cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Patrijarh srpski Jefrem
Život
Upravljao je pećkom patrijaršijom u teško vreme posle Kosovske bitke. Za njegova života odigrao se Boj na Rovinama 1395. godine, i kod Nikopolja 1396. godine, u kojima su vojnici Stefana Lazarevića učestvovali kao turski vazali protiv hrišćana. Nakon velike turske pobede, njegov gospodar Vuk Branković je uhvaćen, zatočen i ubrzo umire u turskoj tamnici, a čitava Oblast Brankovića, zajedno sa Pećkom patrijaršijom pada pod tursku vlast.
Preminuo je 1399. godine. Mošti mu se nalaze u manastiru u Peći. Srpska pravoslavna crkva slavi ga 15. juna po crkvenom, a 28. juna po gregorijanskom kalendaru.
Književni rad
U istoriji književnosti poznat i kao monah Jefrem, napisao je Kanon molbeni Isusu Hristu, Kanon molbeni prečistoj Bogorodici, Stihire molbene prečistoj Bogorodici, Stihire molbene gospodu našem Isusu Hristu, Stihire Krstobogorodičine i Stihire bez akrostiha (sve između 1355. i 1371). U teškim vremnenima preteće turske najezde, monah Jefrem je ispisao dramatične stihove pune isihastičkih motiva, pokajničkog molebnog tona i čvrste vere u pomoć Hrista i Bogorodice u prosvetljenje od mraka koji se nadvio nad Srbiju i u preobražaj sumračnog stanja svoje grehom ispunjene duše. Jefremovo delo je 1970. u Hilandaru u celini otkrio i priredio D. Bogdanović, a nezavisno od njega i P. Matejić 1975, koji smatra da nije reč o srpskom patrijarhu, već o trnovskom monahu–piscu koji pripada bugarskoj književnosti.
Dela
Sledeća njegova dela su prevedena na savremeni srpski jezik: Objavljeno u: „Šest pisaca HIV veka“, izbor, današnja jezička verzija i redakcija Dimitrije Bogdanović. Beograd, Prosveta, SKZ, 1986, Stara srpska književnost u 24 knjige, knj. 10.
EFA
__NOTC__ Termin EFA ima više značenja.
Jansen, Nebraska
Jansen je selo u američkoj saveznoj državi Nebraska. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 118 stanovnika.
Gradimir Stojković
Gradimir Stojković (Mramorak, 3.3. 1947 -) je srpski pisac za djecu.
Vanjske veze
GRADIMIR STOJKOVIĆ rođen je 3. marta 1947. godine u banatskom selu Mramorak. Živeo je u Vršcu, Pančevu i Beogradu.Zivi u Brestoviku. Studirao na Fakultetu političkih nauka (žurnalistiku) i Pedagoško-tehničkom fakultetu. Po zanimanju književnik, zaposlen u biblioteci „Laza Kostić” (Biblioteka grada Beograda).Penzionisan jesenas. Knjige pesama: Potomak ravnice, Tuđa vrata, Skupo doba, Pesme, U ovom šašavom životu, Plava postelja, Ko se ovde folira, KBSZ istorija, Mala hrišćanska pesmarica, Pantologija za decu i Potomak ravnice - izbor pesama. Romani: Rat Novakov i mir (nagrada „Dragojlo Dudić” 1982. godine), Hajduk u Beogradu (nagrada za najbolje književno delo namenjeno mladima „Politikin zabavnik” 1985. godine), Hajduk protiv vetrenjča, Hajduk sa druge strane (nagrada za najbolje književno delo za decu „Neven” 1991. godine), Sve moje gluposti (nagrada za najbolje književno delo za decu „Neven” 1995. godine, nagrada dečjeg žirija „Dositejevo pero” za 1997. godinu), Želim, Buba, Kopao sam dubok zdenac (nagrada dečjeg žirija „Dositejevo pero” za 1998. godinu), Hajduk na Dunavu (nagrada dečjeg žirija „Dositejevo pero” za 1999. godinu), Prvi, Hajduk čuva domovinu (nagrada dečjeg žirija „Dositej” za 2000. godinu), Hajduk ostaje Hajduk (nagrada dečjeg žirija „Dositej” za 2001. godinu), Hajduk u četiri slike (nagrada dečjeg žirija „Dositejevo pero” za 2002. godinu), Hajduk iz Beograda (nagrada dečjeg žirija „Dositejevo pero” za 2003. godinu), San (nagrada Večernjih novosti „Gordana Brajović”za najbolju knjigu namenjenu deci u 2002. godini), Hajduk po Himalaji, Maja u oblacima (nagrada Zmajevih dečjih igara „Rade Obrenović” za najbolji roman namenjen mladima u 2005. godini), Raduj se, mladiću i Svako mora jednom. Zbirka pripovedaka: Ono vreme (nagrada dečjeg žirija „Dositej” za 1997. godinu), Sastavni deo života, Vrlo kratko: imam jednu tajnu (plaketa "Mali princ" Tuzla, 2011. godine). Izbor poezije i proze: Jednom ja tako/Glavom kroz zid, (Ne)uspela šala („Srebrno Gašino pero” za najduhovitiju knjigu u 2005. godini); KBSZ knjiga i Možda večeras. Značajnije književne nagrade: „Vukovo pero” za 1991. godinu za poeziju; „Matija Ban” 1998. godine za književno stvaralaštvo; Zmajevih dečjih igara 1998. godine za stvaralački doprinos izrazu u književnosti za decu; „Zlatno Gašino pero” 1999. godine za ukupno stvaralaštvo; Zlatno zvonce popularnosti - Novi Sad, 2004. godine; Zlatni ključić Smederevskih pesničkih jeseni za 2007. godinu. Najčitaniji dečji pisac u poslednjih 15 godina na prostorima negdašnje Jugoslavije, zajednice SCG i sada Srbije. Sve knjige su doživele više izdanja (Hajduk u Beogradu preko dvadeset, uz tiraž oko 500.000 primeraka). Pesme i priče su mu prevodjene na engleski, francuski, italijanski, nemački, ruski, slovački, bugarski, rumunski, madjarski, makedonski i slovenački jezik.Sa knigama serije ,,HAJDUK"postigao je veliki uspeh među svom decom.
14. 4.
Dani - Godine
prethodni dan - sledeći dan
14. travanj/april (14. 4.) je 104. dan godine po gregorijanskom kalendaru (105. u prijestupnoj godini). Do kraja godine ima još 261 dana.
Događaji
.
Rođenja
.
Smrti
.
Blagdani/Praznici
Vidi takođe: Godišnji kalendar - Dnevni kalendar
Skvotiranje u Njemačkoj
thumb|right|250px|Rote Flora u junu 2006.
Skvoterski pokret u Nemačkoj je deo šireg autonomnog pokreta, koji je jedan od najjačih u Evropi. Vrhunac je doživeo početkom 1980-ih godina u tada podeljenom Berlinu, Hamburgu i drugim zapadno nemačkim gradovima, a 1990-ih se proširio i na istočni deo Nemačke.
