cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mataruge (Pljevlja)
Prosvetiteljstvo i obrazovanje
Nažalost, zbog dugogodišnje Otomanske okupacije, kraj je bio relativno dugo zapostavljen po pitanju otvaranja škola i prosvetiteljskog rada. Crkve i manastiri su bile „oaze“ pismenosti, ali i to takoreći zanemarivano, čestim paljenjem i odvođenjem sveštenstva u ropstvo. Manastir Dubočica koji se tada nalazio na obali Ćehotine, takoreći na zapadnom obodu sela nije imao školu. Viđeniji domaćini su krajem XIX veka svoju djecu slali u Manastir Mileševa, kako bi se opismenila i eventualno postala sveštenici. Tako u Manastiru Mileševa a kasnije u manastiru Stranjani, krajem XIX veka svešteničku školu prvi pohađao Stevan Gajević. On je u mataruški kraj donio je prve svešteničke knjige, ali i Pelagićev narodni učitelj i zubarska kliješta, što je uslovilo da se osim prosvetiteljstva bavi i liječenjem. Zbog čestih buna i ustanaka u mataruškom kraju početkom XX veka, Stevan, se okrenuo borbi za oslobođenje, i priključio se Ujedinjenoj omadini srpskoj, kao istaknuti rodoljub i narodni prvak učestvovao je u Raoničkoj buni i Prvom Balkanskom ratu, za šta je odlikovan Spomenicom 1912-13. „Osvećeno Kosovo“.
Godine 1920 osniva se prva osnovna škola u Matarugama, a 1937 u Kozici. U prijeratnom periodu u školi službuje više učitelja, ali po godinu najviše dvije dana, jer su školske vlasti zbog nestabilne političke situacije relativno često mijenjale učitelje. U Drugom svetskom ratu škola nije radila. Istaknuti đak, a kasnije narodni prvak i nolilac partizanske spomenice, u ovom periodu bio je Joko Knežević (završio Gimnaziju u Pljevljima i zapoščeo studiranje u Beogradu).
Nakon Drugog vetskog rata, 1955. godine gradi se sadašnja školska zgrada kroz koju je prošlo preko 1500 đaka. Fakultete je završilo oko 250 učenika ove škole. I pored teške materijalne situacije, sadašnje osoblje škole trudi se da očuva zavidni knjižni fond školske biblioteke (oko 4000 naslova) i da se da koliko-toliko doprinos razvoju kulture i obrazovanja u ovom kraju.
Od 1990. godine u Matarugama radi i slikarska kolonija, zahvaljujući Ljubomiru Gačeviću. Koloniju je lično otvorio i doprinio njenom promovisanju poznati srpski slikar Milić od Mačve.
El Capulín, Heroica Ciudad de Tlaxiaco
El Capulín je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Oaxaca, u opštini Heroica Ciudad de Tlaxiaco.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 243 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2118 m.
Condrò, Messina
Condrò je naselje u Italiji u provinciji Messina, u regiji Sicilija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 402 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 83 m.
Grand Cane, Louisiana
Grand Kejn je grad u američkoj saveznoj državi Luizijana.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 242, što je 51 (26,7 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Bazilika Svetog Franje Asiškog
thumb|350px| Bazilika sv. Franje i samostan viđeni iz doline. Papinska bazilika Svetog Franje Asiškog (talijanski: Basilica Papale di San Francesco d'Assisi, latinski: Basilica Sancti Francisci Assisiensis) je izvorna crkva katoličkog reda male braće, opće poznatog kao Franjevački red, u Assisiju (Italija), rodnom mjestu sv. Franje. Također, kao grobno mjesto Franje Asiškog, bazilika je jedno od najvažnijih kršćanskih hodočasničkih mjesta u Italiji. Bazilika, započeta 1228. godine, je izgrađena u strani brda i sastoji se od dvije crkve, poznate kao Gornja crkva i Donja crkva, i kripte gdje se nalaze ostaci sveca. Sa pripojenim samostanom, crkva je prepoznatljiva znamenitost na panorami Assisija, a od 2000. godine upisana je na UNESCOv popis mjesta svjetske baštine u Europi.
