cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hipoteza (drama)
Hipoteze koje se nalaze uz komedije sadrže opsežnije didaskalije u poređenju s hipotezama uz tragedije. Neke od njih napisao je neki aticista u doba ranog rimskog carstva. Stihovane hipoteze, koje su retkost za tragediju, bile su izgleda uobičajene za komediju. Sve hipoteze uz Aristofanove komedije duge su deset stihova, a dve sačuvane uz Menandrove ― Namćora i Junaka ― imaju po dvanaest stihova. Starost papirusa pokazuje da ovi fragmenti nisu iz vizantijskog razdoblja, a nije pouzdano utvrđeno ni jesu li pisani helenističkim grčkim.
Alfriston Clergy House
Alfriston Clergy House je srednjovjekovna kuća smještena u selu Alfriston kraj Polegatea u engleskoj grofoviji East Sussex. Sagrađena je u 14. vijeku u stilu poznatom kao wealdenska hodnička kuća (Wealden hall house) te predstavlja jedan od najbolje očuvanih primjera narodne arhitekture iz tog vremena. Godine 1896. je postala prvom kućom koju je u svrhu očuvanja britanske kulturne baštine otkupila zaklada National Trust.
Laudon
Laudon se može odnositi na
Nenad Vekarić
Nenad Vekarić (Split, 26. prosinca 1955.), suvremeni hrvatski povjesničar, akademik.
Vekarić se bavi proučavanjem povijesti stanovništa, posebno Dubrovnika i Dubrovačke Republike, zaposlen je u Zavodu za povijesne znanosti HAZU u Dubrovniku.
Životopis
Rođen je 26. prosinca 1955. u Splitu. Pravni fakultet završio je u Zagrebu, a magistrirao je i doktorirao povijesne znanosti na Filozofskom fakultetu u Zadru. Od 1984. je zaposlen u Zavodu za povijesne znanosti HAZU u Dubrovniku, a od 1987. je upravitelj tog zavoda. Od 10. svibnja 2012. godine redoviti je član Razreda za društvene znanosti Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti.
Znanstven rad
Znanstveni opus Nenada Vekarića sadrži 20 knjiga i više od 50 znanstvenih rasprava, napisanih samostalno ili u suautorstvu. Njegov znanstveni interes usmjeren je na područja povijesne demografije, povijesti i povijesnih disciplina, posebno genealogije i onomastike, te na pravnu povijest. Najviše svoje istraživačke energije utrošio je na izučavanje povijesti stanovništva Dubrovnika i Dubrovačke Republike, a najvažnije rezultate ostvario je istražujući proces demografske tranzicije te proučavajući razne slojeve stanovništva južne Hrvatske. Pomoću metode rekonstitucije obitelji i demografskih metoda uspio je dešifrirati raskol u dubrovačkom plemićkom krugu i dokazati klanovsku pozadinu funkcioniranja dubrovačkog plemstva, što je suprotno dosadašnjim idealiziranim pogledima na dubrovački patricijat. Bez obzira kojem području pripadali, radovi Nenada Vekarića odlikuju se adekvatnim i selektivnim analitičkim pristupom, brižnom i izdašnom uporabom arhivskih vrela, utemeljenošću i odmjerenošću zaključaka i inovativnošću metoda kojima se koristi. Svojim je radovima autor znatno pridonio uvođenju povijesnodemografskih metoda u povijesnu znanost i utemeljenju povijesne demografije kao relevantne znanstvene discipline u Hrvatskoj.
Godine 2005. kreirao je doktorski studij Povijest stanovništva, što je prvi doktorski studij iz područja povijesne demografije u Hrvatskoj i prvi doktorski studij na Sveučilištu u Dubrovniku uopće. Kao upravitelj Zavoda za povijesne znanosti HAZU u Dubrovniku u posljednjih dvadesetak godina uspio je okupiti zavidan broj kvalitetnih suradnika, stvoriti krug povjesničara kojemu je Dubrovnik okosnica proučavanja i koji, njegujući timski rad, postiže izvanredne rezultate i čini jednu od najjačih istraživačkih skupina u hrvatskoj povijesnoj znanosti. Snažnom izdavačkom djelatnosti, nastojanjem izdavanja radova i knjiga na stranim jezicima i nametanjem najviših znanstvenih kriterija u interpretaciji dubrovačke povijesti uspio je postići da rezultati i edicije Hrvatske akademije budu danas široko citirani u svjetskoj literaturi koja se bavi Dubrovnikom, što sve donedavno nije bio slučaj.
Nagrade i priznanja
Dobitnik je nagrade grada Dubrovnika (1989.) za knjigu '' 'Pelješka naselja u 14. stoljeću' '', nagrade Županije Dubrovačko-neretvanske (1997), nagrade Slobodne Dalmacije za znanost (2005.), te nagrade Hrvatske akademije znanosti i umjetnosti (2005).
Jasmin Stavros
Jasmin Stavros, pravog imena Milo Vasić (Split, 1. studenog 1954. - Zagreb, 3. svibnja 2023.), bio je hrvatski pop pjevač.
Jedna od njegovih najpopularnijih pjesama ostaje Dao bi sto Amerika, koja govori o njegovom boravku u SAD-u prije povratka u Hrvatsku prije proglašavanja hrvatske neovisnosti. Trenutno ima ugovor s Hit Records-om.
Počeci glazbene karijere
Završio je osnovnu glazbenu školu (klavir) i srednju glazbenu školu (kontrabas). Također je dvije godine išao na sate solo pjevanja kod profesorice Ristić u Splitu koja mu je impostirala glas i naučila ga tehnikama pjevanja i disanja koje su mu omogućile ovako dugu pjevačku karijeru. Od dvanaeste godine svira bubnjeve, a već sa 15 godina profesionalno svira u brojnim splitskim sastavima: Delfini, Mladi batali (današnji Magazin), grupi More. 1973. godine počinje otkrivati jazz glazbu, a od 1978. godine radi kao studijski bubnjar u Jugotonu (današnja Croatia Records). Bio je jedan od najtraženijih bubnjara u bivšoj Jugoslaviji. Surađivao je s Josipom Lisac, Arsenom Dedićem, Duškom Lokinom,Mišom Kovačem, Ivicom Šerfezijem, Nedom Ukraden, Ljupkom Dimitrovskom i brojnim drugim glazbenicima. Najveći financijski uspjeh mu je donijela pjesma Đuli, koju je snimio s Danijelom. 80-ih godina je otišao u Ameriku, gdje se zadržao dvije godine i završio privatnu jazz akademiju Stanley Spector u New Yorku. Kao jedan od najboljih studenata i zapravo najbolji student iz Europe dobio je 1982. godine zelenu kartu za boravak u Americi. U tom je trenutku već imao ženu i dvoje djece zbog kojih se ipak odlučio vratiti u domovinu. Prije odlaska u Ameriku svirao je 4 godine udaraljke u HNK, a dirigirali su mu: Vjekoslav Šutej, Nikša Bareza, Silvije Bombardelli, Boris Papandopulo. Paralelno je snimao ploče i svirao u bendu Olivera Dragojevića i Meri Cetinić.