Skvotiranje prostora je bilo rešenje za siromašne mlade ljude koji su tražili osamostaljenje od porodice. Kamen temeljac ovog pokreta je bio zajednički život i stvaranje autonomnih prostora: socijalnih centara, infošopova, knjižara, bioskopa, pozorišta, kafića, prostora za sastanke, svirke, studije, umetničke galerije i druge razne namene.
Istorijat
U zapadnom delu Frankfurta se septembra 1970. zbila jedna od prvih skvoterskih akcija u tom gradu, a početkom 1970-ih Frankfurt postaje centar spontisa, osoba koje su bile spremne da spontano deluju u direktnim akcijama i uličnim borbama ne pripadajući ni jednoj organizaciji. Istovremeno 1969. i 1970. skvotiranje započinje i u drugim gradovima: Kolonju, Dizeldorfu, Minihu, Hanoveru, Getingenu, Minhenu i Hamburgu.
Između 1972. i 1973. izbijaju štrajkovi protiv visokih kirija, mahom vođeni od turskih i italijanskih radnika emigranata, sa zauzimanjima kuća koje su predvodili spontisi.
1973. se masovna gradnja stanova počinje zaustavljati, oko 1975. počinje kriza nakon ekonomskog buma, a 1980. broj nezaposlenih u Nemačkoj dostiže milion.
Početkom 1980-ih dolazi do udruživanja skvoterskog i pank pokreta, koji donosi novi sistem vrednosti: bendovi su svirali po malim mestima, bili su protiv konzumerstva, anti-državni, bez “plačljivih” hipi pesama. Uzvikivali su parole poput “moć nikome” što je bilo skoro neshvatljivo prethodnim generacijama.
Skvoterski pokret je ojačan u periodu 1980. i 1981, ne samo zbog brutalnog tretmana skvotera od strane demohrišćana, već i zbog najveće policijske mobilizacije još od Trećeg Rajha radi napada na nenasilne, sedeće protestante “Slobodne republike Vendland”, kampa sa 5000 aktivista koji su blokirali gradnju deponije nuklearnog otpada u Gorlebenu. Mnogi pređašnji pacifisti su radikalizovani takvim političkim iskustvom. Kao odgovor na nasilje države radikalni aktivisti razvijaju taktiku crnog bloka (nem: Schwarze Block), protestujući i marširajući sa kacigama, ski maskama i uniformnom crnom odećom, a oni najspremniji su nosili i cokule ojačane metalom, štanlge, palice, pendreke i štitove. Obzirom da je život iza barikada postao svakodnevnica, mnogim skvoterima je ilegalnost njihove svakodnevnice radikalizovala političke stavove. “Crno je postala boja političkog ništavila – povlačenje poslušnosti partijama, vladama i nacijama” (Katsiafikas, 1997).
U drugim gradovima Nemačke, a posebno na jugu, represija nad skvoterima od strane vladajućih demohrišćana je bila ogromna. U Nirnbergu je uhapšena 141 osoba na projekciji filma o skvoterima koja se održavala u jednom skvotu. To je bilo najveće masovno hapšenje od Drugog svetskog rata, a mnogi od uhapšenih su imali manje od 16 godina.
3. juna 2006. je u Frankfurtu održan Skvot festival, na kome su svirali mnogi poznati pank rok bendovi, u skvotu Au, koji postoji od 1983. godine.
Berlin
thumb|250px|Kepeniker ulica 137 u Berlinu.
Berlin je bio grad podeljen na američki, britanski, francuski i sovjetski sektor i krcat emigrantima iz Turske, Bliskog Istoka i Istočne Evrope. Berlin je bio privlačan i za mlade iz cele Nemačke jer stanovnici Berlina nisu imali obavezu služenja vojnog roka, a postojala su i dva velika univerziteta. U Berlinu je bilo 17.000. ljudi koji nisu imali gde živeti, a procenjuje se da je još 50.000 ljudi tražilo smeštaj. Praznih stanova i kuća je bilo između 7.000 i 17.000 a još 40.000 ih je bilo predviđeno za rušenje. Skvoteri često navode činjenicu da su kapitalističke spekulacije oko nekretnina stvorile više beskućnika nego Drugi svetski rat.
1970-ih počinju akcije skvotiranja u Berlinu, a baza skvoterskog pokreta je bila u Krojcbergu, kraju pored berlinskog zida sa velikim procentom turskog življa i centrom kontrakulturne scene. Pored Zida je bilo na stotine napuštenih zgrada, jer je to bila granična zona Istoka i Zapada. U Krojcbergu je tada živelo 145.000 ljudi od kojih je bilo oko 30.000 alternativaca, 40.000 Turaka i 50.000 “običnih” Berlinaca.
U Berlinu se 1980-ih okupilo oko 150.000 mladih alternativaca koji se nisu uklapali u kalup nemačkog društva. Iako ih je vlada doživljavala kao napast, oni su oživljavali mrtve delove grada i obnavljali ih, tako da je Krojcberg često spominjan kao primer dobre urbanizacije. Na optužbe da njihove akcije predstavljaju napad na privatnu svojinu, skvoteri su odgovarali: “Bolje zauzimati i obnavljati, nego posedovati i rušiti.” Skvoteri su sredili većinu napuštenih i ruiniranih kuća da bi se u njima moglo pristojno živeti.
Skvotiranje je raslo, a sa njim i represija. Policija je napadala samo one kuće u kojima su bili članovi skvoterskog saveta i hapsila ih je pod optužbom da pripadaju zločinačkoj organizaciji, za šta je najviša predviđena kazna bila doživotna robija. Nasilje i represija su kulminirali crnim petkom. U Berlinu je toga dana, kasnije nazvanog “crnim petkom” na ulice izašlo oko 20.000 ljudi i uništilo sve šoping centre u elitnom delu grada. Crni petak 12. decembra 1980. godine je bio jedan od najžešćih dana što se tiče protesta, a prema nekim procenama, učesnika na protestima je bilo više nego 1960-ih. To je nateralo vlasti da ponude skvoterima da ostanu u zauzetim kućama uz plaćanje minimalne nadoknade. Mnogi su to prihvatili, ali većina nije.
Posle “crnog petka” broj skvotova u Berlinu je porastao sa 35 na 160 a u celoj Nemačkoj sa 86 na najmanje 370 do 500. Broj skvotera se procenjuje na 5000 do 8000. Osim stanova, počinju da zauzimaju i stara industrijska postrojenja. Jedan od primera je KuKuCK u Zapadnom Berlinu, gde je živelo oko 50 ljudi, bilo je 3 pozornice, prostor za predstave, 10 pozorišnih trupa, studio za probe za 5 bendova, kafe bar i auto-radionica. Umesto da traže otvaranje i finansiranje kulturnih centara od strane države, ljudi su sami stvarali kulturne centre bez i jedne državne marke.
