cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Željko Pavličević
Trenerska karijera
Željko Pavlićević počeo je igrati  košarku 1969.g. u juniorima Lokomotive iz Zagreba. Već tijekom igračke karijere i studiranja na Kemijsko-tehnološkom fakultetu radi u školi košarke. Prošavši sve kategorije u klubu, kadete, juniore, 1975. postaje u Ciboni (do tada Lokomotivi) pomoćni trener M. Novoselu. U sezoni 1984./85. promaknut je na mjesto glavnog trenera, ali samo u domaćim natjecanjima (Euroligu je vodio M.Novosel). Već u prvoj sezoni sa Cibonom osvaja Kup Jugoslavije i prvenstvo Jugoslavije (protiv Crvene zvezde), te kao pomoćni trener sudjeluje u osvajanju prvog naslova Kupa europskih prvaka (prethodnika današnje Eurolige) sa Cibonom u Ateni protiv Reala iz Madrida. Sljedeće sezone, 1985./86., kao glavni trener Cibone oslabljene neigranjem Andra Knege (otišao u Caju Madrid) i Aleksandra Petrovića, no sa s novom zvijezdom Draženom Petrovićem, osvaja Kup Jugoslavije i postaje prvak Europe u Budimpešti protiv Žalgirisa iz Kaunasa. Utakmica je bila u znaku tadašnja dva najbolja europska igrača Dražena Petrovića i legendarnog centra Arvydasa Sabonisa. Nakon sezone sa Cibonom, 1986./87. prihvaća prvu inozemnu ponudu i odlazi za trenera španjolskog kluba Clese Ferrol te kasnije športskog direktora kluba.
1989./90. tijekom sezone postaje trener španjolskog prvoligaša Taugresa iz Vitorie. 1990./91. prihvaća ponudu KK Jugoplastike premda su ekipu napustili Dino Rađa, Duško Ivanović i Goran Sobin, ključni igrači u osvajanju dvaju naslova prvaka Europe. No to postaje sezona najvecih uspjeha. POP84 (novo ime) osvaja sva tri trofeja na dominantan način. Kup Jugoslavije (finale sa Cibonom), prvenstvo Jugoslavije (finale doigravanja protiv Partizana) i treći naslov prvaka Europe za klub i drugi osobni naslov prvaka protiv Barcelone u Parizu. Proglašen trenerom godine. Nositelji igre bili su Toni Kukoč, nova velika mlada zvijezda europske i svjetske košarke, Zoran Savić, Velimir Perasović, Zoran Sretenović, Aramis Naglić, Žan Tabak. Utakmica je bila i dodatno zanimljiva jer je Barcelonu vodio Božidar Maljković koji je sa Splitom osvojio prethodna dva naslova prvaka Europe.
1991./92. prihvaća ponudu grčkog Panathinaikosa i počinje stvarati okosnicu budućeg velikog kluba. Dolaskom legende grčke košarke Nikosa Galisa, Stojka Vrankovića, Aleksandra Volkova, Tiita Sokka 1993. godine osvaja Kup Grčke. Finale prvenstva protiv Olimpiacosa nije odigrano prvi put u povijesti grčke košarke zbog sumnje Panathinaikosa u neregularnost delegiranja sudaca te odluke kluba da se ne igra treća odlučujuća utakmica.
Odlukom vodstva Košarkaškog saveza Hrvatske postaje od 1996. do 1998. športski direktor svih selekcija. Na poziv KK Splita 1996./97. dolazi tijekom sezone za trenera. Početkom 2003. Japanski košarkaški savez mu je ponudio mjesto trenera japanske košarkaške reprezentacije. Radilo se o ciklusu od 4 godine kao pripreme za Svjetsko prvenstvo u košarci u Japanu 2006. godine. Reprezentacija je tijekom njegovog rada bitno napredovala, a ostavio je veliki trag u promjeni shvaćanja u japanskoj košarci kako u tehničkom, tako i u taktičkom smislu. Održao je najveći seminar za trenere u povijesti Japana (Tokyo) s preko 900 sudionika. U sezoni 2007./08. postaje trenerom Zagreba i s njim je osvojio Kupa Krešimira Ćosića, prvi trofej u klupskoj povijesti.
Na poziv novosnovanog kluba Shimane Susanoo Magica, člana BJL (japanska profesionalna liga) u ljeto 2010 godine postaje trener ,te u klubu ostaje do 2012/13 / tri sezone/i svake sezone ekipa ulazi u doigravanje. Aktualni je trener kluba Wakayama Trians NBL/National basketball L./Japan/ od sezone 2013/14.
Bosanka (Dubrovnik)
Bosanka je selo u Dubrovačko-neretvanskoj županiji u zaleđu Dubrovnika.
Zemljopisni položaj
Bosanka se nalazi na sjeveroistočnoj padini brda Srđ iznad Jadranske turističke ceste, 4 km daleko od Dubrovnika, smještena je u sredini prostrane zaravni, a omeđena s tri fortifikacijske jedinice šireg obalnog obrambenog sustava.
Naziv
Ime sela Bosanka svoje toponimsko podrijetlo vuče iz 14. stoljeća. Ime se tumači tada razvijenom karavanskom trgovinom, koju je Dubrovnik održavao s unutrašnjošću, poglavito Bosnom. Obzirom na položaj sela i idealne uvjete za odmor, na prostoru današnje Bosanke noćili su karavanski trgovci iz Bosne odakle ime sela vuče korijen.
Povijest
Selo Bosanka bilo je sastavu dubrovačke Astareje od 1323. godine, a bilo je važno povijesno dubrovačko tranzitno odredište na karavanskoj cesti koja je povezivala Bosnu i Hercegovinu s Dubrovnikom. Obzirom na svoj položaj, Bosanka je, osim odmorišta brojnim karavanima, bila strateški položaj za kontrolu pristupa Dubrovniku i Dubrovačkoj Republici. Stoga se u neposrednoj blizini sela nalaze fortifikacijski objekti poput tvrđave Imperijala na Srđu, utvrde Delgorgue na Žarkovici, koje su izgrađene tijekom 19. stoljeća te utvrđenja Tumba nad Gornjim Brgatom još iz vremena Dubrovačke Republike.
Tijekom Domovinskog rata Bosanka je također bila važan strateški obrambeni položaj, pa su se u selu vodile teške borbe u kojima je devet branitelja Dubrovnika izgubilo svoje živote. Bosanku su u potpunosti uništile i zapalile JNA i četničke postrojbe.
Gospodarstvo
Bosanka je jedno od najnerazvijenijih naselja koji administrativno pripadaju gradu Dubrovniku, no skorim početkom najavljene gradnje golf parka Srđ Bosanka bi trebala doživjeti gospodarski procvat.
Stanovništvo
Selo se sastoji od dvadesetak obiteljskih kuća u kojima prema popisu stanovništva iz 2011. godine živi 139 stanovnika uglavnom Hrvatske nacionalnosti.
