavnog jezika, no kao administrativni jezik korišten je i aramejski, kojeg je uglavnom koristila diplomacija. Uporaba ostalih jezika je ograničena na opseg područja u kojem su živjeli njihovi izvorni govornici. Poznato je kako se elamski jezik koristio kao službeni na sudu u regiji Fars, o čemu svjedoče zapisi iz Perzepolisa koji datiraju između 509. i 458. pne. Ostali jezici su uglavnom imali lokalnu upotrebu; egipatski, grčki, lidijski i likijski.
Elamski i akadski jezik korišteni su u trojezičnim kraljevskim natpisima, zajedno sa perzijskim koji se koristio uglavnom za reprezentativne svrhe, kao što je slučaj u Behistunu.
Život na vladarskom dvoru
Perzijski vladarski dvor imao je neograničenu vlast u monarhiji, a on uključuje samog vladara, njegovu obitelj, te perzijsko plemstvo. Na dvoru su donošene upravne i strateške odluke, koje su potom provodili njihovi podanici. Međutim, historijskih dokumenta koji se odnose na perzijsko sudstvo ima vrlo malo i neravnomjerno su raspodijeljeni.
Ovisno o boravku u različitim vladarskim rezidencijama (Perzepolis, Suza, Babilon, Ekbatana), zajedno s vladarom putovala bi i njegova obitelj, te veći dio administracije. Tijekom putovanja vladar i plemstvo boravili bi u velikom i luksuznom šatoru, postavljenim na središtu privremenog boravka i označenim posebnim simbolima. historičar Pierre Briant pretpostavlja kako su oni podsjećali na palače u Suzi i Perzepolisu. Život na vladarskom dvoru reguliran je strogim normama ponašanja. Vladar je bio okružen raznim visokim službenicima, koji su uključivali upravitelje trezora i kartoteka, te diplomate zadužene za odnose sa javnošću i stranim delegacijama. Narod je imao pravo zatražiti posjet vladaru, no morali su posredovati preko čuvara koji bi preko vladara obavještavali posjetitetlja o eventualnom odobrenju i vremenu posjeta.
Vladarevo posebno mjesto za vrijeme banketa nije bilo samo ceremonijalne svrhe, već i za očuvanje njihovog zdravlja. Važnu ulogu na vladarskom dvoru igrali su i liječnici, koji su bili stalna vladarska pratnja. Njihova uloga bila je i kontrola hrane, što znači kako se radilo od osobama od velikog povjerenja. Vladarevi liječnici nerijetko su bili i Grci i Egipćani.
Dvorane su služili i eunusi podijeljeni u dvije kategorije; one koji su služili kraljevsku obitelj, te ostale službenike. Budući kako je vladarski dvor činila šira vladarska obitelj zajedno sa plemićima, pretpostavlja se kako je broj njihove posluge bio vrlo velik. Mnogi antički autori spominju kako su perzijski vladari prakticirali poligamiju i imali mnogo djece, te kako su imali vlastite hareme. Ipak, moderni historijski dokazi govore kako prvotna pretpostavljena funkcija „harema“ u Perzepolisu nije točna, odnosno kako se zapravo radi o kraljičinim odajama. Žene s vladarskog dvora, što uključuje kraljice i princeze, imale su veliku autonomiju i imale su pravo putovati, što spominju zapisi iz Perzepolisa. Žene u Perzijskoj Monarhiji imale su velika prava u odnosu na ostatak drevnog svijeta ; u nekim pokrajinama imperija vladali su ženski satrapi, a tokom grčko-perzijskih ratova na strani perzijske vojske sudjelovala je i jedna admiralica (Artemizija I. iz Karije ).
Kao što je to slučaj u asirskoj i babilonskoj tradiciji, lov je bio omiljena zabava perzijskim vladarima. Na taj način održavali su tjelesnu formu u vrijeme mira, te su iskazivali svoju hrabrost i sposobnost. Prilikom lova bacanje prvog koplja bilo je isključivo pravo vladara. Lov je prakticiran i u posebnim vrtovima (perz. pairidaeza: „ograđeni prostor“), koji su služili i kao mjesto za opuštanje i uživanje budući da su bili bogato ukrašeni, te za lov na raznu divljač. Načini lova razlikuju se ovisno o načinu i korištenju oružja: lovili su pješice, na konju ili u kolima, a koristili su mač, luk, koplje ili mreže. Pismo koje je Darije Veliki poslao jonskom satrapu Gadatu spominje transport plodova među Eufrata i azijske obale, što svjedoči o velikom interesu vladara za hortikulturu.