U Berlinu na vlast umesto socijaldemokrata dolaze demohrišćani (CDU) i naređuju iseljavanje deset najjačih skvoterskih uporišta, što je navelo autonomene da osnuju pokret Tuvat (u berlinskom žargonu: Tuwat - učini nešto). Vlast je smatrala Tuvat kao direktan napad na državni aparat i 25. avgusta 1981. šalje policiju u sedište Tuvata u skvotiranim zgradama, gde je u tom trenutku bilo samo dvoje ljudi, jer su ostali bili na festivalu. Kad su saznali za napad policije, Tuvat je pozvao aktiviste iz cele zemlje u Berlin da brane pokret. Narednih dana je najmanje 50.000 ljudi demonstriralo u Zapadnom Berlinu, a bilo je na stotine uhapšenih i preko 150 povređenih policajaca. Ulični sukobi dostižu kritičnu tačku a mediji situaciju već nazivaju “građanskim ratom”. I pored svega, demohrišćani i dalje nastavljaju sa politikom nulte tolerancije prema skvoterima.
22. septembra 1981. dolazi do pogibije osamnaestogodišnjeg skvotera Klausa Jirgena Rotaja, tokom napada 2000 policajaca na osam zauzetih kuća u Vinterfeldplacu u Berlinu. Sledećeg dana izbijaju nasilne demonstracije u gradovima širom Nemačke, kao i u Amsterdamu, sa preko 50 napada na vladine i korporacijske mete u Zapadnom Berlinu. Par dana nakon toga, demohrišćani objavljuju da će obustaviti daljnja iseljenja i stambeno pitanje stiže do parlamenta (bundestaga).
Zime 1981. dolazi do podele među aktivistima na pristalice ’68. i ’81. tj. na pregovarače i beskropomisne nepregovarače. Te dve struje su se zvale muslis (po dijetalnoj muli hrani) i molis (po molotovljevim koktelima). Moliji (pankeri) su bili za proteste i protiv pregovaranja sa vlastima, a musliji (hipici) su bili za pregovore i organizovanu političku aktivnost. Pankeri su bili uglavnom muški, žešći u sukobima, hladniji u ispoljavanju emocija i urbano orjentisani. Među hipicima je bilo više devojaka, bili su šareniji, nežniji i agrarno orjentisani, ka obradi zemlje i povratku prirodi.
Iseljenjima i legalizacijom, broj zauzetih kuća se smanjio sa 162 na 123, a kasnije se smanjio na manje od 30 pravih skvotova. Posle iseljenja mnogi su odlazili da žive u šatorima po parkovima. Tako je u kvartu Harlotenburg nastalo šatorsko naselje Haotenburg.
1983. je bila godina gašenja pokreta u Berlinu i tada je pokret skoro nestao. Policija je počela sa najžešćom represijom, a kazne su bile ogromne. Čak su optužili i Ortovskog, jednog od opštinskih odbornika Krojcberga za provaljivanje poseda (jer je ušao u jedan skvot) i za krađu (jer je koristio kancelarijski papir da piše skvoterima koji su bili u zatvoru). Masovni pokret se ugasio već 1984. godine, ali se skvotiranje nastavlja do danas.
1989. posle pada berlinskog zida, mnogi prostori u Istočnom Berlinu, su ostali napušteni, pošto je stanovništvo masovno emigriralo u zapadni deo. Početkom 1990. sve više mladih putuje u istočni deo i zatiču taj deo grada prazan, poput grada duhova. Kepi je bio jedan od prvih skvotova zapadnih Berlinaca u Istočnom Berlinu. Godinu dana nakon pada zida bilo je oko 120 skvotova u istočnom delu Berlina.
1996. Berlin je postao glavni grad ujedinjene Nemačke a vlasti su odlučile da “očiste” novu prestonicu. Kao ministar unutrašnjih poslova Berlina angažovan je desničarski orijentisan general, koji je što legalnim, što ilegalnim (podmetanje požara, i sl.) radnjama „očistio“ oko 20 kuća.
Volusijan
Gaj Vibije Volusijan (umro avgusta, 253. godine) bio je rimski car u periodu od 251. - 253. godine.
Skvotiranje u Njemačkoj
Berlin
Danas skoro da i nema nelegalnih skvotova u Zapadnom Berlinu, a nekolicina postojećih skvotova je smeštena u istočnom delu grada koji je slabije razvijen i u kom se nalazi veći broj napuštenih zgrada. Neki skvoteri sada kirijom otplaćuju kuće koje će kroz nekoliko godina posedovati, dok drugi imaju samo privremeni ugovor sa vlasnicima.
Volusijan
Bio je sin Trebonijana Gala iz braka sa Afinijom Geminom Bebinom. Imao je i sestru, Vibiju Galu.
(Tirozin 3-monooksigenaza) kinaza
(tirozin 3-monooksigenaza) kinaza (, feohromocitoma tirozin hidroksilaza-vezana kinaza, STK4, tirozin 3-monooksigenazna kinaza (fosforilacija)) je enzim sa sistematskim imenom ATP:(tirozin-3-monoksigenaza) fosfotransferaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Volusijan
Nakon smrti Decija Trajana krajem juna 251. godine, Trebonijan Gal je postao rimski car. On je usvojio sina Decija Trajana, Hostilijana i uzvisio ga na rang savladara. Volusijan je tada dobio titulu Cezara. Kada je Hostilijan umro od kuge, Volusijan ga je zamenio na položaju savladara.
Skvotiranje u Njemačkoj
Frajburg
thumb|220px|Autonomni centar [[KTS (Frajburg)|KTS, oktobra 2003.]]
1971. je skvotirana prva zgrada u Hamelštrase da bi se sprečilo rušenje, i u narednih par godina je postala otvoreni prostor u kome je smeštena besplatna radnja koju je su vodile feministkinje. U podrumu se nalazio prvi autonomni centar u Frajburgu. Ovaj eksperiment je završen 1974. intervencijom policije, i zgrada je ubrzo posle toga srušena.
Volusijan
Volusijan i Trebonijan Gal poginuli su u vojnoj pobuni 253. godine.
(Tirozin 3-monooksigenaza) kinaza
Ovaj enzim nema aktivirajuće jedinjenje, ali je specifičan za svoj supstrat.
Skvotiranje u Njemačkoj
Frajburg
1978. je čitav blok kuća skvotiran u ulici Kajzera Jozefa i tu su razvijene razne kulturne aktivnosti (koncerti, teatar, radionice, itd.). 1980. su vlasti naložile iseljenje, a u 8. juna su poslale policiju da ga sprovede. To je rezultiralo desetodnevnim nemirima. Oko 1600 pripadnika specijalne policije je obezbeđivalo rušenje zgrade, a svako veče se okupljalo 10.000 demonstranata, a sve su prenosili nacionalni mediji. Sedam dana posle rušenja zgrade, skvotiran je Švarcvaldhof, koji je iseljen dve godine kasnije.
Na jesen 1981. je zauzeto šest kuća za život, a jedna od njih je preuređena u autonomni centar, koji su vodili pankeri. Strategija policije se malo promenila i oni su odlučili da tolerišu skvotere. 1985. je autonomni centar je progutao požar.
1994. je skvotirana stara kasarna francuske vojske “Vaubangelände” i nastao je Autonomni centar KTS (skraćeno od Kulturtreff in Selbstverwaltung). Posle iseljenja Vaubana od strane gradske vlade, KTS je našao novi prostor 1988. skvotiranjem zgrade nemačke železnice, gde se i danas tu nalazi.