Napomena: U 1869., 1931., 1948., 1981. i 1991. podaci su sadržani u naselju Dubrovnik. U 2001. nastalo izdvajanjem iz naselja Dubrovnik. Od 1857. do 1921. iskazivano kao naselje.
Promet
Uskom zavojitom asfaltnom cestom, koja vodi od Jadranske turističke ceste do vrha brda Srđ, Bosanka je povezana s Dubrovnikom na jugu te istom tom cestom prema sjeveru s naseljem Gornjim Brgatom.
Gulag
desno|mini|250px|Karta najpoznatijih gulaga po Sovjetskom Savezu Gulag ( — GULag) je bila vladina agencija koja je upravljala glavnim sovjetskim sistemom logora za prisilni rad. U ovim logorima su se nalazili osuđenici raznolikog tipa, od sitnih kriminalaca, do političkih zatvorenika, ali veliki broj njih je osuđen po pojednostavljenim procedurama, poput NKVD trojki i drugih instrumenata izvansudskog kažnjavanja, i gulazi su priznati kao glavni instrument političke represije u Sovjetskom Savezu.
U ožujku 1940. je postojalo 53 zasebna logora i 423 radne kolonije u SSSR. Mnogi od glavnih industrijskih gradova u ruskom Arktiku, kao što su Noriljsk, Vorkuta i Magadan, su nekada bili logori koje su izgradili zatvorenici a kojima su upravljali bivši zatvorenici.
Povijest
BBC piše da je 14 milijuna ljudi prošlo kroz gulag „radne logore“ od 1929. do 1953., dodatnih 6 do 7 milijuna je deportirano i poslato u egzil u udaljene krajeve SSSR, a još 4-5 milijuna je prošlo kroz "radne kolonije", što je značilo služenje kraćih (manje od 3 godine) vremenskih kazni. Ukupno stanovništvo u logorima je variralo od 510.307 (1934.) do 1.727.970 (1952.) Prema studiji sovjetske arhivske građe iz 1993., ukupno 1.053.829 ljudi je umrlo u gulazima od 1934. do 1953. Ove procjene isključuju one koji su umrli ubrzo nakon puštanja, a čije smrti su bile posljedica surovog postupanja u logorima; takvi slučajevi su bili česti. Studije koje uzimaju u obzir i ove slučajeve za isti vremenski period navode broj od 1.258.537, uz procenjenih 1,6 milijuna od 1929. do 1953.
Većina zatvorenika u gulazima nisu bili politički zatvorenici, iako je njihov udio bio značajan. Ljudi su mogli završiti u gulagu zbog djela kao što su sitna krađa ili pričanje viceva o vladinim službenicima. Bilo je i stotine američkih zatvorenika, koji su otišli živjeti u SSSR u potrazi za poslom tijekom Velike depresije ili su bili simpatizeri režima, samo da bi bili uhićeni zbog "sumnjivog" porijekla. Oko polovice političkih zatvorenika su poslati u logore bez suđenja, većinom tijekom Velike čistke; službeni podaci navode više od 2,6 milijuna zatvorskih kazni u slučajevima koje je istraživala tajna policija u periodu od 1921. do 1953. Gulag logori su drastično smanjeni nakon Staljinove smrti 1953. godine. Koljma je bio jedan od najzloglasnijih glulaga, smješten na krajnjem istoku Sibira.
Bora Baruh
Bora Baruh (Beograd, 19. 11. 1911 - Jajinci, 4. 7. 1942), jugoslavenski diplomirani pravnik, akademski slikar i učesnik Narodnooslobodilačke borbe. Jedan je od značajnih predstavnika socijalnog realizma u jugoslovenskoj umetnosti između dva Svetska rata. Čitava njegova porodica (petoro braće i sestara Baruh) je stradala u drugom svetskom ratu i Holokaustu.
Biografija
Bora Baruh je rođen u Beogradu 19. 11. 1911. u jevrejskoj porodici. Detinjstvo je proveo na dorćolskoj kaldrmi, a koje je 1914. prekinuo Prvi svjetski rat. Otac Ilija je zatvorio krojačku radnju, te otišao sa srpskom vojskom u rat, dok je majka Bulina sa decom, Borom, Isidorom i Josifom, roditeljima u bugarski grad Vidin. Dečaci su u Vidinu dobili sestru Rašelu-Šelu i započeli svoje školovanje u jevrejskoj osnovnoj školi. Po završetku Prvog svetskog rata, 1918. godine, Baruhovi su se vratili u Beograd, gde su na mestu svog nekadašnjeg doma našli samo veliko zgarište. Odlazak u Požarevac bio je privremeni spas za porodicu Baruh, gde se Bora 1921. godine upisao u prvi razred "Državne realne gimnazije" i otkrio svoju ljubav prema slikarstvu. Ipak život Baruhovih iz dana u dan je bivao sve teži, rodile su se još dve devojčice, Simha-Sonja i Berta-Bela. Kako bi prehranio porodicu Borin otac je prihvatio novi posao, a što je značilo i preseljenje u Niš. Borina želja da uči slikarstvo nije jenjavala, te je najviše vremena provodio u svom improvizovanom ateljeu, a korisne pouke mu je davao i profesor slikanja "Prve niške gimnazije" Moša Šaomović.
Revolucionarni rad
Bora se priključio Naprednom omladinskom pokretu u gimnaziji. Po diplomiranju na Pravnom fakultetu u Beogradu otišao je u Pariz, gde je studirao slikarstvo. U Parizu se uključio u grupu studenata komunista i 1935. primljen za člana Komunistička partija Jugoslavije (KPJ). Te godine izabran je i u "Studentsko jugoslovensko partijsko rukovodstvo" u Parizu. U vreme građanskog rata u Španiji učestvovao je u prihvatanju jugoslovenskih dobrovoljaca za špansku republikansku armiju i organizirao njihovo prebacivanje u Španiju. Godine 1938. pariška policija je otkrila njegov rad i deportirala ga u Kraljevinu Jugoslaviju. Po povratku iz Pariza Bora Baruh pristupio je grupi „Život“, koju između ostalih čine Đorđe Andrejević Kun, Mirko Kujačić, Radojica Živanović Noe, Danijel Ozmo, Baja Beraković i Vinko Grdan, čiji je cilj da okupi što veći broj umetnika na osnovama antifašističkog programa. U Jugoslaviji je nastavio ilegalni rad i bio više puta hapšen od policije, a 1940. i zatvoren u koncentracioni logor u Bileći.