Život izvan vladarskog dvora
Uzimajući u obzir kako postoji malo dokumetana iz ovog razdoblja svakodnevni život stanovnika Perzijske Monarhije i dalje je uglavnom nepoznat, za razliku od života na vladarskom dvoru. Arheološka istraživanja pokazuju kako su perzijske kuće građene većinom od opeke koja je vezivana mortom od gline i slame. Za izolaciju donjih dijelova zidova korišten je bitumen. Kuće su građene oko unutarnjeg dvorišta sa istaknutim trijemom, a najčešće su imale jednu ili dvije etaže. Budući kako su Perzijanci diljem svijeta poznati po izradi tekstila, pretpostavlja se kako su kuće bile ukrašene sagovima visoke kvalitete, te opremljene vrhunski oblikovanim namještajem.
Odijevanje je prilično poznato budući kako postoji mnogo umjetničkih ilustracija koje prikazuju ljude iz ahemenidskog doba. Perzijanci su nosili duge kapute (sa ili bez rukava) omeđene pojasom, te hlače od kože ili fine tkanine (zbog mogućnosti jahanja na konju). Obuća je od dvije vrste; zatvorenih cipela sa 3 ili 4 vezice, ili od čizama. Kape su varirale od oblika i materijala: od jednostavnih poveza preko glave, do bogato ukrašenih pletenih kapa. Boja odjeće bila je razlikovna karakteristika društvenih slojeva tog doba, crvena je boja ratnika, bijela svećenika, a plava seljaka. Vladari su se pak odijevali u sve tri boje kako bi pokazali svoj autoritet nad trima društvenim slojevima. Najvjerodostojniji izvori o perzijskoj nošnji su reljefi iz Perzepolisa.
Obrazovanje u ahemenidsko doba je relativno nepoznato. Sigurno je kako su perzijski plemići školovali svoju djecu, no većina seljaka bila je nepismena. Prema dostupnim historijskim informacijama, školovanje mladih perzijskih plemića počinjalo je u starosti od pet godina, i trajalo je deset do dvadeset godina, ovisno o izvoru. Strabon piše kako su se mladi ljudi bavili gimnastikom, te kako su obučavani za lov, korištenje koplja, prepoznavanje biljaka, te izradu odjeće i mreža. Ksenofont navodi kako je njihovo školovanje uključivalo obuku prema kojoj su trebali razviti smisao za pravdu, poslušnost, izdržljivost, upornost i samokontrolu.
Religija
thumb|350px|desno|[[Zoroastrizam|Zoroastrijski simbol farvahar (Perzepolis, Iran)]]
Pod vladavinom ahemenidske dinastije religija zoroastrizma postala je de facto državnom religijom i proširila se iz jugozapadnog Irana diljem Bliskog istoka. Zoroastrizam i njegovi svjetonazori postaju određujućim elementom perzijske kulture, a istovremeno se javlja i jak sinkretizam sa drugim religijama, posebno onima u Mezopotamiji.
Dobro u Zoroastrizmu je štovni bog Ahura Mazda. Predstavljala ga je vatra, kao simbol čistoće i moći. Zlo je prirodna sila odvojena od Ahure Mazde i suprostavljena njemu i njegovu djelu, a egzistira samo na duhovnom planu, za razliku od duhovne i fizičke egzistencije onog što je stvorio Ahura Mazda. Napad zla, odnosno zloduha Ahrimana događa se između tih dviju krajnih točaka na vremenskoj traci.
Sredinom 5. vijeka pne., odnosno u doba vladavine Artakserksa I. i Darija II., Herodot piše:
„''Perzijanci nisu prikazivali božanstva, niti su gradili velike hramove već isključivo žrtvenike, budući kako za razliku od Grka nisu vjerovali kako su božanstva ljudskog oblika. Perzijanci su prinosili žrtve Suncu, Mjesecu, Zemlji, vatri, vodi i vjetrovima.''“
Također, Herodot tvrdi kako molitva ili žrtva nije mogla biti obavljena bez nazočnosti zoroastrijskog svećenika, koji nisu bili povezani sa svećenicima niti jedne druge religije. Osim toga, funckija svećenika prenosila se nasljedno, sa oca na sina.
Umjetnost
Perzijska umjetnost u doba Ahemenida cvate, a svrha joj je prije svega veličanje slave vladajuće dinastije. Širenjem Perzijske Monarhije paralelno se širila i perzijska umjetnost, koja kulminira kada je monarhija bila na vrhuncu, prvenstveno zahvaljujući bogatim porezima koje je vladarski dvor primao iz brojnih pokorenih zemalja.
Arhitektura i urbanizam
Ahemenidska Monarhija ostavila je brojne monumentalne palače, prije svega u Suzi, Pasargadu, Ekbatani i Perzepolisu. Za razliku od mnogih drugih monumentalnih građevina starog vijeka poput Partenona u Grčkoj ili Koloseja u Rimu, perzijske građevine nisu gradili robovi već plaćeni radnici iz svih zemalja monarhije; Babilonije, Karije, Jonije, Asirije, Egipta, itd.