Hamburg
1981. su zauzeti prazni stanovi i kuće u ulicama Hafenštrase i Bernard Noht Štrase u Hamburgu. Pokušaji iseljenja su uvek propadali jer su skvoteri uspevali da skupe hiljade simpatizera i stotine uličnih boraca.
Tokom 1980-ih, Hafenštrase je bio žarišna tačka autonomnog i skvoterskog pokreta u Nemačkoj. Od 1984. do 1990. tu su se održavala godišnja okupljanja autonomnih, kojima je prisustvovalo i po 5000 ljudi, na kojima se raspravljalo o skvotiranju, anti-NATO politici, anti-nuklearnoj politici, problemu političkih zatvorenika i međunarodnoj solidarnosti. thumb|left|250px|Hafenštrase u St. Pauliju u Hamburgu, juna 2006. 1986. je došlo do pokušaja da se skvoteri iz Hafenštrase izbace napolje. Nekoliko građevina je osvojeno od strane vlasti, ali je jezgro od osam zgrada ostalo netaknuto. 20. decembra 1986. su održane demonstracije podrške Hafenštraseu na kojima je marširalo 12.000 ljudi od kojih je 1500 bilo organizovano u crni blok. Na čelu kolone su nosili transparent: “Gradimo revolucionarnu dualnu moć!”. Tokom marša je došlo do težih okršaja sa policijom u kojima u kojima su skvoteri pretukli i povredili 100 policajaca. Dan kasnije je gorelo 13 robnih kuća u Hamburgu, a šteta je iznosila 10 miliona dolara.
1987. vlasti su preduzimale još nekoliko akcija protiv Hafenštrase, a odmazda je usledila 23. aprila 1987. kada su skvoteri u roku od 15 minuta napali kuće gradskih funkcionera, sudove, prostorije gradskih vlasti i gradski radio Hamburg. Grad je tada proglasio skvotere za “državne neprijatelje broj 1” i u Hamburgu je proglašeno vanredno stanje. Hiljade policajaca je došlo iz cele Nemačke, a granice su bile zatvorene za sve koji su čudno izgledali. Skvoteri su utvrdili kuće čeličnim vratima i bodljikavom žicom na fasadama i krovovima, u slučaju helikopterskog napada. Mesec dana pre toga je otpočelo emitovanje piratske radio stanice “Radio Hafenštrase”, koja je izveštavala o situaciji. Borbe su trajale čitav dan, stotine ljudi je bilo na barikadama, molotovljevi kokteli su leteli, prevrnuta kola, zapaljene gume… Uveče su barikade ostale čitave, a na jednoj od kuća je postavljan transparent sa natpisom “No Pasaran!”. U sledeće dve sedmice je došlo još 2000 policajaca, i napadi policije su se bezuspešno nastavljali. Posle 15 dana borbi, gradonačelnik Donaji je odlučio da se napadi obustave, da se prekine vanredno stanje i da se Hafenštrase legalizuje.
U novembru 1989. je skvotirano bivše pozorište Flora Hamburgu i nazvano Rote Flora (Crvena Flora). Rote Flora je proslavila svoju 15. godišnjicu novembra 2004. i postala je bitan kulturni centar za četvrt Šanze u kojoj se nalazi.
U Hamburgu su skvoteri i danas jaki i žive u četvrtima Altoni, St. Pauli, Šanze, itd.
Anatopija
Anatopija je bila protesno selo podignuto 4. jula 1991. kada je omladina skvotirala ogroman gradilišni prostor (12 km dugačak, 3 km širok) na kom je kompanija Mercedes planirala izgradnju puteva. Selo je imalo mnoštvo kuća i koliba, podignutih od recikliranih otpadaka društva (plastičnih flaša, automobilskih guma i slično) i promovisan je život u skadu sa prirodom, bez struje, vodovoda i automobila.
Početkom 1994. je naređeno iseljenje Anatopije, a talas akcija uperenih protiv Mercedesa i Zelene partije, koja je odgovorna za prodaju zemlje Mercedesu, je zapljusnuo Nemačku. Akcije su uključivale proteste, sabotaže i uništavanje Mercedesove imovine, a ukupna šteta je iznosila preko 200.000 evra.
Ka (razvrstavanje)
__NOTC__ Termin Ka ima više značenja.
(+)-Alfa-barbatenska sintaza
(+)-Alfa-barbatenska sintaza (, AtBS) je enzim sa sistematskim imenom (2E,6E)-farnezil-difosfat difosfat-lijaza (formira (+)-alfa-barbaten). Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Rekombinantni enzim iz biljke Arabidopsis thaliana formira 27.3% alfa-barbatena, 17.8% tujopsena i 9.9% beta-hamigrena.
LogP
__NOTC__ Termin LogP ima više značenja.
Cis
__NOTC__ Termin Cis ima više značenja.
AA
__NOTC__ Termin AA ima više značenja.
Alma, Colorado
Alma je grad u američkoj saveznoj državi Kolorado.
Elsamitrucin
Elsamitrucin je organsko jedinjenje, koje sadrži 33 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 653,630 Da.
Sava Kosanović (mitropolit)
Sava Kosanović (27. januar 1839 — 23. februar 1903) je bio mitropolit dabrobosanski od 1881. do 1885. godine. Bio je srpski teolog i učitelj.
Detinjstvo i školovanje
Sava Kosanović je rođen 14/27. januara 1839. godine na praznik Svetog Save. Rođen je u selu Miljanićima u Banjanima, u istočnoj Hercegovini (danas Crna Gora), u imućnoj seljačkoj porodici od oca Kika i majke Cvijete. Kao dete ostao je bez oca koji je poginuo u borbi sa Turcima, tako da je brigu oko Save preuzela je majka.
Majka Cvijeta je odvela Savu u manastir Žitomislić kod Mostara da bi se tamo školovao. On je tu izučio bukvar, Časoslov i Psaltir. Po jednom zapisu, Sava je u manastir Žitomislić došao kada je imao sedam godina, dakle 1846. godine. Iz manastira Žitomislića odlazi u Mostar gde je završio srpsku osnovnu školu i naučio pekarski zanat.