Privatni život i obitelj
Osim pjevanja Jasmin Stavros je poznat i kao strastveni ribolovac i skijaš. Šest mjeseci provodi na Korčuli, a ostatak godine u Zagrebu i zaseoku Kupeč dol kod Sv.Jane. Njegov sin 'Milo' također je vrhunski bubnjar. Bio je nekoliko godina u Grazu na jazz akademiji i par godina u Americi. Također se bavi i produciranjem, aranžiranjem, autorskim radom (skladanjem). Napravio je remix pjesme '"Umoran"', autor je glazbe za pjesmu '"Kad zbrojim dva i dva"', a na zadnjoj pjesmi '"Doma je Amerika"', radio je aranžman i produkciju. Mlađi sin Krešimir se bavi trgovinom, a njegova žena Žarka dizajnom.
Mori
Mori se može odnositi na
Srećko Šojić
Laf u srcu
U filmu Laf u srcu Srećko Šojić je igrao direktora preduzeća. Glavni lik u filmu je Sava Mitrović.
Tesna koža
U serijalu filmova Tesna koža Srećko Šojić je igrao direktora preduzeća. Glavni lik u filmovima je mlađi referent Dimitrije Mita Pantić, čiji lik je igrao Nikola Simić. Šojić je korumpirani direktor u čijem preduzeću vlada haos. On je osoba koja ne zna padeže. Šojić je dužan mafiji pare, tačnije Đoletu (kako ga on naziva) čiji lik tumači Voja Brajović. Srećko Šojić je iz mjesta Vlasotince kod Leskovca, što podržava njegov naglašeni i poprilično parodiran izgovor sa juga Srbije, karakterisan manjakom korištenja padeža i učestalim turcizmima.
Bela lađa
U seriji „Bela lađa“ Srećko Šojić je biznismen i predsednik „Stranke zdravog razuma“, koju finansira Šojićev „rođak po babi“ Tihomir Stojković „Špic“ (Predrag Smiljković). Njegov zamenik u stranci je Panjković (Dragan Vujić), a njegov večiti protivnik je Hadži-Zdravković (Predrag Ejdus), predsednik stranke „Demokratska renesansa“.
Šojić živi luksuznoj vili sa poslugom koju predvodi batler Ćirko (Aleksandar Dunić). Ulazi i u sumnjive poslove sa mafijom: mafijaškim bosom Ozrenom Soldatovićem (Dušan Golumbovski) i njegovom desnom rukom Alamunjom (Dejan Lutkić).
Castel Vecchio
thumb|Castelvecchio i [[Most Castelvecchio]] Castel Vecchio ili Castelvecchio (na italijanskom: "Stari zamak"), prvotno poznat kao Castello di San Martino in Aquaro je zamak u italijanskom gradu Veroni. Smatra se jednom od najvažnijih vojnih građevina porodice Della Scala (Scaligeri), koja je vladala Veronom u srednjem vijeku.
Počeo ga je graditi gospodar Cangrande II della Scala zajedno s istoimenim mostom godine 1354. a dovršen je 1376. godine. Kasnije, za vrijeme mletačke vlasti, dograđen je kako bi se iz njega mogli koristiti topovi. Godine 1797. je za vrijeme francuskih revolucionarnih ratova oštećen od strane Napoleona Bonaparte prilikom gušenja lokalne pobune zvane Veronska večernja.
Danas se u njemu nalazi Muzej Castelvecchio.
Planckova konstanta
thumb|right| Spomen ploča posvećena [[Maks Plank|Planku i pronalasku Plankove konstante na Humboltovom univerzitetu u Berlinu: "U ovoj kući predavao je Maks Plank, pronalazač elementarnog kvanta dejstva h, od 1889 do 1928. godine." ]] Plankova konstanta (označave se sa h) je fizička konstanta koja se koristi za opisivanje veličine kvanta. Ima centralnu ulogu u kvantnoj mehanici a dobila je ime po Planku koji ju je uveo prilikom izračunavanja zračenja crnog tela. Često se koristi i redukovana Plankova konstanta (poznata i kao Dirakova konstanta, označava se kao \hbar, a čita "ći", "h-precrtano" ili jednostavno "ć"). Plankova konstanta se takođe koristi u merenju energije emitovanih svetlosnih fotona prema izrazu E = h\nu, gde je E energija, h Plankova konstanta a \nu (grčko slovo ni) frekvencija.
Plankova konstanta i redukovana Plankova konstanta se koriste za opisivanje kvantovanja, pojave kod subatomskih čestica (poput elektrona i fotona) da se neke fizičke veličine javljaju u određenim iznosima umesto da se kontinualno menjaju po svim mogućim vrednostima.
Danas usvojena vrednost Plankove konstante |search_for=Planck prema CODATA iznosi:
Jedinice, vrednost i simboli
Vrednost Dirakove konstante:
Unikod rezerviše kodna mesto U+210E za Plankovu konstantu a U+210F  za Dirakovu konstantu.
Upotreba
Dakle, \hbar može se da se smatra "kvantom momenta impulsa".
Sebastiano Venier
Sebastiano Venier (Venecija, oko 1496. - Venecija, 3. mart 1578.) bio je 86 mletački dužd koji je vladao od 11. juna 1577. do svoje smrti.
Biografija
Uporan, metodičan i proračunat ispao je jedan od najvećih kondotijera kojeg je Venecija ikad imala, jer se pojavio u trenutku kad je osmanski pritisak na Cipar prijetio da potpuno uništi sav mletački imperij po Levantu. Sebastiano je bio neumorni graditelj flote koja je odnijela pobjedu u Bitci kod Lepanta - 1571. ali nije dugo uživao u slavi te pobjede jer je već 1572. za admirala postavljen Jacopo Foscarini, zbog starih i novih antagonizama koje su Venecijanci imali sa Don Juanom Austrijskim, a i zato da udobrovolje Španjolce.
Ipak je zbog svih predhodnih zasluga - 1577. izabran za dužda, ali kao starac od 81 godina, pa nije dugo vladao, jer je već slijedeće godine umro.
Alfriston
thumb|left|Krovovi Alfristona, iz crkvenog dvorišta
U njemu se nalazi nekoliko crkava, te župni dvor iz 14. vijeka poznat kao Alfriston Clergy House.
Obajon
Obajon se može odnositi na
Mercosur
thumb|Zemalje članice i pridružene zemlje thumb|Zastava organizacije thumb|Mercosur 2005 Mercosur ili Mercosul je kratica za zajedničko tržište Južne Amerike. Kratica na španjolskom jeziku stoji za común Mercado del Sur (zajedničko tržište) na jugu. Na portugalskom jeziku službeni je naziv kratica za Mercado Comum do Sul.