Drugi svetski rat
Avgusta 1941. pristupio je u Narodnooslobodilačku vojsku (NOV) kao komesar Kosmajskog partizanskog odreda, a kasnije Valjevskog partizanskog odreda. Po oslobođenju Užica Bora je radio u Agitpropu u tom mestu. Sa partizanskim jedinicama povukao se u toku 1. neprijateljske ofanzive za Sandžak i u Sjenici 15. 12. 1941. učestvovao na savetovanju PK KP Srbije na kojem je doneta odluka, da Bora ostane sa grupom političkih radnika u Srbiju u cilju aktiviranja partizanskih jedinica. U Srbiji se uključio u Suvoborski partizanski odred, ali je krajem februara 1942. zarobljen od četnika, koji su ga predali Nemcima. Bio je poslat u banjički logor, a zatim streljan 4. VII 1942. godine na strelištu u Jajincima.
Nasleđe
Jedna ulica u Beogradu od 1946. godine nosi naziv Ulica braće Baruh. Na taj način odata je počast stradanju jedne revolucionarne beogradske porodice, iako je u nazivu ulice izostavljena asocijacija na sestre Baruh. Pored ulice otvorena je i osnovna škola na Dorćolu pod nazivom Braća Baruh i kojoj se nalaze biste Isidora, Josifa i Bore Baruha a na mnogim spomen pločama u glavnom gradu uklesana su imena članova porodice Baruh. Na Novom groblju u Aleji Narodnih heroja sahranjeni su samo posmrtni ostaci Isidora i Josifa Baruha preneti iz Užica posle završetka Drugog svetskog rata.
Literatura
Mirjana Belić Koročkin, Radivoje Davidović, Povest o braći Baruh, ISBN 86-367-0134-1
Niklas Landin
Niklas Landin Jacobsen (Søborg, 19. prosinca 1988.) je danski rukometaš i reprezentativac. Igra na poziciji golmana u klubu THW Kiel. Za dansku izabranu vrstu debitirao je 2008. godine.
Klupska karijera
Počeo je igrati za KFUM Kopenhagen, inače najmanji rukometni klub u glavnom gradu Danske. U Sydfyn se seli 2006. kako bi nastupio za Svendborg. U ljeto 2010. potpisao je trogodišnji ugovor s već navedenim trenutnim klubom. Ipak, već 2012. godine napušta klub i odlazi u njemački Rhein-Neckar Löwen.
Reprezentacija
Za izabranu vrstu prvi put je zaigrao 28. studenog 2008. godine. Izbornik Ulrik Wilbek ga je pozvao na SP u Hrvatskoj 2009. godine, kao zamjena Kasperu Hvidtu, dugogodišnjem reprezentativnom golmanu.
Godine 2010. dobio je predpoziv za SP u Švedskoj 2011. gdje je odigrao sve utakmice i bio jedan od najzaslužnijih za srebrenu medalju svoje zemlje.
S Danskom je 2013. godine osvojio srebro na svjetskom prvenstvu u Španjolskoj. Španjolska je u finalu doslovno ponizila Dansku pobijedivši s 35:19. Nikada nijedna momčad nije izgubila s toliko razlikom kao Danci čime je stvoren novi rekord u povijesti finala svjetskog rukometnog prvenstva.
Godine 2016., s reprezentacijom je postao olimpijski prvak; bilo je to prvo olimpijsko zlato za mušku reprezentaciju Danske.
Inkunabula
Inkunabula (lat. incunabulum = "kolevka, početak, poreklo, detinjstvo") naziv je za najstarije štampane knjige, nastale pre 1500. godine, dok je štamparstvo još bilo "u povoju". Sačuvano je oko 450.000 primeraka inkunabula (oko 35.000 izdanja) štampanih u oko 1.100 štamparija u Evropi.
Inkunabule su veoma retki i vredni primerci knjiga. Prva zabeležena upotreba reči "inkunabula" u ovom značenju jeste u jednom spisu Bernarda von Mallinckrodta pod naslovom De ortu et progressu artis typographicae ("O nastanku i razvoju štamparske veštine"), koji je štampan u Kelnu 1639, a u kome se nalazi izraz prima typographicae incunabula ("najranije detinjstvo štamparstva"). Ovaj je termin od kasnog 17. veka počeo da se upotrebljava i za same štampane knjige.
Krajnji datum do kojega se knjiga može smatrati inkunabulom je izabran sasvim proizvoljno, s obzirom da se za 1500. godinu ne vezuju nikakvi značajni događaji u razvoju štamparstva. Termin se uglavnom odnosi na najranije štampane knjige, koje su se pojavile u doba kada su mnoge još uvek bile prepisivane rukom.
Postepeno širenje štamparstva obezbedilo je veliku raznolikost tekstova za štampanje i stilova u kojima su se oni pojavljivali. Mnoge rane vrste slova nastale su po uzoru na lokalne rukopisne oblike ili su poticale različitih evropskih oblika gotičkog pisma, ali ima i primera koji su potekli od rukopisa iz dokumenata (takve je, na primer, koritio William Caxton u Engleskoj) te, naročito u Italiji, vrsta slova nastalih po uzoru na humanističke rukopise. Ti humanistički fontovi, s vrlo malo izmena, i danas se često koriste u digitalnom obliku.
Među poznatim inkunabulama su Gutenbergova Biblija (1455), Putovanje u svetu zemlju (Peregrinatio in terram sanctam, 1485), obe iz Mainza, te Nirnberška hronika Hartmanna Schedela iz 1493.
Naslova knjiga izdatih pre 1500. godine ima na hiljade, a najbolji popis nalazi se u nemačkom Gesamtkatalog der Wiegendrucke, koji se još uvek dopunjava u berlinskoj Državnoj biblioteci (Staatsbibliothek zu Berlin). Britanska biblioteka (the British Library) sastavila je jedan katalog inkunabula koji sadrži i popis mesta širom sveta na kome se nalaze pojedine inkunabule.
Union, Louisiana
Junion je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Luizijana.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 892.
Lana Clarkson
Lana Jean Clarkson (5. april 1962 - 3. februar 2003) bila je američka glumica i manekenka. 1980-ih je zahvaljujući suradnji sa Rogerom Cormanom stekla određenu popularnost među ljubiteljima B-filmova, ali je daleko poznatija po tome što ju je 3. februara 2003. u svojoj kući ubio znameniti muzički producent Phil Spector. koji je za taj zločin proglašen krivim i osuđen na 18 godina zatvora. .
Medicinska hemija
Medicinska hemija ili farmaceutska hemija je disciplina na raskršću hemije, farmakologije, i biologije koja obuhvata dizajn, sintezu i razvoj farmaceutiskih lekova. Medicinska hemija se bavi identifikacijom, sintezom i razvojem novih hemijskih entiteta podesnih za terapeutsku upotrebu. Ona takođe obuhvata izučavanje postojećih lekova, njihovih bioloških osovina, i njihovih kvantitativnih odnosa strukture i aktivnosti (QSAR).
Medicinska hemija je visoko interdisciplinarna nauka koja kombinuje organsku hemiju sa biohemijom, računarskom hemijom, farmakologijom, farmakognozijom, molekularnom biologijom, statistikom, i fizičkom hemijom.