Bogoslovija
Iz Mostara se vraća ponovo u manastir Žitomislić sa namerom da se zamonaši. Od monašenja je odustao pošto je 1854. godine iz Sarajeva dobio pismo od Jovana Stojkovića, svog bivšeg učitelja iz Mostara. Stojković ga je kao učitelj dobro poznavao pa je želeo da mu pomogne u daljem školovanju. Pisao mu je da izvadi krštenicu i da dođe kod njega u Sarajevo. Nameravao je da ga iz Sarajeva pošalje u Beogradsku bogosloviju. Obradovan ovim pozivom, iako je ležao bolestan, odmah je pošao po krštenicu u manastir Kosijerevo, nedaleko od Bileće. Iguman Teodosije mu je 7. jula 1854. godine izdao krštenicu. Kad je stigao u Sarajevo, nije našao učitelja Stojkovića jer su ga turske vlasti proterale u Dalmaciju. Pre odlaska u Dalmaciju Stojković je zamolio učitelja Aleksandra Šuškalovića da bude na usluzi Kosanoviću, tako da je Šuškalović 1856. godine poslao Savu u Beogradsku bogosloviju sa preporukom za mitropolita Petra Jovanovića i tadašnjeg načelnika Ministarstva prosvete Ljubu Nenadovića. u Beogradu je upisao bogosloviju koju je završio 1860. godine sa vrlo dobrim uspehom. Za vreme školovanja u Beogradu, Sava Kosanović je uspostavio veze sa mitropolitom Mihailom, koje je i kasnije održavao. Pred završetak bogoslovije pisao je proti Đorđu Nikolajeviću, profesoru Bogoslovskog učilišta u Zadru, da mu pomogne da u Novom Sadu ili Pešti uči nemački jezik, ali mu se ova želja nije ispunila. Umesto Novog Sada ili Pešte, na poziv Nikolajevića, našao se u Zadru. Imao je preporuku za upis u Zadarsku bogosloviju, gde je nameravao da uči nemački i italijanski jezik, ali su to sprečile vlasti.
Učitelj i sveštenik
Pošto nije uspeo da nastavi sa daljim školovanjem Kosanović se ponovo vraća u Mostar, gde oktobra 1860. godine prihvata dužnost učitelja u srpskoj osnovnoj školi. Uskoro se oženio iz porodice Gatalo. Sledeće školske 1861/62. godine bio je učitelj u muškoj osnovnoj školi u Sarajevu. Potom se vratio u Mostar, gde je ostao četiri godine.
Mitropolit dabrobosanski Ignjatije rukopoložio je Savu Kosanovića 1862. godine u Sarajevu za đakona, a 1863. u Mostaru za prezvitera. U ovo vreme zadesila ga je porodična tragedija. Umrli su mu supruga, kćerka i sin. Posle ove porodične tragedije odlazi 1866. godine za stalno u Sarajevo. Njegov rad u Sarajevu može se podeliti na nekoliko perioda i to: učitelj od 1866. do 1872. godine; upravitelj muških škola i katiheta u realki od 1874. do 1879; veroučitelj u srpskoj gimnaziji od 1879. do 1880. i mitropolit dabrobosanski od 1881. do 1885. godine.
Kao sveštenik i veroučitelj u Sarajevu, Sava Kosanović se isticao prigodnim besedama u crkvi i školi.
Monašenje
Sava Kosanović se zamonašio 19. juna 1872. godine u Sarajevu. Iste godine na Ilindan, prilikom osvećenja Nove crkve u Sarajevu, mitropolit Pajsije postavio ga je za arhimandrita. Tom prilikom je novi arhimandrit izgovorio svečanu besedu.
U jesen 1872. godine arhimandrit Sava je putovao po Rusiji sa dozvolom ruskog cara Aleksandra II i blagoslovom ruskog Svetog sinoda radi prikupljanja priloga za dovršenje Saborne crkve u Sarajevu i otplatu dugova. Poneo je i deo moštiju Svete Tekle i objavio je njeno žitije na ruskom jeziku. Prikupio je pozamašnu svotu novca, knjiga, odeždi i crkvenih predmeta.
Za vreme boravka u Petrogradu sreo se sa ruskim poslanikom u Carigradu, generalom Nikolajem Pavlovičem Ignjatijevim, i zamolio ga da se na Porti zauzme za oslobođenje desetak uhapšenih uglednih sarajevskih trgovaca, za više begunaca koji su u Beču čekali amnestiju i za trojicu Hercegovaca koji su proterani u Afriku. Zahvaljujući svesrdnom zauzimanju Ignjatijeva, molba arhimandrita Save je uslišena. Vreme u Rusiji od godinu i po dana iskoristio je da poseti Srpsko podvorje u Moskvi, koje je osnovano na inicijativu mitropolita Mihaila Jovanovića.
Po povratku u Sarajevo arhimandrit Sava Kosanović je postavljen za nadzornika srpskih škola i za veroučitelja u Sarajevskoj realki. Ove dužnosti je vršio od 1874. do 1879. godine.
Iz sačuvane Kosanovićeve prepiske se vidi da je u januaru 1877. godine pisao Srpskoj pravoslavnoj opštini i Odboru srpsko-pravoslavnih narodnih škola i tražio razrešenje od svešteničke i veroučiteljske dužnosti zbog slabog zdravlja, ali je pomenuo i da je okružen nezdravom društvenom atmosferom i nepovoljnim okolnostima. Odgovor Srpske pravoslavne opštine nije poznat, ali iz onoga što sledi može se pretpostaviti da je bio negativan. Odbor srpsko-pravoslavnih narodnih škola nije uvažio ostavku, pa je arhimandrit Sava nastavio da vrši svoje dotadašnje dužnosti u Sarajevu.
Sava Kosanović je imao veliki ugled u srpskom narodu zbog svog nacionalnog rada, ali je zbog toga i smetao turskim i austrougarskim (od Berlinskog kongresa 1878) okupacionim vlastima. Odluku Berlinskog kongresa da Austrougarska okupira Bosnu i Hercegovinu pokušalo je da spreči muslimansko stanovništvo predvođeno pljevaljskim muftijom Mehmed Vehbi Šemsekadićem. Pobunu u Sarajevu je predvodio Hadži-Loja. Sarajevski Srbi nisu dali značajniju podršku muslimanima, mada je arhimandrit Sava Kosanović na čelu srpske omladine učestvovao u tim događajima. On te događaje nije mogao da izbegne, ali se držao oprezno, i pored toga što su muslimani računali na njegovo uključivanje u provizornu „narodnu vladu”, koja je vodila bezuspešnu odbranu Sarajeva od austrougarske vojske.
Pod okupacionim austrougarskim vlastima arhimandrit Sava je nastavio da brani crkvene i nacionalne interese srpskog naroda. Čim su se okupacione vlasti učvrstile, one su nastojale da Srpsku pravoslavnu crkvu u Bosni, kao i Hercegovini izdvoje iz jurisdikcije Carigradske patrijaršije i potčine jurisdikciji Karlovačke patrijaršije. Sa tim se složio mitropolit dabrobosanski Antim, jer je bio u nemilosti kod carigradskog patrijarha zbog neisplaćenih dugova. Protiv ovog plana okupacionih vlasti bile su crkvene opštine i sveštenstvo, posebno arhimandrit Sava.
Sarajevska srpska pravoslavna opština je na sednici od 28. oktobra 1878. godine donela odluku da se Srpska pravoslavna crkva u Bosni i Hercegovini ne izdvaja iz jurisdikcije Carigradske patrijaršije. Da bi osujetila plan okupacionih vlasti i mitropolita Antima, opština je u dogovoru sa ostalim opštinama iz Dabrobosanske mitropolije uputila molbu carigradskom patrijarhu da arhimandrita Kosanovića hirotoniše za episkopa i postavi ga za vikara mitropolitu Antimu. Carigradski patrijarh je prihvatio ovaj predlog, sa čim je bio saglasan i mitropolit srpski Mihailo Jovanović. Patrijarh je preko mitropolita Mihaila o tome obavestio arhimandrita Savu.