Unutrašnjost Gornje crkve je važan primjer rano-gotičkog talijanskog slikarstva 13. stoljeća (tzv. Treccentto). I Gornja i Donja crkva su ukrašene freskama brojnih srednjovjekovnih slikara, rimske i toskanske škole (Cimabue, Giotto, Simone Martini, Pietro Lorenzetti i vjerojatno Pietro Cavallini). Raznolikost i kvaliteta slika čini baziliku jedinstvenom i nezaobilaznom u prikazivanju ovog razdoblja talijanske umjetnosti. thumb|200px| Brod Gornje bazilike.
Historija
Franjevački samostan Sacro Convento kao i Gornja i donja crkva (talijanski: Basilica inferiore e superiore) Franje Asiškog su započete odmah nakon njegove kanonizacije 1228. godine, kao počast lokalnome svecu. Simone di Pucciarello je darovao zemlju za njezinu izgradnju, brdo zapadno od Assisija, poznato kao "Pakleno brdo" (talijanski: Collo d'Inferno) gdje su prije toga pogubljivali osuđene kriminalce. Danas se zove "Rajsko brdo".
thumb|lijevo|200px| [[Maestà|Maesta sa portretom sv. Franje, (Cimabue) ]] Zabilježeno je kako je kamen temeljac položio sam papa Grgur IX. 17. srpnja 1228. godine, iako je gradnja zasigurno već bila otpočela. Dizajn crkve i nadgledanje izgradnje povjeren je bratu Eliju Bombardoneu, jednom od prvih sljedbenika sv. Franje i bivšeg provincijskog upravitelja Sirije. Donja bazilika je završena 1230. godine, da bi 25. svibnja 1230. godine, u nju bilo donešeno tijelo sv. Franje, koje nije trunulo, u samotnoj procesiji iz privremene grobnice u crkvi sv. Jurja (danas Bazilika sv. Klare u Assisiju). Pogreb je bio potajan jer su se bojali da će njegovo tijelo ukrasti i prodati u dijelovima (što je bio dotadašnji običaj sa ostacima svetaca). Gradnja Gornje bazilike je započela 1239., a a završena je 1253. godine. Obje crkve je posvetio papa Inocent IV. 1253. godine.
thumb| Grobnica sv. Franje u kripti Papa Nikola IV., bivši glavni upravitelj franjevačkog reda male braće, dodijelio je crkvi status papinske bazilike 1288. godine. Piazza del Loge, trg koji vodi crkvi, je okružen kolonadom 1474. godine i od tada je ugostio mnoge hodočasnike na njihovom putu crkvi. Za vladavine pape Pija IX. izgrađena je kripta kako bi hodočasnici mogli posjetiti grobno mjesto sv. Franje, te su 1818. godine njegovi ostaci tijela ponovno iskopani ispod poda Donje bazilike i smješteni u kriptu.
Dana 26. rujna 1997. godine, Assisi je pogodio katostrofalan zemljotres u kojemu su mngi izgubili živote, a bazilika je strašno oštećena (dio svoda s freskama Cimabuea se srušio) i zatborena je na dvije godine zbog restauracije.
Arhitektura
Fra Elia Bombadone je dizajnirao baziliku na dvije razine, obje kao zasebne crkve, Gornja ("Basilica superiore") i Donja bazilika ("Basilica inferiore"). Arhitektonski, obje bazilike izgledaju kao jedna građevina, izvana povezana kasnijim monumentalnim visokim arkadama sa samostanom sv. Franje. Donja bazilika je zapravo velika ukopana kripta koja podupire Gornju baziliku, a od 19. stoljeća je i postala pravom kriptom.
thumb|200px| Gornja crkva Arhitektura je spoj romaničkog i gotičkog stila arhitekture, i postavila je mnoge kasnije osobitosti talijanske gotičke arhitekture. Po izvornomplanu, obje su jednobrodne crkve s transeptima čiji su kraci dugi točno polovicu brodai apsidama (donja bazilika ima polukružnu, a gornja poligonalnu). Pored crkve je slobodni romanički toranj (kampanil) iz 1239. godine.