Svrha Mercosura je promicanje slobodne trgovine između zemalja članica u carinska unija.
Mercosur je konstituiran potpisivanjem ugovora u Asuncionu 26. ožujka 1991.. Tržište Mercosura obuhvaća preko 260 milijuna ljudi (2006.) na trenutno 12,8 milijuna četvornih kilometara, što predstavlja oko 72% područja Južne Amerike i 56% Latinske Amerike.
Zemalje članice su:
Pridružene zemlje članice su:
S Meksikom su 8. srpnja 2004. počeli razgovori o pridruživanju.
Cauterets
Kotret je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Gornji Pirineji koja pripada prefekturi Aržele Gazo.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1305 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 8 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 156,84 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 1000 metara (maksimalnoj 3.300 m, a minimalnoj 503 m).
Brevard
Brevard se može odnositi na
Australija (kontinent)
Australija kao kontinent obuhvaća glavnu kopnenu masu, Australiju, otoke Tasmaniju i Novu Gvineju kao i okolne manje otoke. Često se australskom kontinentu pribrajaju i otočne države Tihog oceana, a iz političkih i kulturoloških razloga, naročito Novi Zeland. Ovako proširena regija iz kulturoloških razloga naziva se Oceanijom.
Ranije se glavna kopnena masa nazivala Novom Holandijom, a kontinent (iz europskog kuta gledanja) petim kontinentom.
Povijest nastanka
mini|250px|Bojom označena paleobiogeografska područja rasprostranjenosti [[Cynognathus|cinognatusa, mezosaura, glosoptera i listrosaura omogućuju rekonstrukciju položaja danas razdvojenih kontinenata u nekadašnjoj gondvani]] Kontinent Australija bio je južni dio superkontinenta Gondvane koji se prije oko 200 milijuna godina uslijed pomicanja kontinenata odvojio od prakontinenta Pangee.
Nakon što su se, jedan za drugim Afrika i Madagaskar (prije oko 160 milijuna godina), Indija (prije oko 125 milijuna godina) i Novi Zeland (prije oko 80 milijuna godina) odvojili od Gondvane, Australija se kretala polako prema sjeveru ostavši do prije oko 45 milijuna godina povezana s Antarktikom. U tom razdoblju su Australija, Nova Gvineja i Tasmanija bili jedinstvena kopnena masa, Sahul. Prije oko 15 milijuna godina sjeverni dio Sahula sudario se s Jugoistočnom Azijom, pa se nabire gorje Nove Gvineje. Kao posljedica tog sudara nastaje Toresov prolaz koji je u to vrijeme još bio iznad razine mora. Toresov prolaz poplavljuje more tek prije oko 8.000 godina, dok je Basov prolaz poplavljen još ranije, prije oko 12.000 godina. Time je prekinuta kopnena veza između Nove Gvineje, Australije i Tasmanije.
Dok je kontinent bio povezan s Gondvanom, prevladavala je blaga klima. Nakon odvajanja od Antarktike, novi smjerovi morskih struja koje nastaju između ta dva kontinenta klima postaje hladnija i suša. To se još pojačalo nakon što su se razdvojili Južna Amerika i Antarktika i nastala hladna antarktička okopolarna struja.
Kontinent Australija danas leži na australskoj kontinentalnoj ploči koja se smatra dijelom velike indijsko-australske ploče. Obuhvaća Australiju, južni dio otoka Nove Gvineje, sjeverni dio Novog Zelanda kao i istočni dio Indijskog oceana, indijskog potkontinenta, i jedan dio Tihog oceana. Danas se kontinent pomiče u smjeru sjeveroistoka brzinom od 73 milimetra godišnje.
Geografija
mini|200px|lijevo|Položaj Australije Kontinent Australija obuhvaća glavnu kopnenu masu, Australiju i okolne otoke Tasmaniju i Novu Gvineju koju se ponekad naziva i Papua ili Irian. Najsjevernija točka leži točno na ekvatoru, na otoku Kabare, a na jug se proteže do Jugoistočnog rta na Tasmaniji na 43° južno. S istoka na zapad proteže se od Byronovog rta 153° do Cape Inscription 113° istočne zemljopisne dužine. Površinom od 8,500.000 km² velika je kao Europa i oko četiri puta veća od najvećeg otoka, Grenlanda.
Pasoš Japana
mini|desno|Novi biometrijski pasoš Japana mini|desno|Prvi Japanski pasoš izdat 1866. godine Pasoš Japana je javna putna isprava koja se državljaninu Japana izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju.
Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o japanskome državljanstvu. Pasoš Japana se izdaje za neograničen broj putovanja.
Japanskim građanima nije potrebna viza za ulazak u mnoge zemlje, između ostalih i u Republiku Srbiju.
Jezici
Pasoš je ispisan japanskim i engleskim jezikom kao i lične informacije nosioca.
Stanton, Tennessee
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 452, što je 163 (-26,5 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
OR1E1
Olfaktorni receptor 1E1 je protein koji je kod ljudi kodiran OR1E1 genom.
Olfaktorni receptori formiraju interakcije sa molekulima mirisa u nosu, čime se inicira neuronski respons koji izaziva percepciju mirisa. Oni su odgovorni za prepoznavanje i G proteinima posredovanu transdukciju mirisnih signala. Proteini olfaktornih receptora su članovi velike familije G protein spregnutih receptora (GPCR). Poput mnogih receptora za neurotransmitere i hormone, olfaktorni receptori imaju strukturu 7-transmembranskog domena. Oni su kodirani genima sa jednim eksonom. Geni olfaktornih receptora su najveća familija genoma. Nomenklatura gena i proteina olfaktornih receptora je nezavisna od drugih organizama.
Australija (kontinent)
Fizička geografija
Unutrašnjost Australije je suha i ravna. Ravni središnji dio oivičen je na istoku Velikim razvodnim gorjem s najvišim vrhom Mount Kosciuszko (2.228 metara). Ovaj planinski lanac proteže se do Victorije na jugoistoku. U rijetko naseljenom središnjem dijelu Australije nalazi se niz velikih pustinja. Ravninu krajolika samo ponegdje prekidaju uzvisine kao što je MacDonnellovo gorje. Upečatljivo obilježje australske unutrašnjosti je brdo-otok Uluru, koje Aboridžini smatraju svetim mjestom.
Za razliku od ostatka kontinenta, na Novoj Gvineji su, kao posljedica sudara s Euroazijskom kontinentalnom pločom, nastala snažno rascijepana gorja. Gorski lanac, širok oko 200 km, pruža se čitavim otokom u smjeru istok-zapad. Tu su i najviši vrhovi kontinenta, Puncak Jaya s 4.884 m i Mount Wilhelm s 4.509 m.