Kosanović je pristao da bude hirotonisan za episkopa, ali su ga okupacione vlasti sprečile da ode u Carigrad na posvećenje. Prećeno mu je da, ako i bude posvećen, vlasti to neće priznati. O ovome je Kosanović obavestio carigradskog patrijarha. Pošto mu nije omogućeno da ode u Carigrad, vlasti su mu dva puta nudile da ode u Sremske Karlovce na hirotoniju, što je on odbio. Zbog svega što mu se dešavalo Kosanović je doneo odluku da napusti Sarajevo i da ode u Srbiju, ali je ipak ostao u Sarajevu. Okupacione vlasti su ga 1879. godine odredile, kao člana delegacije iz Bosne i Hercegovine, za odlazak u Beč da čestita dvadeset petu godišnjicu braka caru Josifu I i carici Jelisaveti. U Beču se delegacija srela sa đakovačkim biskupom Josipom Jurajem Štrosmajerom. Prilikom ovih svečanosti u Beču svi članovi delegacije su dobili odličja. Arhimandrit Sava je odlikovan Ordenom Franca Josifa I trećeg reda.
Mitropolit
Pošto okupacionim vlastima nije pošlo za rukom da Srpsku pravoslavnu crkvu u Bosni i Hercegovini potčine pod jurisdikciju Karlovačke patrijaršije, Dvor je sa Carigradskom patrijaršijom 1880. godine sklopio konkordat. Prema konkordatu, vladar je imenovao mitropolite na upražnjene stolice u Sarajevu, Mostaru i Tuzli, a mogao je i da ih otpusti po prethodnoj dozvoli Carigradske patrijaršije. Posle imenovanja episkopa od Dvora vršen je izbor u Sinodu Carigradske patrijaršije, a potom hirotonija po kanonima Pravoslavne crkve. Na kraju je vršeno ustoličenje u prisustvu izaslanika Dvora. Hirotonisani episkopi su bili dužni da na bogosluženjima pominju ime carigradskog patrijarha. U konkordatu nije bila odredba da budući episkopi moraju biti rođeni u Bosni i Hercegovini. Dvor se obavezao da isplaćuje godišnje 58.000 groša Carigradskoj patrijaršiji kao i plate episkopima u Bosni i Hercegovini. Koristeći se odlukama konkordata, Austrougarska je počela da zamenjuje grčke episkope Srbima. Penzionisan je mitropolit dabrobosanski Antim. Posle penzionisanja živeo je u Beču, gde je i umro.
Umesto penzionisanog mitropolita Antima izabran je arhimandrit Sava Kosanović. On je bio prvi Srbin na postolju sarajevskih mitropolita posle ukidanja Pećke patrijaršije 1766. godine. Carigradski patrijarh Joakim III sa Svetim sinodom izabrao je Kosanovića za dabrobosanskog mitropolita 13. novembra 1880. godine. Izbor je ukazom potvrdio austrijski car Franc Josif I dana 20. decembra 1880. godine. Posle vesti koje su se pojavile u nekim listovima da je Kosanović izabran za mitropolita, to je telegramom Sarajevskoj srpskoj pravoslavnoj opštini potvrdio patrijarh Joakim III. U telegramu se kaže da je „Sveti Sinod izabrao njezina arhimandrita za dabrobosanskog mitropolita, nadajući se da će opština tijem izborom bez sumnje biti zadovoljna, te joj ujedno čestita tu sreću”.
Pošto je bio svestan velike odgovornosti ako se prihvati mitropolitskog dostojanstva, Kosanović je tražio mišljenje mitropolita srpskog Mihaila, Sarajevske srpske pravoslavne opštine, Nikodima Milaša, profesora Zadarske bogoslovije, i naroda. Dobivši od svih potvrdan odgovor prihvatio je ovaj položaj. Međutim, sada su otvorena pitanja kada će biti hirotonija, ko će ga hirotonisati i gde. Vlasti su vršile pritisak na Kosanovića da ga hirotonišu episkopi Karlovačke patrijaršije, što je on odbio. Patrijarh Joakim III je želeo da se hirotonija obavi u Carigradu, ali su protiv toga bile okupacione vlasti. Na kraju je dogovoreno da se hirotonija izvrši u Sarajevu i da u njoj učestvuju: raško-prizrenski mitropolit Melentije, kao izaslanik carigradskog patrijarha, zahumsko-hercegovački mitropolit Ignjatije, bokokotorski episkop Gerasim Petranović i penzionisani dabrobosanski mitropolit Antim. Pošto je Kosanović položio zakletvu pred carem u Beču 21. marta 1881. godine, zakazana je hirotonija za 29. mart iste godine. Datum hirotonije je menjan više puta. Do ovog datuma u Sarajevo su stigli svi episkopi određeni da učestvuju u hirotoniji. Priređen im je veličanstven doček, posebno mitropolitu raško-prizrenskom Melentiju, kao patrijarhovom izaslaniku.
Pored pomenutih episkopa hirotoniji su kao gosti prisustvovali: prota Gavrilo Rusović i jeromonah Makarije iz Kotora, protosinđel Venijamin Nikolinović, predstavnik Jerusalimske patrijaršije u Bosni, iguman Gedeon iz manastira Mileševe, prota Vukola Gospić iz Pljevalja, prota Serafim Marković iz Maglaja, prota Atanasije iz Čajniča, pop Risto Mihajlović iz Novog Pazara i prota Stefan Baković iz Sarajeva.
Za vreme svoga kratkog upravljanja Sarajevskom mitropolijom mitropolit Sava Kosanović je radio na obnavljanju i podizanju crkava i manastira. Neke novopodignute crkve i obnovljeni manastiri koje je osvetio mitropolit Kosanović su: Crkva Svetog Ilije na Sokocu, 1. avgusta 1881; kuća pretvorena u crkvu u Busovači, 15. avgusta 1882; obnovljeni manastir Moštanica, 15. avgusta 1883; obnovljeni manastir Rmanj, 19. avgusta 1883. godine.
Da bi se odupro unijaćenju od strane austrougarske vlasti, radio je na obnavljanju svešteničkog kadra. Prema rukopisnom katalogu sveštenika Dabrobosanske mitropolije, koji se čuva u Arhivi mitropolije, rukopoložio je oko 33 sveštenika.
Zauzimanjem mitropolita Save osnovana je 1882. godine Konzistorija (duhovni sud) i otvorena Bogoslovija u Sarajevu. On je još 1879. godine pokrenuo pitanje otvaranja bogoslovskog učilišta u Sarajevu, jer bez uređene bogoslovske škole nije se mogao obnavljati sveštenički kadar. Vlast je odugovlačila sa davanjem dozvole da se škola otvori, pa je Kosanović, kada je postao mitropolit, nastavio još snažnije da se bori za otvaranje bogoslovije. Njegova upornost se isplatila. Car je 19. oktobra 1882. godine dozvolio „da se za vaspitanje istočno-pravoslavnog sveštenstva za eparhiju sarajevsku, zvorničku i mostarsku bogoslovija ustroji”. Bogoslovija je svečano otvorena 30. oktobra 1882. godine u privatnoj kući Stjepa Srškića u Đemaluša ulici u Sarajevu. Prvi rektor Sarajevske bogoslovije bio je arhimandrit Đorđe Nikolajević, koji je predavao crkvenoslovenski jezik.