Optimizacija
Sledeći stupanj u razvoju lekova su dalje hemijske modifikacije s ciljem poboljšanja bioloških, ADME i fiziko-hemijskih osobina date kolekcije jedinjenja. Hemijske modifikacije mogu da poboljšaju prepoznavanje i geometriju vezivanja (farmakofore) kandidata, njihov afinitet i farmakokinetiku, ili njihovu reaktivnost i stabilnost ka metaboličkoj degradacije. Brojni metodi se koriste za kvalitativno i kvantitativno predviđanje metaboličke stabilnosti, kao i niza drugih ADMET osobina. Modeli kvantitativnih odnosa strukture i aktivnosti (QSAR) zajedno sa farmakofornom analizom pomažu nalaženje vodećih jedinjenja, koja pokazuju najveću potentnost i selektivnost, imaju najbolje farmakokinetičke osobine i najmanju toksičnost.
Courcemont
Kursmon je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Sart koja pripada prefekturi Man.
Medicinska hemija
Razvoj
Završni stupanj se sastoji od pripreme vodećih jedinjenja za upotrebu u kliničkim ispitivanjima. Razvoj obuhvata optimizaciju sintetičkog pristupa za proizvodnju većih količina materijala, i pripremu podesne formulacije leka.
Courcemont
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 574 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 30| stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 19 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 86 metara (maksimalnoj 143 m, a minimalnoj 63 m).
Aleksandar Litvinjenko
Aleksandar Litvinjenko (1962. - 23. 11. 2006.) je bio bivši sovjetski i ruski obavještajac, koji je 2002. prebjegao u Veliku Britaniju i postao jedan od vodećih kritičara režima predsjednika Vladimira Putina.
Umro je od trovanja radioaktivnim polonijem 210, a vjeruje se da je namjerno otrovan. Istraga o njegovoj smrti još uvijek traje.
Lama dei Peligni, Chieti
Lama dei Peligni je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 1163 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 674 m.
Cushman, Arkansas
Kašman je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 452, što je 9 (-2,0 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Nora Bayes
Nora Bayes (8. oktobar 1880 – 19. mart 1928) je bila američka pjevačica, komičarka i glumica koja je uživala popularnost na početku 20. vijeka.
Rođena je kao Eleanor "Dora" Goldberg u jevrejskoj porodici, a do 18. godine je postala vodviljska zabavljačica. Nastupala je u San Franciscu i New Yorku, prije nego što se etablirala na Broadwayu. Vodila je izuzetno buran život te se udavala pet puta. Njen drugi po redu suprug (1908 - 1913) bio je poznati muzičar i tekstopisac Jack Norworth). Zajedno su napisali Shine On, Harvest Moon, jednu od najpopularnijih pjesama iz ere Tin Pan Alleya. Godine 1928. je umrla od raka.
Njen život, odnosno brak sa Norworthom, postao je predmetom holivudskog biografskog filma Shine On, Harvest Moon iz 1944. gdje je njen lik tumačila Ann Sheridan.
Trinity, Alabama
Trinity je gradić u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 2.095 stanovnika.
Осоје
Осоје могу бити:
Anileridin
Anileridin je organsko jedinjenje, koje sadrži 22 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 352,470 Da.
Chaussy (Dolina Oaze)
Šosi je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Dolina Oaze.
Roland Freisler
Roland Freisler (Celle, 30. listopada 1893. - Berlin, 3. veljače 1945.), bio je prominentni i zloglasni nacistički sudac, a ranije odvjetnik za vrijeme Weimarske Republike. Freisler je postao Hitlerov Državni tajnik Ministarstva pravosuđa i predsjednik zloglasnog Volksgerichtshofa (Narodni sud), koji je bio izvan ustavnih ograničenja. U periodu nacizma, Freislerova karijera bila je na vrhuncu. Također je bio birigadir NSKK-a.
Danas je Freisler istovremeno i najpoznatiji i najozloglašeniji sudac iz perioda Hitlerovog režima. Kao sudac, Freisler je odgovoran za tisuće smrtnih presuda u posljednje tri godine nacističkog režima, od kojih su većina bili montirani procesi s unaprijed poznatim presudama. Najbolji primjeri njegovih metoda su poznati proces protiv skupine Weiße Rose (Bijela ruža), tijekom kojega je Freisler osudio Hansa i Sophie Scholl na smrt, te proces protiv upletenih u pokušaj atentata na Hitlera od 20. srpnja 1944.
Rani život
Za razliku od većine drugih visokih funkcionera NSDAP-a, o privatnom životu Rolanda Freislera zna se jako malo. Rođen je 30. listopada 1893. u mjestu Celle. Njegov otac bio je inženjer po imenu Julius Freisler, dok je njegova majka, Charlotte Schwertfeger, bila porijeklom iz Cellea. Godine 1895., Freislerovi su dobili još jednog sina, Oswalda, koji je kasnije postao istaknuti pravnik za vrijeme nacizma.
Nakon završene osnovne škole, Freisler se školovao na Wilhelmsgymnasiumu u Kasselu, gdje maturirao 1912. godine.
Iste godine, započeo je studij prava na Sveučilištu u Jeni, ali ga je 1914. prekinuo kako bi se pridružio regimenti 167 u Kasselu kao časnički kadet. Do 1915. je stekao čin pukovnika, ali je u listopadu iste godine pao u rusko ratno zarobljeništvo. Kraj rata, Freisler je dočekao u jednom časničkom logoru u blizini Moskve. Nakon Oktobarske revolucije i Mira u Brest-Litovsku, njegov je logor pao pod njemačku upravu, a Freisler je postao jedan od upravitelja, iako je ta uloga ubrzo postala samo simbolična. Godine 1918., svi su časnici vraćeni u Njemačku, ali je Freisler odlučio još dvije godine ostati u Rusiji. Iako nije točno poznato što je tamo radio, pretpostavlja se kako je Freisler učio ruski jezik i počeo proučavati marksizam, koji ga je zainteresirao nakon revolucije 1917. godine. Nakon raspuštanja kampova, Freisler je navodno već bio uvjereni komunist. Povjesničar H. W. Koch demantirao je ove teze, tvrdeći kako Freisler nikada nije bio komunist, iako je u početcima nacizma pripadao lijevom krilu NSDAP-a. Sam Freisler je oštro odbijao vezu sa omraženim neprijateljem nacizma, iako nikada nije uspio odbaciti etiketu boljševika.
U Njemačku se vraća 1920. godine i nastavlja započeti studij prava u Jeni. Doktorira 1922. s disertacijom na temu "Osnove organizacije poduzeća". Freisler je 1924. u Kasselu otvorio privatni odvjetnički ured, a istovremeno je radio i kao vijećnik pokreta Völkisch-Sozialer Block, izrazito nacionalističke stranke u gradskom vijeću Kassela. Sljedeće godine, učlanio se u NSDAP.