Poznatije rijeke kontinenta su Darling, Murray, Snowy river i Sepik na Novoj Gvineji. Unutrašnjost Australije nema puno rezervoara slatke vode. Obilježja australske unutrašnjosti su slana jezera kao Lake Eyre, koje je položajem na 15 m ispod razine mora ujedno najniža točka kontinenta.
Klima
mini|200px|Klimatska područja Australije Kontinent se nalazi je pod utjecajem tri vrste klima: na području sjeverno od Jarčeve obratnice vlada tropska klima, južno od obratnice je područje suptropske, a krajnji jug i Tasmanija su u području hladne umjerene klime.
Krajnji sjever (Nova Gvineja), izložen je tijekom cijele godine snažnim tropskim pljuskovima. Prosječna temperatura na obali ovdje je uglavnom oko 27 °C, dok u višim brdskim područjima može noću biti i mraza. Na najvišim vrhovima ima i ledenjaka.
Područje glavnine kopnene mase izloženo je izraženim sezonskim razlikama klime. Glavni utjecaj na klimu tog područja imaju tri čimbenika: pojas tropskog niskog pritiska, utjecaj pasatnih vjetrova i subpolarni zapadni vjetrovi. Za vrijeme ljetnog dijela godine, od studenog do travnja, zbog vrućinom uzrokovanog niskog tlaka, česti su snažni pljuskovi. Pored toga, nad Timorskim morem često dolazi do tropskih ciklona. Trenutno, područje južne Australije nalazi se pod utjecajem suptropskog pojasa visokog pritiska (anticiklona) i zato uglavnom nema padavina.
Suprotno tome, zimi, u razdoblju između svibnja i listopada, nema padavina na sjeveru jer se u to vrijeme na tom području oblikuje područje visokog atmosferskog tlaka. Jug i jugozapad zemlje nalaze se u području zapadnih vjetrova i izloženi su padavinama. Istočni dio kontinenta, izložen jugoistočnim pasatima, također cijelu godinu imaju puno padavina.
Središnji dio kontinenta je većinom cijelu godinu suh. Oko 80 % površine Australije ima semiaridnu i aridnu klimu s manje od 250 mm padavina godišnje.
Južna Australija je najgušće naseljeno područje izloženo južnoj ozonskoj rupi.
Diksi
Diksi se može odnositi na
Southampton, New York
Sauthempton je grad u američkoj saveznoj državi Njujork.
Australija (kontinent)
Ekologija
desno|okvir|[[Mala rajska ptica (Paradisaea minor)]] Zbog veličine i položaja, Australija ima brojne pa i vrlo različite ekosisteme, od pustinja, stepa i savana preko umjerenog područja do tropskih kišnih šuma. Zaštićeni su brojnim nacionalnim parkovima Australije i Lorentzovim nacionalnim parkom na zapadu Nove Gvineje. Jedinstven ekosistem čini 2.012 km dug Veliki koraljni greben. Ovaj koraljni greben ispred sjeverozapadne obale Australije UNESCO je proglasio svjetskom baštinom.
Southampton, New York
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.109, što je 856 (-21,6 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Australija (kontinent)
Ekologija
Biogeografija australske regije uključuje i indonezijske otoke istočno od Balija. Granica s orijentalnim područjem je Wallaceova linija. Zbog dugotrajne izoliranosti kontinenta ovdje se ustalila flora i fauna na koju gotovo da nije utjecao evolucijski razvoj na drugim kontinentima. Sve recentne vrste jednootvornih životinja žive samo u Australiji i na Novoj Gvineji. Pored toga, ovdje je najveća brojnost različitih vrsta tobolčara na svijetu. Posebnosti ptičjeg svijeta su, na primjer, rajske ptice, porodica koja nastanjuje jedino tropska područja. Flora ima sličnosti s elementima flore Južne Amerike kao i fosilni nalazi na Antarktici, što ukazuje na kasno razdvajanje tih kontinenata.
Štelerova morska krava
Štelerova morska krava (Hydrodamalis gigas) je izumrla vrsta sisara iz reda morskih krava (Sirenia), a porodice dugonga (Dugongidae). Nekada je bila rasprostranjena širom severnog Pacifika, ali se vremenom održala samo u priobalju nenaseljenih Komandorskih ostrva. Evropljani su je otkrili 1741, za vreme ekspedicije Vitusa Beringa, kada je opisao prirodnjak Georg Šteler. U narednih 27 godina je lovljena do izumiranja.
Australija (kontinent)
Ekologija
Na kopnu Australije ekološku ravnotežu ozbiljno ugrožavaju neozoni, životinjske vrste koje je ovamo doveo čovjek. Tako su lisice, mačke i psi doprinijeli izumiranju više vrsta malenih tobolčara, kopitari uništavaju osjetljivo tlo, dok radi lova uveženi divlji kunići uspješno konkuriraju domaćim biljojedima.
Štelerova morska krava
Opis
mini|left|Skelet štelerove morske krave u Pariskom muzeju. Štelerova morska krava je bila mnogo veća od svojih preživelih srodnika, lamantina i dugonga. Dužina joj je iznosila preko 8 metara. Bila je teška do 12 tona. Prema zapisima Štelera, ličila je na veliku foku, ali je imala razvijene prednje noge i rep poput kita. Njena koža je bila crna i debela, a glava mala u odnosu na telo. Hranila se morskim algama u krdima. Bila je potpuno pitoma, spora i verovatno nije mogla da roni.
Izumiranje
Fosilni nalazi potvrđuju da je štelerova morska krava nekad bila rasprostranjena duž čitavog priobalja severnog Pacifika, na jugu do Kalifornije i Japana. Vremenom su je domoroci istrebili iz tih oblasti, tako da se održala samo oko Komandorskih ostrva, koja su bila nenaseljena. U vreme dolaska Beringove ekspedicije 1741. godine, bila je već veoma retka. Veruje se da je tadašnja populacija brojala manje od 1.500 jedinki. Beringova ekspedicija je počela da ih lovi 6 meseci pre odlaska sa ostrva, radi mesa i kože. Po Štelerovim zapisima, meso je bilo ukusno, slično goveđem, dok je koža idealna za obuću, kaiševe i pokrivanje čamaca. Nakon povratka ekspedicije u Rusiju, vest se brzo proširila, tako da narednih godina stiže mnogo brodova radi lova. Morske krave su nemilosrdno izlovljavane pomoću harpuna. Samo jednu od pet životinja bi uspeli da izvuku iz vode, dok bi ostale bežale ranjene i umirale, ostavljajući meso neiskorišćeno. Često su trgovci krznom svraćali na ostrvo da bi se snabdeli mesom morske krave, koje se sporo kvarilo, te je zbog toga bilo idealno za duža putovanja. Istraživač Martin Sauer, zapisao je u svom dnevniku da je poslednja morska krava kod Beringovog ostrva ubijena 1768. godine, tako da je vrsta izumrla 27 godina nakon otkrića.
