Surinam
Kolonijalni period
Kako su Amerike Europljanima bile nepoznate sve do kraja XV. vijeka, Surinam je sve do XVI. vijeka bio lišen europske prisutnosti; tek su u tom periodu francuski, engleski i španjolski istraživači poćeli pristizati na područje Surinama. Stoljeće kasnije, nizozemski i engleski zemljoposjednici započeli su s uspostavom plantaža na plodnom području Surinama. Najstarija kolonija na području Surinama bila je engleska kolonija po imenu Marshall's Creek, koja se nalazila na obali rijeke Surinam. Nakon toga, od 1650. do 1667. godine postojala je kratkotrajna engleska kolonija koja je nosila ime Surinam. U tom je periodu došlo do sukoba oko Surinama između Engleza i Nizozemaca, a potonji su 1667. godine u sklopu Sporazuma iz Brede, kojim je zaključen Drugi anglo-nizozemski rat, ispregovarali zadržavanje posjeda nad plodnom kolonijom Surinam, dok su Englezi zauzvrat dobili Novi Amstedram, sjedište bivše kolonije Nove Nizozemske. Nedugo zatim, 1683. godine, u Amsterdamu je osnovano Društvo za Surinam, koje je poveljom dobilo pravo na upravljanje kolonijom i obvezu njezine obrane. Plantažeri su se mahom oslanjali na robove iz Afrike u smislu radne snage, a brutalnost surinamskih gospodara bila je pretjerana čak i za to doba; historičar C. R. Boxer napisao je kako je "ljudska nehumanost prema drugom čovjeku praktički dosegla svoj vrhunac u Surinamu", što je bio razlog čestih bijegova robova s plantaža. Batavska Republika nacionalizirala je, godine 1795., Društvo te je Surinam od tog trenutka bio pod direktnom kontrolom nizozemske države, osim dva kratka perioda britanske uprave (od 1799. do 1802. te od 1804. do 1816.). Odbjegli robovi bježali su na područja kišnih šuma u kojima su živjela domorodačka plemena te su se integrirali s njima, a kolektivno su nazvani Maroni. S vremenom se u tom periodu oblikovao niz manjih zasebnih plemena među kojima se ističu Saramaka, Paramaka, Ndyuka (Aukan), Kwinti, Aluku (Boni) i Matawai. Maroni su u ovom periodu često napadali plantaže kako bi regrutirali nove suradnike i otimali žene, ali i u svrhu krađe hrane ili oružja. Ponekad su u napadima ubijali i plantažere i njihove obitelji, a kolonizatori su gradili utvrde koje su bile toliko značajne da su se pojavljivale na mapama iz tog doba. Kako bi zaustavili stalne sukobe, kolonizatori su u XVIII. vijeku sklopili mirovne sporazume s nekoliko maronskih plemena, priznajući njihovu autonomiju i dajući im pravo na trgovinu. Ovi se događaji mogu sagledati i u kontekstu ukidanja ropstva na teritoriju Surinama, što je proces koji je aktivno proveden u XIX. vijeku. Nakon Američkog građanskog rata, predsjednik Abraham Lincoln kratko je pregovarao s Nizozemcima o mogućnosti naseljavanja oslobođenih američkih robova koji su htjeli napustiti Sjedinjene Države u Surinam, ali ta je ideja propala 1864. godine, iako je bila važan korak u procesu ukidanja ropstva u Surinamu. Naime, Nizozemska je 1863. godine, dok je trajao građanski rat, formalno ukinula ropstvo u Surinamu, međutim proces je bio postepen jer su oslobođeni robovi morali još 10 (prijelaznih) godina raditi na plantažama za minimalne nadnice, što je bio oblik kompenzacije njihovim bivšim vlasnicima. Nakon proteka tih 10 godina, većina oslobođenika napustila je plantaže i preselila se u Paramaribo, glavni grad kolonije. Drugi su, pak, kupili plantaže na kojima su bili radili, a dio onih koji su ostali bez naknade jer im bivši vlasnici nisu plaćali stekli su stvarna prava nad plantažama kao oblik kompenzacije, čime su bivši vlasnici izbjegli dugovanja prema svojim bivšim robovima.