Upoznavanje s nacizmom
Iako su nacisti jasno obznanili kako su oštri neprijatelji marksizma, Freisler se priključio stranci u srpnju 1925. godine. Registrirao se kao član broj 9679. Freisler je obavljao nekoliko lokalnih političkih funkcija, a bio je i zastupnik u provincijskom parlamentu u pruskoj provinciji Hessen-Nassau. Istovremeno, Freisler je služio kao branitelj velikom broju članova tada rastuće stranke na procesima koji su se nerijetko vodili protiv njih. Ubrzo je postao i član SA-a, ali se nakon tzv. "Röhmovog puča" distancirao od te organizacije. Freislerov će politički utjecaj rasti s vremenom, tako da će ubrzo postati i zastupnik u Pruskom parlamentu, a na koncu i u Reichstagu.
Ipak, Freisler, unatoč svom usponu, nije bio među omiljenijim članovima stranke. Godine 1927., Karl Weinrich, Gauleiter tadašnjeg nacističkog okruga Kurhessen, opisao je Freislera na vrlo nepovoljan način prilikom jednog izvještaja poslanog središnjici stranke u München:
Freislerov početak u Hitlerovom Reichu
Tijekom 1932. i 1933., Freisler je postao zastupnik u pruskom Landtagu, kao i član Pruskog državnog vijeća i ministarski direktor, da bi 1934. postao državni tajnik u Pruskom ministarstvu pravosuđa, gdje je radio do 1942. Iste godine postao je državni tajnik u Reichovom ministarstvu pravosuđa, u sklopu kojeg je djelovalo prusko nakon formiranja Trećeg Reicha.
Kao tajnik u Ministarstvu pravosuđa, Freisler je 1938. na vrlo zanimljiv način zanemario načelo "nulla poena sine lege", što je jedna od osnova pravne države (Rechtssaat), u svezi s jednim kaznenim postupkom i pokazao gotovo kriminalnu samovolju. Načelo da "nema kazne bez zakona" predstavlja jedan od stupova organizacije svake pravne države i govori kako se neka osoba ne može kazniti za nešto, što u to vrijeme nije bilo zabranjeno zakonom (odnosno, nije spadalo pod ingerenciju kaznenog zakona te države). U tom konkretnom slučaju su braća, Walter i Max Götze, u periodu između 1934. i 1938. sijali strah u dijelu i okolici Berlina tako što su pomoću tzv. oružane pljačke vozila stvarali probleme na novoizgrađenim autocestama. Prilikom tih napada došlo je i do dva ubojstva za koja se, nakon hapšenja počinitelja, ispostavilo da ih je počinio isključivo Walter Götze. Tako je, nekoliko dana prije presude, bilo jasno kako će se Max Götze izvući s dugogodišnjom zatvorskom kaznom. Freisler je o tome informirao Hitlera koji je, na opće iznenađenje, samo 4 dana prije presude zahtijevao od Ministarstva pravosuđa da se pobrine da se u tom slučaju donese smrtna presuda i za Maxa. Freisler je tada žurno, u suradnji s ministrom Gürtnerom, samo u 2 dana donio novi zakon, kojim je oružana pljačka vozila proglašena zločinom za smrtnu kaznu, a koji je objavljen 22. lipnja 1938. s retroaktivnim djelovanjem. Ta, tada usvojena odredba nacističkog kaznog zakona je - nakon smanjenja i usklađivanja kazne - na snazi i u današnjem zakonu SR Njemačke kao § 316a Kaznenog zakona.
Isto tako, Freisler je imao veliku ulogu i reformi nacističkog Kaznenog zakona i u određivanju tzv. "Tipologije počinitelja" (Reichov Zakon o izmjenama i dopunama Kaznenog zakona, 4. rujna 1941. - RGBl I. 1941, S. 549), kod počinitelja koji su bili kandidati za smrtnu kaznu. Dana 20. siječnja 1942., Freisler je bio, kao predstavnik Ministarstva pravosuđa, pristupnik Konferenciji u Wannseeu, na kojoj je donešeno "Konačno rješenje židovskog pitanja".
Iako će ubrzo nakon konferencije postati predsjednik Volksgerichtshofa, Freisler nikada nije bio ministar ili držao neku visoku političku funkciju. Iako je bio nesumnjivi pravni stručnjak, a imao je i iznimnu mentalnu agilnost i impresivnu verbalnu silu, što se poklapalo sa stegom i ideologijom stranke, zbog čega i jest postao personifikacija nacističke "krvave pravde", povjesničar Uwe Wesel navodi kako su postojala dva temeljna razloga koja su kočila njegov daljnji političpki uspon. Prvo, Freisler se smatrao samotnjakom, pojedincem koji nije imao ničiju protekciju koja bi mu pomogla u usponu. Drugo, Freislerov brat, Oswald, kompromitirao je njegov ugled u očima nacističke elite. Naime, Oswald Freisler je, iako član NSDAP-a, sudjelovao kao branitelj u nekolicini politički relevantnih slučajeva koje su nacisti htjeli iskoristiti u svoje propagandne svrhe. To se smatralo povredom partijske stege, a u prilog mu nije išla činjenica da je partijski bedž nosio na vidom mjestu prilikom tih procesa, što je kompromitiralo stav stranke o tim procesima. Ministar propagande, Joseph Goebbels, navodno je ukorio Freislera i sve to prenio Hitleru, koji je, sa svoje strane, donio odluku o neopozivom i trenutnom isključenju Oswalda Freislera iz stranke. On je 1939. počinio samoubojstvo. thumb|320px|Freisler (krajnje lijevo) zajedno s [[Franz Schlegelberger|Franzom Schlegelbergerom, ministrom Thierackom i Curtom Rothenbergerom, 26. kolovoza 1942.]] Ipak, Guido Knopp navodi, kako je Goebbels bio jedini nacistički čelnik sklon Freisleru. Prilikom jedne rasprave za okruglim stolom u Hitlerovom središtu, Goebbels je predložio Freislera za novog Ministra pravosuđa nakon što je Franz Gürtner preminuo 1941. Hitler je, navodno, na to odgovorio: "Taj stari boljševik? Ne!" Uwe Wesel donosi sličnu priču vezanu uz Hitlerov odgovor. Umjesto njega, ministar je postao dotadašnji predsjednik Volksgerichtshofa, Otto Georg Thierack, a Freisler će ubrzo preuzeti njegovo mjesto.
Doprinos nacifikaciji zakona
U članku naslovljenom "Rasno-biološki zadatak u reformi Kaznenog zakoona za maloljetnike", Freisler, tada još uvijek Državni tajnik pri Ministarstvu pravosuđa, tvrdio je da "strane rase, degenerirane rase i rasno neizlječive ili ozbiljno defektne maloljetnike" treba poslati u maloljetničke centre ili na preodgoj te ih odvojiti od onih koji su "Nijemci i rasno vrijedni."