Australija (kontinent)
Stanovništvo
Australski kontinent je s oko 28,4 milijuna stanovnika, nakon Antarktika, najmanje naseljen kontinent.
Domoroci
Domorodačko stanovništvo kontinenta sastoji se od Aboridžina na glavnoj kopnenoj masi, i Papuanaca i Melanezijaca na okolnim otocima. Ove skupine ne tvore jedinstvene kulture, nego se sastoje od niza jezično i kulturološki odvojenih zajednica. Konkretno, stanovništvo Nove Gvineje smatra se jednim od najheterogenijim na svijetu. Dok domorodačko stanovništvo na Papui Novoj Gvineji i danas još čini gotovo polovicu ukupnog stanovništva, u Australiji je udio Aboridžina u ukupnom stanovništvu još samo nepunih 2 posto. Tasmanci, domorodačko stanovništvo Tasmanije je nakon dolaska Europljana gotovo potpuno iskorijenjeno.
Colle Buono, Chieti
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 132 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 402 m.
Australija (kontinent)
Doseljavanje
Zbog različite kolonijalne prošlosti australskih regija različit je i uzorak doseljavanja. Tako je većina ranije doseljenog stanovništva britanskog porijekla, dok je od 1970-ih godina značajno naraslo doseljavanje iz azijskih područja. Dok u Papui Novoj Gvineji doseljavanje nije nikada imala značajne razmjere, Indonezija je u okviru svog Transmigrasi programa (preseljavanje i naseljavanje stanovništva) uglavnom sa Sumatre i Jave doselila oko 1,2 milijuna ljudi na zapadni dio Nove Gvineje.
Jezici
U Novoj Gvineji se i danas govori više stotina jezika, ali se kao jezik šire komunikacije nametnuo tok pisin, jedan od mnogih kreolskih jezika. Službeni jezik Australije i Nove Gvineje je engleski, dok se na zapadu, koja je jedna od pokrajina Indonezije, to je Bahasa Indonezija.
Religija
Većina stanovništva pripada kršćanskim religioznim zajednicama, prije svega u Papui Novoj Gvineji gdje su zbog uspješnog misionarenja oko 96 posto stanovništva kršćani. Provođenje vjerskih rituala vrlo često je povezano s animističkom vjerskom pozadinom. Na zapadu otoka oko 20 % stanovništva su islamski doseljenici iz Indonezije.
Rudno bogatstvo
Kontinent ima zlato, srebro, dijamante, kameni ugljen, željeznu rudu, boksit, nikal, kositar i uran. 55 % australskog izvoza sastojao se 2002. godine od izvoza sirovina, pri čemu je s 11.1 % kameni ugljen bio najvažniji izvozni proizvod. Za Papuu Novu Gvineju je izvoz sirovina bio još važniji. Činio je 70 % do 80 % ukupnog izvoza. Najvažnije sirovine su zlato, nafta i bakar. Na zapadu Nove Gvineje je najveći rudnik bakra na svijetu. Ilegalna trgovina drvom ima ogromno gospodarsko ali i ekološko značenje.
Poljoprivreda
Obrada zemlje u državi Australiji moguća je samo u obalnim područjima gdje se čak i najbolje površine, koje su pretežno na jugoistoku i gdje se uzgaja vinova loza, moraju povremeno navodnjavati. To je razlog zašto se najveći dio poljoprivredne proizvodnje sastoji od ekstenzivnog stočarstva.
S oko 100 milijuna ovaca 2003. godine Australija je proizvodila oko 25 % svjetske proizvodnje vune. Uzgajaju se u područjima koja su još donekle plodna, na farmama koje imaju prosječno oko 3.000 ovaca, no nisu rijetke ni farme s više od 100.000 životinja.
Poljoprivreda Papue Nove Gvineje i zapadne Nove Gvineje uglavnom ima lokalni karakter.
Gadsden
Gadsden se može odnositi na
Tradicija
Tradicija je prije svega usmena predaja znanja, vještina, načina ponašanja i običaja unutar jedne kulture ili skupine ljudi. No, korištenje te riječi nije uvijek jednoznačno. Između ostalog, pod tradicijom se podrazumijeva
Galf
Galf se može odnositi na
Logor Stara Gradiška
thumb|250px|Pogled na koncentracijski logor Stara Gradiška minijatura|Djeca sa Kozare u logoru Stara Gradiška posle [[Bitka na Kozari|kozaračke ofanzive 1942.]] thumb|Majke i djeca zatvoreni u tornju koncentracijskog logora thumb|Zarobljenici sjede na polju logora Koncentracijski logor Stara Gradiška bio je koncentracijski logor u nekadašnjoj kaznionici u tvrđavi Stara Gradiška, na lijevoj obali rijeke Save, kojeg su od 1942. do 1945. vodile ustaše tijekom Drugog svjetskog rata u NDH.
U logoru je vršeno istrebljenje "nepoželjnih osoba", uglavnom Srba, Židova, Roma i Hrvata, a ubijen je veliki broj žene i djece. Prvobitno je bio zamišljen kao ustaški logor za preodgoj političkih zatočenika Hrvata. Bio je peti podlogor logora Jasenovac.
Prema poimeničnom popisu žrtava KCL Jasenovac, Spomen-područja Jasenovac, koji obuhvaća istraživanja do 31. kolovoza 2007. godine, utvrđena su imena i podaci za 12.790 osoba ubijenih u ustaškom logoru u Staroj Gradiški. Druge procjene sežu i do 75.000 žrtava.
Opis logora
Kaznionica/zatvor u tvrđavi Stara Gradiška, prema sačuvanim podacima postoji od 1799, kada su u tvrđavu zatvarani francuski vojni zarobljenici. Tokom austrijske vladavine, kao i u međuratnom razdoblju, u vreme Kraljevine Jugoslavije, u tvrđavi je postojala kaznionica. Za razliku od kaznenih zavoda u Lepoglavi i Sremskoj Mitrovici, koje je takođe ustanovila Austro-Ugarska, a koje je nakon Prvog svetskog rata preuzela Kraljevina SHS/Kraljevina Jugoslavija, u starogradiškoj kaznionici nisu zatvarani politički kažnjenici.
Prvi zatočenici koje su u Staroj Gradiški izolovale vlasti Nezavisne Države Hrvatske bili su srpski civili iz Bosanske Gradiške, Nove Gradiške i Slavonskog Broda, koji su u starogradiškoj kaznionici zatočeni sredinom maja 1941.
