Marija_Đurić
Vanjske veze
<!-- Marija Djurić, glumica, slikarka i scenograf, kao stvaralac objedinjuje tri vrste umetnosti: scensku, likovnu i primenjenu, odnosno dinamičku i statičku, prostornu i vremensku. Ona je pre svega umetnica koja slika u duhu postmodernog senzibiliteta, okreće se ka popularnoj kulturi, poseduje tipično beogradski urbani šarm, a uradila je ciklus ulja većeg formata. Rokenrol estetika, ikonografija pop-arta, stripa, Holivuda, sjaj filmskog i modnog sveta, zvezdana aura i harizma slavnih, bili su deo interesovanja Vladimira Vlaje Jovanovića i Koste Bunuševca kasnih sedamdesetih. Ne vraćajući se na pozicije beogradske postmedijalne škole fantastike i naslednika nove figuracije, Marija Đurić je otišla korak dalje u osvajanju glamura, redefinišući sveukupnu koncepciju umetnosti vedrih osamdesetih. Još je Dragoš Kalajić duhovito pisao o hipersenzibilnosti Oskara Vajlda, Marsela Prusta i Andrea Žida. Današnja umetnička scena je u znaku camp i queer estetike i premda nema više velikih prestupnika, njihov pogled na svet odneo je pobedu nad patrijarhalnim. Likovi sa slika ove umetnice afirmišu estetiku lepog i u tom smislu negiraju bezbrojne postavangardne priloge estetici ružnog. Da bi se uspelo u paralelnom svetu potrebno je biti lep ili poseban, a izvesna mističnost, uz svu harlekinsku nonšalantnost, obeležava i njene ženske likove. Slike su svojevrsne ikone veselosti, okidači dobrog raspoloženja, što uključuje i izvesnu dozu lakomislenosti tipičnu za mladost. Naslov ovog teksta „Činiš da se osećam stvarno moćno”, refren iz soul hita, skoro programski može da odredi post-pop umetnost Marije Đurić, a setimo se da je Lorens Alovej, najbolji poznavalac popa, postmodernu odredio kao pop-art nakon pop-arta. Endi Vorhol je tvrdio da je danas sve pop, celokupno društvo je u znaku popa. Multimedijalno stvaralaštvo ove mlade umetnice bismo mogli posmatrati i u duhu Gi Debora, koji je još 1967. godine, u istoimenoj knjizi, pisao o društvu spektakla. Ništa više nije privatno, pa izgleda da ni umetnik nema prava na privatnost. Ali Orvelov Veliki brat danas dopušta smeh i karnevalizaciju jer, kako je neko primetio, „situacija je očajna, ali nije ozbiljna“. Primenjujući estetiku šika i šoka, Marija Đurić citira svoje omiljene glamurozne stvaraoce, od Salvadora Dalija do Žan Pola Gotjea i Džona Galijana. Želeći da ostvari totalnu umetnost, da maksimalizuje svoje pozicije i da iznenadi, iz slike je prešla u objektnu umetnost, a iz predmetne u sintezijsku. S obzirom na to da na njenim slikama ima fetišnih detalja o kojima možemo govoriti u opsesivnom smislu, koji imaju simboličku vrednost, kao što su cipele, štikle, zlato, ružičasta boja, čarape i fine tkanine, taj erotski karakter imaju i objekti i asamblaži ove umetnice, bliži instalaciji i postavangardnoj umetnosti pretvaranja galerije u umetničko delo. Cipele od dva metra, lutke manekeni odevene u haljine od četiri metra, obojeno nojevo perje, saten, leptiri, perle, šljokice, ruže, zlatni listići, ptičja krila i venecijanske maske nisu iz sfere kiča, već originalan prilog umetnosti apliciranja, manipulacije predmetima, materijalima, bojama i predstavama, svojevrsna upotreba kiča. Umetnica se od neosimboličke figuracije lepih mladića i devojaka, od slika u kojima se prožima čulno, erotsko i idejno, do opredmećenih vizija približila za nas novoj formi, možda apsolutne lepote, koju ponavlja u svakom detalju u znaku jedinstva makro i mikro sveta. Njeno stvaralaštvo ima neke odlike rituala i prestupa. Odlučila je da u vreme krize skupocenim materijalima, glamuroznim slikama i skulpturama, velikom inscenacijom koja na teatarski način uključuje i nju samu, magično izmeni duh vremena, da preokrene kulturni kod. Izložba, kao i parti koji će se u galerijskoj postavci dogoditi na prvi dan proleća, ima smisao pročišćenja, katarze, karnevala koji oslobađa od politike, nemaštine i prljavštine koja je ovladala svetom. Menjajući najpre svoju svest, ona menja i našu. Stvarajući svojevrsnu metaumetnost, Marija Đurić je na nov način, drugačiji od uobičajenih galerijskih pravila, usmerila svoje delo ka transcendentnom. Na putu od slike do instalacije, od galerijskog objekta do galerije kao objekta, u idealnom smislu je osvežila umetnost i scenu. Opominje da ovaj vek, planetarno društvo i likovnost treba da otpočnu na revolucionarni način, veselo i euforično.