Isto tako, snažno je podržavao rigidne zakone protiv Rassenschandea kao rasnu izdaju. Godine 1933., Freisler je izdao pamflet kojim je pozivao nazabranu odnosa "miješane krvi", neovisno o "stranoj krvi", što je naišlo na velike kritike javnosti, a tada ga nije podržao ni Hitler. To je dovelo do sukoba s njegovim (tada) nadređenim, ministrom Franzom Gürtnerom.
U listopadu 1939., Freisler je, u sklopu "Dektera o maloljetničkim izgrednicima", uveo termin 'prijevremeni maloljetni kriminalac'. Taj je dekret "osigurao pravnu bazu za provedbu smrtne i zatvorske kazne nad maloljetnicima po prvi puta u njemačkoj pravnoj povijesti." U periodu od 1933. do 1945., sudovi u Njemačkoj su na smrt osudili najmanje 72 maloljetnika, među kojima i šesnaestogodišnjeg Helmutha Hübenera, koji je 1942. proglašen izdajnikom zbog distribucije antiratnih letaka.
Predsjedanje Volksgerichtshofom
thumb|left|250px|Roland Freisler, predsjednik Narodnog suda, u službenoj odori tijekom [[1944. godine.]] Dana 20. kolovoza 1942., Hitler je Otta Thieracka unaprijedio u Ministra pravosuđa, zamijenivši umirovljenog Schlegelbergera, a Freislera postavio za njegovog nasljednika na čelu Volksgerichtshofa (Narodnog suda). Još od 1934., otkad je utemeljen, sud je bio izvan ustavnih ograničenja i imao je jurisdikciju nad velikim brojem slučajeva među kojima je bilo crno tržište, usporavanje radova i defetizam. Na ove je zločine Freislerov sud gledao kao na Wehrkraftzersetzung (smanjenje obrambene sposobnosti) te su kao takvi kažnjavani izrazito oštro, dok je smrtna kazna bila jedna od češćih metoda. Sud je gotovo uvijek stao uz tužiteljstvo, čak i do te mjere da je blaćenje pred njim bilo ravno smrtnoj kazni. Kasnije, sud je dobio kontrolu nad znatno većim brojem slučajeva, čime je njegovo djelovanje postalo još brutalnije.
Freisler je predsjedao Prvim senatom Narodnog suda te je, u jednoj osobi, utjelovio uloge suca, porote i tužitelja. Isto tako, bio je i sudski zapisničar, čime je imao kontrolu nad svim zapisma i optužnicama na sudu. Te je optužnice Freisler sastavljao sam na svoj poseban način, prema načelima onoga što je nazvao "nacional-socijalističkim kaznenim zakonom".
Tijekom Freislerova predsjedanja sudom, broj smrtnih kazni je drastično porastao: oko 90% svih optužnica završavalo je ili smrtnom kaznom ili doživotnim zatvorom, uz činjenicu da je velik broj tih presuda bio određen i prije početka samog procesa. U periodu od 1942. do 1945., donešeno je oko 5,000 smrtnih presuda, među kojima ih je oko 2,600 donio Prvi senat, kojim je predsjedao Freisler. Tako je Freisler, u tri godine predsjedanja sudom, bio odgovoran za više smrtnih presuda nego svi ostali senati suda zajedno, u njegovoj cjelokupnoj povijesti od 1934. do 1945. Freisler je u samo tri godine postao najozloglašeniji krvnik Narodnog suda. Ubrzo je dobio status "Suca-krvnika", posebice nakon što je Hitler nakon pokušaja atentata od 20. srpnja 1944. odlučio kako će se upletenima suditi pred Narodnim sudom. Vezano uz taj slučaj, Hitleru je također bilo izrazito važno da se urotnicima "ne da vremena za previše priče": "Ali, Freisler će to već uspjeti. On je naš Višinski" - referirajući tako na ozloglašenog Staljinovog krvnika tijekom velikih čistki od 1936. do 1938. thumb|350px|Narodni sud tijekom procesa za Srpanjsku urotu. Ispred nacističke zastave i biste [[Adolf Hitler|Adolfa Hitlera stoje (s lijeva na desno) Hermann Reinecke, general njemačke vojske, Roland Freisler, predsjednik suda i Ernst Lautz, viši državni odvjetnik pri Narodnom sudu.]]thumb|350px|[[Ulrich Wilhelm Graf Schwerin von Schwanenfeld pred Narodnim sudom, 1944. godine.]] Tijekom svih procesa na Narodnom sudu, Freisler je otvoreno pokazivao odanost Trećem Reichu i načelima nacizma. Kao fanatični nacist, želio je suditi "kao što bi sudio sam Führer". Za njega je narodni sud primarno bio "politički sud". Bio je poznat po tome što je često omalovažavao optužene, prekidao ih i bijesno vikao na njih. Također, bio je i poznati pobornik spomenutog Andreja Višinskog, zloglasnog sovjetskog suca te je navodno kopirao njegovo ponašanje na sudu. Njegov najpoznatiji proces, onaj protiv sudionika Srpanjske urote, sniman je kamerom i audio snimačem.
Dobar primjer njegova ponašanja na sudu je suđenje Ulrichu Wilhelmu, grofu Schwerin von Schwanenfeldu, jednom od sudionika Srpanjske urote. Tijekom procesa je Freisler u jednom trenutku počeo toliko glasno urlati da su tehničari i snimatelji imali velikih problema jer jednostavno nisu mogli snimiti optuženikove riječi. Isto tako, nekim su optuženicima oduzimani dijelovi odjeće (kravate, remeni), kako bi ih se dodatno demotiviralo. Zimmermann u svojoj knjizi donosi zapis sa suđenja:
<poem style="padding-left:1em"> Freisler: ''„Mora da ste imali posebno iskustvo u Poljskoj. Zar i upravo sada niste bili aktivni u Zapadnoj Pruskoj?“'' Graf Schwerin: „Jesam.“ Freisler: „Vi ste, dakle, imali čast oslobađati vlastitu domovinu kao vojnik svog Vođe.“ Graf Schwerin: ''„Gospodine Predsjedniče, ono što sam ja u svom političkom iskustvu činio, uzrokovalo mi je mnogo problema, jer sam jako dugo radio za Nijemce u Poljskoj i iz tog sam vremena u praksi doživio kontinuirani kaos o odnosu prema Poljacima. To je...“'' Freisler: ''„U svakom slučaju je taj kaos, nešto što možete prigovoriti nacizmu?“ Graf Schwerin: „Mislio sam na mnoga ubojstva...“ Freisler: „Ubojstva?“ Graf Schwerin: „Ona u Njemačkoj i izvan nje...“ Freisler: ''„Vi ste jedna bijedna hulja! Pucate li pod tim bezobrazlukom? Da ili ne, raspadate li se pod tim?“'' Graf Schwerin: „Gospodine Predsjedniče!“ Freisler: „Da ili ne, želim jasan odgovor!“ Graf Schwerin: „Ne.“ Freisler: „Vi se više ne možete ni razbiti, Vi ste još samo hrpica bijede, koja ni pred samim sobom nema poštovanja.“
Graf Schwerin von Schwanenfeld je, kao i većina optuženih za Srpanjsku urotu, završio na vješalima.