Kaznionica u tvrđavi Stara Gradiška je pretvorena u logor krajem 1941, odnosno početkom 1942. Logor u Staroj Gradiški, koji je zvanično nazivan: "Ustaška obrana, Zapovjedništvo sabirnih logora Stara Gradiška", ili logor Jasenovac V, upravljala je Ustaška obrana, vojna formacija Ustaške nadzorne službe, zadužena za nadzor sistema logora NDH. Ustaška obrana bila je svojevrsni pandan nacističkim SS odredima. Prvi komandant Ustaške obrane bio je Mijo Babić, koga je nakon pogibije (1941) nasledio zloglasni Vjekoslav Maks Luburić. Maks Luburić je u povremeno duže boravio kako u logoru Stara Gradiška (Jasenovac V), tako i u logoru Jasenovac (Jasenovac III).
Prvi objekat logora u Staroj Gradiški postala je Kula iznad južnog ulaza u tvrđavu, u neposrednoj blizini savske obale. Kula je zidana u prvoj polovini 18. stoleća. Tokom vremena njene prostorije su oronule usled vlage tako da su prostorije u Kuli bile više nego neuslovne za boravak ljudi. Zatvaranje u Kuli bio je očigledan vid mučenja logoraša. Ovo potvrđuje i činjenica da Kula nije bila deo kaznionice u predratnom Kaznenom zavodu. U nekoliko spratova u Kuli su isprva zatvarani i muškarci i žene, da bi tokom 1942. Kula postala deo tzv. Ženskog logora, gde su boravile žene sa decom, a nakon likvidacije kozaračkih i drugih srpskih i jevrejskih žena i dece, Kula je postala deo logora za komunistkinje i antifašistkinje.
Muškarci su tokom 1942. izdvojeni u tzv. Muškom logoru koji je obuhvatao zgrade predratne kaznionice. Reč je o delu tvrđave koji je takođe podignut u 18. veku, u istočnom krilu tvrđave. Pored ovih zgrada nalazila se improvizovana bolnica u čijim podrumima su se nalazila "najgora mučilišta u općoj mučionici koja se nazivala ustaški logor".
U sastavu tvrđave, odnosno logora, nalazile su se pravoslavna i katolička crkva, obe izgrađene u 18. veku. Pravoslavna crkva u Staroj Gradiški porušena je od strane ustaša 1942, dok je pravoslavno groblje, koje se nalazi neposredno uz tvrđavu, devastirano. Od sredine 1942. katoličkom stanovništvu iz obližnjih sela Donja Varoš i Gornja Varoš, bilo je zabranjeno da posećuju katoličku crkvu u tvrđavi kako ne bi postali svedoci užasa ustaškog logora. Katolička crkva u Staroj Gradiški porušena je 1947.
Načini likvidacija logoraša
Logoraši su ubijani vatrenim oružjem, čekićima i noževima. Židovske i srpske žene sa slabom ili malenom djecom, stanovnici "Kule", su izgladnjivane i mučene u "Hotelu Gagru", podrumu koji je Nikola Gagro koristio kao mjesto za mučenje. Drugi su zatvorenici ubijeni plinom.
Pokusi sa plinom su isprva provođeni kod veterinarskih štala blizu "Ekonomije", gdje su prvo ubijali konje a potom ljude otrovima (Sumporov dioksid i Ciklon B). Pokusi ubijanjem plinom provođeni su i nad djecom. Narednik Ante Vrban nadgledavao je učinke otrova. Prema procjenama, tisuće djece iz Kozare je ubijeno plinom u svibnju 1942., a potom još 2.000 u lipnju 1942. Kasnije se broj ubijene djece smanjio na 400-600. Tijekom suđenja, Vrban je priznao da je slabiju djecu ubijao Ciklonom B.
Svjedokinja Cijordana Friedlender svjedočila je o logoru: "U to vrijeme, svježe žene i djeca su stizali u logor Stara Gradiška. Otprilike 14 dana kasnije, Vrban [zapovjednik logora] naredio je da se sva djeca odvoje od majki i stave u jednu sobu. Deset od nas je dobio naredbu odnijeti ih tamo u dekama. Djeca su puzala po podu sobe, a jedno dijete je stavilo ruku i nogu kroz vrata, tako da se ne mogu zatvoriti. Vrban se zaderao: 'Gurnite ga!' Kada to nisam učinila, zalupio je vrata i zdrobio dijetetovu nogu. Potom je zgrabio dijete za noge i lupio je o zid dok nije bilo mrtvo. Nakon toga nastavili smo nositi djecu. Kada je soba bila puna, Vrban je donio plin i ubio ih sve."
Svjedokinja Milka Zabičić tvrdi da je ubijanje plinom zaustavljeno zbog najavljenog posjeta delegacije Crvenog križa 1943. godine, no ona je stigla tek u lipnju 1944. Napravljeni su posebni kamioni radi ubijanja židovskih žena i djece koji su stizali iz logora u Đakovu 1942. Svjedok Šimo Klaić tvrdi da je jedan kamion imao ispušnu cijev spojenu u komoru sa zarobljenicima. Dinko Šakić je nekoliko puta prevozio kamion sa logorašima.
U podrumu 3 "Hotela Gagro", zatvorenici su izgladnjivani, mučeni i potom zadavljeni žicom.
Antun Vrban, Nada Luburić, Maja Buždon, Jozo Stojčić i Miroslav Filipović-Majstorović su bili na glasu najokrutnijih pripadnika logorske uprave. Jednom su se, navodno 29. kolovoza 1942, kladili tko će ubiti najviše zatovrenika.
Prema sećanju starogradiških logoraša Bogde Jadrešina i Branka Jakopčevića, ustaše su pod rukovodstvom Maksa Luburića, krajem marta ili početkom aprila 1942, odlučile da glađu i žeđu umore 20 zatočenih komunista.
Stanje u logoru i položaj logoraša
Najstariji i jedan od najdragocenijih narativnih istorijskih izvora o stanju u logoru i položaju zatočenika predstavlja Dnevnik Diane Budisavljević. Ovaj izvor je značajan jer nastaje neposredno nakon proživljenog iskustva posete logoru, kao dnevnički zapis, a ne kao sećanje godinama nakon rata. Dnevnik Diane Budisavljević publikovan je 2002. u Zagrebu. Diana Budisavljević, stanovnica Zagreba, austrijskog porekla, učestvovala je u spašavanju dece i drugih zatočenika ustaških logora u okviru inicijative koja se u literaturi naziva Akcija Diana Budisavljević.
Diana Budisavljević je sa grupom saradnika posetila logor Stara Gradiška 9-10. jula 1942. U Dnevniku je ostavila potresno svedočenje o položaju najmlađih zatočenika, kozaračke dece, koja su pred njenim očima umirala od gladi, iscrpljenosti i zaraznih bolesti, usled rešenosti uprave logora, uključujući Maksa Luburića koji se tada nalazio u Staroj Gradiški, odnosno usled rešenosti ustaškog režima da uništi živote što većeg broja logoraša.