Godine 1884. Kosanović je posetio je Višegrad i manastir Dobrun, na praznik Svetog cara Konstantina i carice Jelene. Tada je pokrenuo akciju za obnavljanje manastira, koji su Turci zapalili još 1875. godine.
Sukob sa vlastima i Rimokatoličkom crkvom
Rad mitropolita Kosanovića je bio pod stalnom prismotrom vlasti, koja je pratila svaki njegov korak i beležila svaku njegovu reč. Na njegove žalbe protiv nepravdi i nepravilnosti, koje je iznosio i dostavljao, vlada se nije mnogo obazirala, prepuštajući svojim organima da i dalje rade prema utvrđenom planu.
Vreme u kome je delao mitropolit Kosanović, bilo je za Srbe izuzetno teško. Najteže je bilo nasilno unijaćenje. Vladin savetnik grof Mjeroševski nudio je čak i mitropolitu da pređe na uniju. Od vlasti su mu upućivane otvorene pretnje. Zabranjivane su srpske škole i upotreba ćirilice, nastojalo se da se bogoslužbene knjige donete iz Rusije zamene onim štampanim u Monarhiji. Pošto okupacione vlasti nisu htele da zaštite srpski narod od nasrtaja sarajevskog nadbiskupa Štadlera i mostarskog biskupa Buconjića, mitropolit Kosanović je došao u sukob sa vlastima. Sukob je naročito zaoštren od 26. aprila 1883. godine, kada je mitropolit Kosanović uputio Okružnicu sveštenicima Dabrobosanske mitropolije, kojom od njih zahteva da budu odlučni branitelji svoje ugrožene pravoslavne vere. Po objavljivanju Okružnice u nekim srpskim i hrvatskim rimokatoličkim listovima, „Otvorenim pismom” mitropolitu Kosanoviću oštro su reagovali nadbiskup Štadler i biskup Buconjić. Ministar Benjamin Kalaj zabranio je da se objavi odgovor mitropolita Kosanovića na „Otvoreno pismo”. Odgovor je uništen, ali neki primerci su sačuvani i objavljeni.
Ostavka
Rimokatolička propaganda, potpomognuta okupacionim vlastima, nije birala sredstva u borbi protiv mitropolita Kosanovića. Posledica tog sukoba bila je njegova ostavka. Prve vesti u štampi o ostavci mitropolita Kosanovića pojavile su se maja 1884. godine. Od najave njegove ostavke pa do stvarnog podnošenja ostavke prošlo je godinu dana. Ostavku carigradskom patrijarhu Joakimu IV podneo je 14. juna 1885. godine. U ostavci je molio patrijarha da mu se dozvoli da ostatak svoga života provede u Sarajevu, kao privatno lice koje se neće ni u šta mešati. Naknadno je o ostavci obavestio vladu i narod. Narod je bio iznenađen ovom vešću. Oko 170 uglednih građana sastavilo je telegram u kome moli carigradskog patrijarha da ostavku ne uvaži. Međutim, vlasti nisu dozvolile da se telegram pošalje. Znajući zašto je mitropolit Sava podneo ostavku, patrijarh je nije prihvatio. Pošto je ova vest stigla do mitropolita Save, on je telegramom obavestio patrijarha da će po njegovoj želji još neko vreme ostati na tronu dabrobosanskih mitropolita.
Vaseljenski patrijarh je pod pritiskom austrougarskog dvora kasnije uvažio ostavku mitropolitu Kosanoviću. Ostavku je potpisao 10. septembra 1885. godine. O ovome je obavešten mitropolit Kosanović 15. septembra iste godine. Mitropolit je sutradan o usvojenoj ostavci obavestio Sarajevsku srpsku opštinu. Vest da je ostavka uvažena uznemirila je pravoslavno stanovništvo u Sarajevu. Dvadeset četiri najuglednije ličnosti napisale su telegram caru Franji Josifu I u kome ga mole da mitropolita Savu zadrži na tronu sarajevskih mitropolita. Mitropolit Kosanović je bio penzionisan sa 3.000 forinti godišnje. Za administratora je do izbora novog mitropolita imenovan arhimandrit Đorđe Nikolajević. Dekretom Zemaljske vlade u Sarajevu od 9. oktobra 1885. godine kao mesto boravka mitropolitu Kosanoviću je određen Beč.
Progonstvo
Posle penzionisanja i povlačenja sa trona mitropolita Kosanovića, vlada mu nije dozvolila da ostatak svog života provede na svom imanju. U tome je naročito neumoljiv bio ministar finansija Kalaj. Pošto je odslužio oproštajnu službu u Staroj sarajevskoj crkvi i oprostio se od prisutnog naroda, koji je ispunio crkvu i portu, napustio je Bosnu i otputovao u Carigrad, gde je ostao neko vreme. Iz prepiske sa njegovim naslednikom mitropolitom Đorđem Nikolajevićem vidimo da je vaseljenskom patrijarhu i usmeno objasnio razloge svoje ostavke. Interesantno je da je i patrijarh pisao vlastima u Beču da se Kosanoviću dozvoli da se nastani u Sarajevu, što nije uvaženo. Pri ovakvim molbama napominjano je da je Kosanovićeva obaveza da se nastani u Beču, u protivnom biće mu uskraćena penzija. Na ovome je insistirano, jer u Beču je najlakše moglo da se motri na Kosanovića. Iz Carigrada je Kosanović otišao u Jerusalim, gde je ostao od 12. decembra 1885. do kraja aprila 1886. godine. Iz Jerusalima se vratio u Carigrad, gde se zadržao nedelju dana, a odavde je otišao u Svetu goru. Iz Svete gore ponovo se vratio u Carigrad. Austrougarski poslanik u Carigradu ponovo ga je podsetio da mu je Beč određen za mesto stalnog boravka. Teška srca Kosanović je najzad otišao u Beč.
Mitropolit Kosanović je teško podnosio tuđinu, a Beč pogotovu. Poboljevao je od astme, pa je češće napuštao hladni Beč i lečio se po austrijskim banjama. Koristio je svaku priliku da negde otputuje. Tako je 1887. godine proveo na putu šest meseci. Ovom prilikom je posetio patrijarha Aleksandrijskog Sofronija, čiji je bio gost, Kairo i manastire na Sinajskoj Gori. Iz Kaira, preko Aleksandrije i Atine, vratio se u Beč, gde je stigao aprila 1888. godine.