Osim "Urotničkog procesa", Freisler je poznat i po vođenju montiranog procesa protiv skupine Weiße Rose u veljači 1943., zbog kojeg su članovi Prvog senata morali iz Berlina doletjeli u München. Tijekom drugog procesa protiv iste skupine (travanj 1943.) Freisler je na samom početku urlao prema optuženicima, govoreći kako nacizam za takve "izdajnike" uopće ne treba kazneni zakon. Kada mu je jedan od prisutnih šutke predao kopiju Kaznenog zakona, Freisler ju je gurnuo prema optuženičkoj klupi, na kojoj su se optuženici morali braniti kako ih knjiga ne bi udarila po glavi.
Freislerov Narodni sud je djelovao i u Austriji, koja je od 1938. pod njemačkom upravom. U periodu od 1943. do 1945., Freisler je na smrt osudio 31 slovenskog i komunističkog člana pokreta otpora.
Fromental Halévy
thumb|right| Fromental Halévy
Jacques-François-Fromental-Élie Halévy, najčešće navođen kao Fromental Halévy (27. maj 1799 – 17. mart 1862), bio je francuski kompozitor, najpoznatiji po svojoj operi La Juive.
Opere
Halévy je napisao oko 40 opera, uključujući:
Izvori
Napomene
Down by the Old Mill Stream
Down by the Old Mill Stream je popularna američka pjesma koju je 1908. napisao Tell Taylor. Zbog sentimentalnog teksta koji govori o muškarcu koji je decenijama zaljubljen u istu ženu, prijatelji su ga odgovorili da je objavi; kada je to konačno učinio 1910. godine, postala je enormni hit. Obrađivana je mnogo puta, a danas se smatra dijelom standardnog repertoara barbershop kvarteta.
Roland Freisler
Smrt
Freisler je vodio ročište kada su se u subotu, 3. veljače 1942., uglasile sirene koje su označavale početak američkog zračnog napada na Berlin. Tog je dana oko 1,000 Boeinga B-17 (Flying Fortress) ispalilo 3,000 tona bombi u onome što će postati najžešći zračni napad na Berlin ikad. Pogođene su zgrade Vlade i NSDAP-a, Reichskanzlei, središte Gestapa i Narodni sud.
Prema jednom izvještaju, Freisler je žurno završio proces i naredio da se optuženici odvedu na sigurno, no zastao je kako bi pokupio dnevne spise. Freisler je poginuo tako što je gotovo direktni udar na zgradu suda uzrokovao pad stupa u sudnici koji je onda pao na njega. Njegovo je tjelo, prema izvještajima, pronađeno ispod teškog zidarskog stupa kako čvrsto drži spise koji su ga koštali života. Među njima su bili i oni ađutanta Fabiana von Schlabrendorffa, kojemu se sudilo tog dana i koji je bio izgledan kandidat za smrtnu kaznu zbog upletenosti u Srpanjsku urotu.
LIGC
Termin LIGC ima više značenja.
Roland Freisler
Smrt
Freislerova smrt je spriječila osudu i izvršenje smrtne kazne nad von Schlabrendorffom, koji će nakon rata postati sudac na Ustavnom sudu Savezne Republike Njemačke (Bundesverfassungsgericht).
Ipak, treća verzija govori kako je Freislera ubila britanska bomba koja je upala kroz krov sudnice dok je sudio dvama ženama koje su preživjele napad.
Jedan strani dopisnik je rekao kako "nitko nije žalio za njim." Luise Jodl, udovica generala Alfreda Jodla, prisjetila se nakon 25 godina od tog incidenta da je, dok je radila u bolnici Luetzow u koju je donešeno Freislerovo tijelo, jedan radnik rekao: "To je Božja presuda." Gospođa Jodl je dodala kako "na to nije odgovorio nitko od prisutnih."
Freisler je pokopan u obiteljskoj grobnici njegove supruge na groblju Waldfriedhof Dahlem u Berlinu. Ipak, kako bi se izbjegle posljedice, njegova grobnica je neoznačena.
Freisler u popularnoj kulturi
Freisler se pojavljuje kao "fiktivni" sudac Freisler u romanu Jeder stirbt für sich allein Hansa Fallade iz 1947. godine. Godine 1943., sudio je i na smrt osudio Otta i Elise Hampel, čija je životna ispriča inspirirala Falladin roman.
Freisler se pojavio i kao lik u nekoliko filmova s tematikom nacizma, a glumili su ga: Rainer Steffen u njemačkom filmu Wannseekonferenz (1984.), Brian Cox u britanskom TV filmu Witness Against Hitler (1996.), Owen Teale u BBC/HBO-ovom filmu Conspiracy (2001.), André Hennicke u filmu Sophie Scholl – Die letzten Tage (2005.) i Helmut Stauss u filmu Valkyrie (2008.).
Tol'able David
Tol'able David je američki crno-bijeli nijemi film snimljen 1921. u režiji Henryja Kinga. Temelji se na istoimenom proznom djelu Josepha Hergesheimera, a radnja je smještena u selo u Zapadnoj Virdžiniji. Protagonist, čiji lik tumači Richard Barthelmess, je dobrodušni farmerski sin koga zbog mladosti nitko ne shvaća ozbiljno sve do trenutka kada mu porodica strada od lokalnih naslinika, te je prisiljen preuzeti odgovornost kao odrasli čovjek. Tol'able David je nagrađen Medaljom časti za najbolji film časopisa Photoplay.
Quarallo I, Frosinone
Quarallo I je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 33 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 99 m.
Natrijum perborat
Natrijum perborat je hemijsko jedinjenje, koje ima molekulsku masu od 199,628 Da.
NK Gavran Zagreb
NK Gavran je nogometni klub iz Zagreba.
Povijest
NK Gavran je osnovan 26. listopada 2003. godine. Sezona 2008./2009. je prva sezona u kojoj klub sudjeluje sa seniorskom momčadi. Osim seniorske momčadi klub posjeduje nekoliko kategorija mlađih momčadi. Trenutačno se natječe u 3. Zagrebačkoj nogometnoj ligi. Klub svoje prvenstvene utakmice zbog nedostatka vlastitog terena trenutačno odigrava na igralištu u Odranskom Strmcu.
NK Brezovica Zagreb
NK Brezovica je nogometni klub iz Zagreba.
Trenutačno se natječe u 3. Zagrebačkoj ligi.
Robert Rikić
Robert Rikić (Mostar, 29. travnja 1990.) je je hrvatski profesionalni košarkaš. Igra na poziciji centra, a trenutačno je član košarkaškog kluba Zagreb CO.