Diana Budisavljević opisuje susret sa Maksom Luburićem u logoru, prilikom evakuacije jednog broja dece, 9-10. jula 1942.
Hrvatski književnik Ilija Jakovljević, jedan od zatočenika, opisuje mučenje žeđu u ustaškom logoru Stara Gradiška:
Hrvatska komunustkinja, Helena Pachl-Mandić, jedna od zatočenica, opisuje nehigijensko stanje u logoru početkom 1942. godine:
Hanns Kräly
Hanns Kräly (16. januar 1884 – 11. novembar 1950) bio je njemački novinar, filmski glumac i scenarist, najpoznatiji kao bliski suradnik Ernsta Lubitscha. Također je poznat i po kazališnoj komediji Kohlhieselove kćeri koja je nekoliko puta adaptirana za film. Njegov scenario za film The Patriot je 1930. osvojio Oscara.
Logor Stara Gradiška
Stradanje stanovnika sela Uskoci
Selo Uskoci je udaljeno od Stare Gradiške 1,5 km i predstavlja najbliže naselje Staroj Gradiški. Selo je uoči Drugog svetskog rata bilo etnički mešovito sa pretežnom srpskom većinom. Ustaše iz logora Stara Gradiška ubili su tokom Drugog svetskog rata 166 poimenice poznatih srpskih stanovnika Uskoka. Najveći broj stanovnika ovog mesta ubijen je od strane starogradiških ustaša 6. januara 1944, kada su ustaše organizovano upali u selo i započeli nasumično pucanje po seoskim kućama i neselektivno ubijanje lokalnih srpskih stanovnika. Ubijen je svaki srpski stanovnik Uskoka koji nije uspeo da se u ovom metežu skloni. Seoska domaćinstva su potom opljačkana, a jedan broj kuća je spaljen. Svi ubijeni su bili civili jer u selu nije bilo pripadnika partizanskog pokreta. Ovaj zločin treba posmatrati u kontekstu prethodnih vojnih operacija u okolini Stare Gradiške i Bosanske Gradiške, ali i u kontekstu širih genocidnih radnji koje su sprovodili pripadnici ustaškog pokreta.
Ustaše iz logora Stara Gradiška odgovorni su za smrt velikog broja stanovnika obližnjih srpskih naselja u kotaru Nova Gradiška i kotaru Novska, pri čemu se izdvaja stradanje stanovnika sela Mlaka i Jablanac.
Kraj logora
U travnju 1945, partizani su se borili u blizini Stare Gradiške, tako da su ustaše počele čistiti logor, ubijajući neke zatvorenike a druge odvozeći vlakovima u Jasenovac. Neki preživjeli, kao što su Šimo Klaić, su na sudu Šakiću tvrdili da je Stara Gradiška "bila grozna, kao da je sve zlo Stare Gradiške i Jasenovca bilo tamo skupljeno na jednom mjestu". Logor je napokon zatvoren kada je to područje oslobodila Jugoslovenska armija u travnju 1945.
U razdoblju između 15.-20. travnja i 10.-21. svibnja 1946. godine, Zemaljska komisija na području Stare Gradiške iskopala je i pregledala razne razne lokacije na kojima su pronađeni leševi žrtava u logoru. Ukupno je pronađeno 2.570 leševa.
Poznati logoraši logora Stara Gradiška
Među logorašima logora Stara Gradiška (Jasenovac V) nalazili su se i pojedini istaknuti učesnici Narodnooslobodilačkog pokreta, Komunističke partije Hrvatske i Komunističke partije Jugoslavije, kao i drugi antifašisti. Neki od njih bili su zatočenici i logora Jasenovac (Jasenovac III).
Stara Gradiška nakon 1945.
Nekadašnja kaznionica u tvrđavi Stara Gradiška, koju su ustaše pretvorile u logor smrti, nakon Drugog svetskog rata pretvorena je u Kazneno-popravni dom (KPD) Stara Gradiška. U KPD Stara Gradiška u prvim posleratnim godinama zatvarani su pripadnici ustaškog pokreta, uključujući počinioce ratnih zločina, zatim pripadnici struktura Nezavisne Države Hrvatske, kao i katolički sveštenici koji su pružali aktivnu podršku režimu NDH i nemačkoj okupaciji. Prema sećanjima bivših zatočenika iz ovog perioda, režim u KPD Stara Gradiška bio je vrlo strog.
Tokom narednih decenija KPD Stara Gradiška postaje mesto za izolaciju počinilaca težih krivičnih dela osuđenih na višegodišnje zatvorske kazne, kao i mesto za izolaciju pripadnika građanske i nacionalističke hrvatske opozicije, naročito nakon 1971. U ovom razdoblju KPD Stara Gradiška poznat je po vrlo lošim uslovima boravka za zatočenike, stoga se izolacija počinilaca teških kivičnih dela i političkih zatvorenika na ovoj lokaciji smatrala dodatnom kaznom.
KPD Stara Gradiška rasformiran je i zatvoren 1990. Međutim, 1991. Stara Gradiška je od strane čelnika Republike Srpske Krajine i uz pomoć Banjalučkog korpusa JNA pretvorena u zarobljenički logor. U Staroj Gradiški su zatvoreni i zlostavljani brojni Hrvati s područja zapadne Slavonije i nesrpsko stanovništvo iz sjeverozapadnog dijela Bosne i Hercegovine te srpski vojni bjegunci. Helsinki Watch i Međunarodni odbor Crvenog križa potvrdili su postojanje logora. Zatvorenici su držani od kolovoza 1991. do 29. srpnja 1993.
Enhiridion Epikteta
Enhiridion (Enchiridion) ili Priručnik Epikteta, (Ἐγχειρίδιον Επικτήτου), često nazivan jednostavno "Priručnik" je kratki niz uputa za praktičnu primjenu stoičke etike na svakodnevni život, koju je početkom 2. vijeka sastavio Epiktetov učenik Arijan.
Indijan River
Indijan River se može odnositi na
Bujuruldija
Bujuruldija (turski: buyuruldu) je osmanska pravna isprava koja sadrži zapovijedi pripadnika središnje osmanske vlasti i namjesnika pokrajina. Formom bujuruldije isprva su se služili samo predstavnici središnje osmanske vlasti, uglavnom veliki veziri. Namjesnici pokrajina počeli su ju rabiti u 17. stoljeću, a prije toga su svoja naređenja pisali u obliku pisma. Bujuruldije su pisane prepoznatljivom vrstom divani pisma, deblje izvučenih, slobodnih i raskošnih poteza.