Zbog bolesti mitropolit Kosanović je molio bečke vlasti da mu dozvole da narednu zimu provede u blagim egipatskim predelima. Pošto je dobio dozvolu krenuo je krajem decembra 1888. godine iz Beča i preko Beograda stigao u Solun. Austrijska poslanstva, konzulati i agencije dobili su uputstva da prate Kosanovićevo kretanje i da o tome dostavljaju izveštaje. Sa svih stanica gde se zadržavao slati su iscrpni izveštaji ministru inostranih poslova. I pored praćenja, agenti nisu mogli da predvide da će mitropolit Kosanović iz Grčke otići u Crnu Goru. Naime, Kosanović se iz Soluna javio knezu Nikoli s kojim je održavao veze još od 1886. godine. Umesto da otputuje u Palestinu on je pod imenom Dionisije Nikolić otputovao u Crnu Goru. U Bar je prispeo 29. decembra 1888. godine. Iz Bara je otišao na Cetinje, gde ga je primio mitropolit Mitrofan Ban. On mu je ukazivao posebnu pažnju do kraja njegovog života.
Kosanović se za stalno nastanio u Ulcinju, gde je kupio kuću na samoj morskoj obali. Međutim, iz štampe se vidi da je često putovao po Crnoj Gori i da je učestvovao u svim važnim događajima. Putovao je i izvan granica Crne Gore. Godine 1892. godine boravio je u Carigradu. Po mišljenju istoričara želeo je da skrene pažnju na sebe, jer je prizrenska mitropolija bila upražnjena. Tom prilikom posetio je ostrvo Halku, gde se zbog bolesti zadržao neko vreme. Pored Carigrada posetio je još Kairo i Jerusalim, a potom se vratio u Crnu Goru.
Postojala je mogućnost da Kosanović 1893. godine postane mitropolit u Skoplju. Tu mogućnost nagovestio je Carigradski patrijarh. Kad je to doznao Kalaj, zatražio je od ministra inostranih poslova i poslanika u Carigradu da to onemoguće svim sredstvima. Izgleda da se mitropolit Kosanović nije naročito ni borio za taj izbor, jer je bio svestan okolnosti i svoga zdravstvenog stanja.
Santa Maria del Campo, Frosinone
Santa Maria del Campo je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Sava Kosanović (mitropolit)
Progonstvo
Godine 1896. umro je u Sarajevu mitropolit dabrobosanski Đorđe Nikolajević, naslednik mitropolita Kosanovića. Među mnogobrojnim telegramima saučešća Konzistoriji u Sarajevu stigao je iz Ulcinja i kratak telegram mitropolita Kosanovića u kome stoji: ''„Primite moje iskreno sažaljenje u gubitku dobroga mitropolita Nikolajevića. Bog mu dušu pomilovao.”''.
Mitropolit Kosanović je 1897. godine, pored domaćina mitropolita Mitrofana Bana, u Cetinju dočekao srpskog kralja Aleksandra Obrenovića. Kralj je posebnu pažnju ukazao mitropolitu Kosanoviću i odlikovao ga Ordenom Svetog Save prvog stepena. Ista odlikovanja su dobili mitropolit Mitrofan Ban, arhibiskup barski Milinović i pesnik Jovan Sundečić.
Mitropolit Kosanović je u Crnoj Gori često služio. Ima dosta kratkih informacija u štampi u kojima se saopštava da je služio zajedno sa domaćinom mitropolitom Mitrofanom Banom. Jedan takav slučaj, kome je posvećeno više mesta u štampi, jeste osvećenje crkve Svetog Vasilija Ostroškog u Nikšiću 28. avgusta 1900. godine. Ova crkva je zadužbina kneza Nikole Petrovića. Osvetili su je mitropoliti Mitrofan Ban i Sava Kosanović uz sasluženje više sveštenika. Tom prilikom mitropolit Kosanović je priložio crkvi sedam kandila, koje je izradio sarajevski zlatar Mića Avdalović. Na osvećenju su pored kneza Nikole i knjeginje Milene bili knez Mirko, knez Petar Karađorđević sa sinovima Đorđem i Aleksandrom.
Iako je živeo izvan Bosne, mitropolit Kosanović je pratio šta se tamo događa. Kada je god tražena pomoć za podizanje spomenika nekoj značajnoj srpskoj ličnosti ili osnivano neko srpsko društvo, on je bio među prvim priložnicima. Kada je 1902. godine u Sarajevu osnovano društvo „Prosvjeta” koje je imalo za cilj da pomaže Srbe đake u srednjim i visokim školama, Mitropolit je društvo materijalno pomogao.
I pored mnogobrojnih ličnih problema nalazio je vremena da se bavi naučno-istraživačkim radom. Svoje radove objavljivao je u „Javoru“, „Istočniku“, „Glasniku srpskog učenog društva“, listu „Slovinac“, i „Bosanskoj vili“. Neke radove objavljivao pod pseudonimom, da bi izbegao neugodnosti od austrijskih vlasti. Značajni su njegovi opisi starih ćiriličkih knjiga i rukopisa. Objavljivao je natpise sa starih nadgrobnih spomenika kao i zapise sa starih knjiga. Publikovao je putopise: „Put na Sinaj“; uspomene: „Pomeni iz manastira Žitomislića“; memoarski tekst: „Iz memoara Protopop Nedeljka“; članke: „O bogumilima”, „Propast manastira Banje”, „O bosanskim arhijerejima”, o eparhijama: Dabrobosanskoj i Zahumsko-Hercegovačkoj. Njegova pesma „Na Jordanu”, pevana je uz gusle, što govori o njegovoj popularnosti u narodu. Bogoslovski radovi mitropolita Kosanovića malobrojni. U bogoslovske radove spadaju: „Kratki životopis Svete prvomučenice i ravnoapostolne Tekle”; „O pojasu Svete Bogorodice” i „Oglas sa dveri”.
Mitropolitu Kosanoviću su odata priznanja za njegov rad samim tim što je bio član Srpskog učenog društva, Srpske kraljevske akademije, počasni član Sveslovenskog dobrotvornog komiteta u Petrogradu, Antropološkog društva u Beču, Književnog odbora Matice srpske, redovni član Odbora muzejskog društva u Sarajevu i dopisni član Carskog i kraljevskog povjerenstva za umetničko-istorijske spomenike u Beču.
Smrt
Sava Kosanović je preminuo u utorak 23. februara 1903. godine u svojoj kući u Ulcinju. Sahranjen je 25. februara u crkvi Svetog Nikole u Ulcinju. Opelo je služio mitropolit Cetinjski Mitrofan Ban uz sasluženje pet sveštenika i protođakona Radičevića. Novine su zabeležile da je na sprovodu bilo mnogo muslimana i rimokatoličkih sveštenika. Arhibiskup Barski poslao je svog izaslanika. Od blaženopočivšeg mitropolita Kosanovića oprostio se dirljivim govorom mitropolit Mitrofan Ban.
Povodom smrti mitropolita Kosanovića u mnogim listovima su objavljeni nekrolozi. U njima su pored osnovnih biografskih podataka istaknute zasluge mitropolita Kosanovića na crkvenom, nacionalnom i prosvetnom polju. U nekim nekrolozima, kakav je nekrolog koji je objavio poznati sveštenik i istoričar Dimitrije Ruvarac, iznete su i neke manje zamerke Kosanoviću.