Karijera
Zanimljivo je da je sa 11 godina počeo trenirati rukomet. Naime, bio je rukometni kadetski reprezentativac Hrvatske. Međutim, budući je u dvije godine vrlo brzo rastao i narastao do čak 219 cm, shvatio je da svoju sportsku budućnost treba tražiti u košarci. Na savjet mostarskog odvjetnika Roberta Muselimovića da pređe na košarku što je on prihvatio. Tri mjeseca je individualno radio s košarkaškim trenerom Širokog Brankom Princom. Iako je košarku trenirao tek tri mjeseca, već je na sebe bio skrenuo pažnju mnogih klubova, pogotovo Barcelone. Naime, na poziv generalnog menadžera Barcelone Zorana Savića, otišao je krajem travnja na tjedan dana posjetiti Barcelonu, gdje je Rikić trenirao s juniorima tog kluba. U španjolskom gigantu bili su oduševljeni Rikićevim fizičkim predispozicijama i koordinacijom zbog čega su odmah željeli da potpiše s njima ugovor. Rikićevi roditelji su usprkos primamljivoj ponudi Barcelone, odlučili prije svega zbog blizine Mostara i obitelji, odvesti ga u Dubrovnik. U KK Dubrovniku je proveo samo jednu sezonu, prije nego je u ljeto 2009. prešao u redove Zagreba.
Reprezentacija
Bio je član Hrvatske U-18 reprezentacije na EP u Grčkoj 2008., gdje je Hrvatska reprezentacija osvojila brončanu medalju.
Cedar, Kansas
Sidar je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 14, što je 12 (-46,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Aram
Termin Aram ima više značenja.
Tell Taylor
Tell Taylor (Vanlue, Ohio, 14. oktobar 1876 – Chicago, 24. novembar 1937) bio je američki vodviljski zabavljač i kompozitor. Živio je i radio u Chicagu. Njegovo najpoznatije djelo je pjesma Down by the Old Mill Stream, balada iz 1910. godine koja se smatra jednim od najvećih hitova Tin Pan Alley ere.
Zhao She
Zhao She (趙奢, 3. vijek pne.) bio je drevni kineski birokrat i general iz perioda Zaraćenih država.
Zhao She je bio jedan od sinova Zhao Hea, kasnije poznatog kao kralj Huiwen od Zhaoa. Karijeru je započeo relativno beznačajni sakupljač poreza. Pažnju je privukao kada je dao uhapsiti devet službenika aristokrata po imenu Zhao Sheng (趙勝). To je učinio kako bi izbjegao da kazni samog Zhao Shenga koji je odbio platiti porez. Zhao Sheng je ispočetka bio ljut i mislio je ubiti Zhao Shea, ali ga je Zhao She uvjerio da on kao aristokrat mora biti primjer svim ostalim podanicima, odnosno da mora plaćati porez. Zhao Sheng je na kraju spoznao da je pogriješio, te je, impresioniran Zhao Sheovom čestitošću, predložio kralju da ga unaprijedi.
Godine 271. pne. je tako Zhao She imenovan komandantom vojnih snaga države Zhao koje su se suprotstavile nadmoćnoj vojsci države Qin koja je napala državu Han i opsjedala njen glavni grad Handan. Tom prilikom su snage Qina prošle kroz teritoriju Zhaoa te ugrozile njeno uporište E Yu. Lian Po, jedan od komandanata vojske Zhaoa, je predložio da se to uporište napusti, ali je Zhao She umjesto toga iskoristio udaljenost Qinove vojske od njihovih baza kako bi im zašao za leđa, te potom namjestio zasjedu u jednom klancu. Snage Zhaoa su tada Qinu nanijele poraz, a Zhao She je nagrađen od kralja.
Zhao She je nedugo nakon te velike pobjede umro. Njegov sin Zhao Kuo nije naslijedio njegov vojnički talent, ali je usprkos toga 260. pne. imenovan za komandanta vojske Zhao koja je uništena u velikoj bitci kod Chanpinga.
Lehrberg
Lerberg je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 58 opštinskih središta okruga Ansbah. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 3.138 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9571171.
Žene u Narodnooslobodilačkoj borbi
minijatura|Partizanke iz 1. bataljona [[Četvrta proleterska crnogorska udarna brigada|Četvrte proleterske brigade, na Sutjesci, 1942.]] minijatura|Žene borci u Slavonskoj Požegi, 17. septembra 1944.
Tokom Narodnooslobodilačke borbe naroda Jugoslavije od jula 1941. do maja 1945. godine u redovima Narodnooslobodilačke vojske i partizanskih odereda Jugoslavije borilo se preko 100.000 žena, od kojih je oko 25.000 poginulo. Pored njih, veliki broj žena učestvovao je u radu u pozadini, a posebno masovno učešće žena zabeleženo je u ustanički krajevima. Pod rukovodstvom Komunističke partije Jugoslavije tokom Narodnooslobodilačke borbe osnivane su organizacije žena koje su bile različite jer su uslovi bili drugačiji u pojedinim krajevima Jugoslavije, ali su ciljevi svima bili isti - oslobođenje žena od okupatora, ali i od njene zavisnosti i neravnopravnog položaja u društvu.
Žene su se masovno uključivale u Narodnooslobodilački pokret - kao delegati, politički komesari, komandiri i komandanti, referenti saniteta, bolničarke, borci, puškomitraljesci, bombaši, partijski i skojevski rukovodioci i odbornici Narodnooslobodilačkih odbora. KPJ je i u predratnom periodu nastojala da žene uključi u revolucionarni pokret, ali posebnih ženskih organizacija nije bilo. U početku rata osnivani su mesni, opštinski i gradski odbori žena, a posle velikih uspega postignutih u borbi tokom 1941. i 1942. godine, došlo je do stvaranja posebne ženske organizacije - Antifašističkog fronta žena Jugoslavije osnovanog 6. decembra 1942. godine u Bosanskom Petrovcu.
Predratna aktivnost žena
Neposredno pred početak Drugog svetskog rata pojačana je, pod rukovodstvom Komunističke partije Jugoslavije, politička aktivnost žena, maročito posle obrazovanja Narodnog fronta Jugoslavije 1936. godine. Iste godine u akciji „Za mir i slobodu“ sakupljeno je 600.000 potpisa žena, a narednih godina žene su masovno učestvovale u demonstracijama širom zemlje protiv rastuće fašističke opasnosti - povodom Anšlusa Austrije, Minhenskog sporazuma, sudetske krize i dr. Šesnaest žena iz Jugoslavije učestvovalo je u španskom građanskom ratu od 1936. do 1939. godine.
Na Petoj zemaljskoj konferenciji Komunističke partije Jugoslavije, održanoj od 19. do 23. oktobra 1940. godine u Dubravi kod Zagreba, Vida Tomšič održala je referat „O radu među ženama“. Na konferenciji je izabran i novi Centralni komitet KPJ u koji su uključene dve žene - Spasenija Cana Babović i Vida Tomšič.