Jednako kao na vrhu fermana i na vrhu bujuruldije nalazi se prizivanje Boga izraženo rječju "On". Tekst započinje nabrajanjem adresata kojima je bujuruldija upućena. To su uglavnom kadije, kapetani, zapovjednici (age), dizdari (kastelani), časnici, vojvode (vojni glavari vlaških nahija), janjičarski serdari (janjičarski starješine u pojedinim mjestima ili nahijama) , uglednici, janjičarski pročelnici u gradovima , ljudi od znanja , pandur-baše i panduri, emini (carinici) i posebno dubrovački emini. Namjesnici su bujuruldije izdavali podređenim službenim osobama koje su djelovale unutar granica njihova namjesništva. Adresati su primali na uvid prijepise bujuruldija koje su kao ovlaštene osobe prepisivali kadije ovjeravajući ih svojim pečatom. Za razliku od fermana u bujuruldijama nema pravila uz nazive adresata upisivati pohvalne pridjeve i molitve za jačanje i povećanje adresatovih vrlina. Iznimka je kadija koji najčešće nosi naziv "čuvar Šerijata" uz uobičajenu molitvu "neka mu se povećaju vrline". Većina drugih službenika nosi naziv "uzori", odnosno "ponosi među slavnima", "među njima sličnima", "među uglednima", uz molitvu "neka im se poveća slava" ili "snaga".
Osmanska diplomatika dijeli bujuruldije u dvije skupine. Jednoj pripadaju one koje su napisane u gornjem dijelu isprave, tj. iznad raznih vrsta podnesaka, poput molbi, žalbi, skica dermana, službenih izvješća, predstavki (arzuhala). Budući da su problematične okolnosti i prijedlog kako ih riješiti iznesene u podnesku, bujuruldija sadrži samo obično vrlo kratku zapovijed. Iako je namjesnikovo naređenje tek dio ovakve isprave, uobičajeno je da se ona cijela naziva bujuruldijom. Drugoj skupini bujuruldija pripadaju one napisane same za sebe, koje obuhvaćaju i opis okolnosti i naređenje. Rješenje s bujuruldijom Mehmed-paše Kukavice iz 1754. poznato je kao "Travnički sporazum" kojim je okončan dugotrajni spor Dubrovčana i Mlečana. Tekst bujuruldije obično završava izrazom buyuruldu (naređeno je) ispisanim u obliku nečitljive valovite crte zaobljenih ili oštrih vrhova. U produžetku slijedi oznaka nadnevka izdavanja, a oznaka mjesta izdavanja nije upisivana. Uz naređenje učiniti tako ponekad dolazi i upozorenje s prijetnjom nipošto ne postupiti drukčije.
Okičobi
Okičobi se može odnositi na
Bully (Rona)
Bili je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Rona-Alpi, u departmanu Rona koja pripada prefekturi Lion.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1739 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 138 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 12,59 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 313 metara (maksimalnoj 427 m, a minimalnoj 230 m).
Cossira, Latina
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 78 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 75 m.
Vokala
Vokala se može odnositi na
Lantan(III) bromid
Lantan(III) bromid je hemijsko jedinjenje, koje ima molekulsku masu od 378,617 Da.
Pasoš Bugarske
Pasoš Bugarske je javna putna isprava koja se državljaninu Bugarske izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju. Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o državljanstvu Bugarske. Pasoš Republike Bugarske se izdaje za neograničen broj putovanja.
Bugarska je potpisnica Šengena, ali ugovor sa Bugarskom još nije primenjen.
Građanima Bugarske nije potrebna viza za ulazak u Republiku Srbiju.
Jezici
Pasoš je ispisan bugarskim i engleskim jezikom kao i lične informacije nosioca.
Ratko Rudić
Ratko Rudić (Beograd, 7. lipnja 1948.), hrvatski je vaterpolski trener i nekadašnji vaterpolist, trenutačno izbornik brazilske vaterpolske reprezentacije. Ukupno u igračkoj i trenerskoj karijeri osvojio je 64 trofeja od čega 19 klupskih naslova i 45 reprezentativnih medalja uključujući 18 zlatnih a na najcjenjenijim velikim seniorskim natjecanjima poput europskih i svjetskih prvenstava i olimpijskih igara osvojio je 21 medalju uključujući 10 zlata. Kao igrač i trener je u razdoblju 1968.-2012. ukupno 11 puta sudjelovao na olimpijskim igrama što je apsolutni rekord u povijesti hrvatskog sporta. Rodio se u obitelji Hrvata vojnog zrakoplovca, zbog čega se i rodio u Beogradu. U mladosti je živio u Beogradu (2 godine), Rijeci (4 godine), Zadru (4 godine), Splitu (4 godine) i Zagrebu (6 godina).
Igračka karijera
Igračka karijera mu je trajala 20 godina od čega 18 sezona u seniorskoj konkurenciji. Bio je igračem klubova "Jedinstvo" iz Zadra 1959.-1960., "Jadrana" iz Splita 1961.-1971. gdje je za prvu ekipu debitirao 1964. i "Partizana" iz Beograda 1971.-1981. te juniorske i B reprezentacije SFRJ. Za seniorsku reprezentaciju SFRJ zabilježio je 297 nastupa u razdoblju 1968.-1981. i zabio 80 golova na službenim natjecanjima. Kao igrač je osvojio ukupno 26 trofeja od čega 17 klupskih naslova i 9 reprezentativnih medalja.
Bio je član reprezentacije na OI 1968. u Ciudad Mexicu ali zbog ozljede prije početka turnira nije bio među 11 igrača koji su osvojili zlatnu medalju. Lažno je optužen za uzimanje dopinga na svjetskom prvenstvu 1975. u Caliu, zbog koje je reprezentacija izbačena iz borbe za medalje no naknadnom analizom utvrđeno je da nije uzeo doping te je oslobođen svake odgovornosti. Na posljednjoj pripremnoj utakmici uoči olimpijskih igara u Montrealu 1976. godine slomio je šaku pa nije igrao na olimpijskom turniru. Nakon svih pehova koje su ga pratili tokom karijere najveći uspjeh s reprezentacijom mu je osvajanje srebrne medalje na OI 1980. u Moskvi.
Zlato - MI u Izmiru 1971., MI u Splitu 1979.
Srebro - OI u Moskvi 1980., EP u Jönköpingu 1977., MI u Alžiru 1975.
Bronca - SP u Beogradu 1973., EP u Barceloni 1970., EP u Beču 1974., Svjetski kup u Beogradu i Rijeci 1979.
Juniorski prvak Jugoslavije - 1966. (Jadran - kapetan ekipe)
Zimsko prvenstvo Jugoslavije - 1967. (Jadran) i 1972. (Partizan)
Prvak Jugoslavije - 1972., 1973., 1974., 1975., 1977., 1978., 1979. (Partizan)
Kup Jugoslavije - 1973., 1974., 1975., 1977., 1979., (Partizan)
Prvak Europe - 1974. i 1975. (Partizan);