Donja bazilika je isključivo romaničkog stila s polukružnim lukovima bačvastog svoda iznad brodova i transepta. No, od 1350.do 1400. godine, prostor bazilike je proširen na bokovima broda i transepta brojinim kapelama. Ulaz u glavni brod je kroz gotičke vratnice izgrađene od 1280. i 1300. godine uokvirenim jednostavnim renesansnim trijemom iz 1487. godine (Francesco da Pietrasanta). U rozeti timpana gotičkih vratnica balazi se vitraj koji se naziva "očima njaljepše crkve na svijetu"<refGualtiero Belluci, Assisi - srce svijeta, Edizione Porziuncola, 2001., str. 82.
thumb|200px| Papinski oltar u Donjoj crkvi thumb| Bočni ulaz u Donju baziliku. Papinski oltar u apsidi je isklesan iz jednog komada crnog kamena iz Comoa 1230. godine. Oko oltara je niz gotičkih lukova koje drže stupovi različitih stilova.
Gornja crkva ima pročelje od bijele opeke i podijeljena je na dva jednaka horizontalna dijela koja odgovaraju visini Donje crkve. Na sredini se nalaze velike gotičke vratnice podijeljene stupom i rozetom u timpanu iznad dva oštra luka. Iznad vrata, u drugoj razini, je velika romanička rozeta okružena isklesanim simbolima četiri evanđelista koji s rpzetom čine kvadratni oblik. Iznad je kružni prozor (ocolus), a na lijevoj fasadi se nalazi barokna benediktinska loža (loggia) iz 1754. godine, koja je vidljiva iz dvorišta i gornje i donje bazilike.
Poput Donje crkve i Gornja ima jednostavan plan, ali umjesto polukružnih lukova bačvastog svoda, ona ima oštre lukove križno-rebrastog svoda koij se uzdižu na dvostruku visinu. Svaki luk se diže iz snopastih stupova koji su izvana poduprti polustupovima (kontraforima) polukružnog presjeka.
Visoki gotički prozori s geometrijskim dezenom se nalaze na obje strane broda i u poligonalnoj apsidi iza oltara. Prozori s lijeva su iz francuske radionice (1270.), dok su oni zdesna iz radionice Majstora od sv. Franje (Maestro di San Francesco), a oni iza apside djelo nepoznatog njemačkog majstora. Ovi vitraji su najbolji primjeri talijanskog staklarstva 13. stoljeća.
Talijanska odlika crkvene arhitekture je bila da se više koriste freskama, nego vitrajima. Tako su najranije freske nastale još pri gradnji Donje crkve, a u njihovo oslikavanje bili su uključni brojni umjentici od kojih su najpoznatiji Cimabue i Giotto, dok su ostali ostali većinom nepoznati.
Gornja bazilika
thumb|200px| [[Cimabue, Raspelo ]] Četiri svoda Gronje bazilike oslikani su isključivo zlatnim zvijezdama na modroj pozadini, dok liniju spoja stupova i svoda čini vrpca oslikanu motivima križeva i listova. Na drugom svodu nalaze se kružne freske Krista okrenutog Svetom Franji i Gospa koja gleda Svetog Ivana Krstitelja. Na svodu iznad ulaza nalze se Četiri latinska doktora Crkve: Sveti Grgur koji gleda Svetog Jeronima i Sveti Ambrozije kako gleda Svetog Augustina, autora Majstora Isaaca.
Kor ima 102 drvena stolca ukrašena rezbarijama iz 1501. (Domenico Indovini), između kojih u sredini stoji papinska katedra.
Na zapadnom kraju transepta nalaze se freske atribuirane Cimabueu i njegovoj radionici (najranije iz oko 1280.). Veličanstveno Raspelo s prikazom sv. Franje na koljenima u dnu ističe svečeve stigme poput onih od Kristove muke. Nažalost, zbog vlage, uporabe olovnih oksida i zbog toga što su slikane preko suhe žbuke, boje su brzo izgubile svoj intenzitet i slike su svedene na izgled fotografskih negativa.
thumb|lijevo| Giotto, Izak odbija Esu Prije njega na desnom dijelu transepta su dvojica nepoznatih majstora (iz Engleske ili Rima) koji naslikali anđela, apostole, Izaiju i Davida (1267.-1270.). Na gornjem dijelu s obje strane broda nalaze se 32 prizora iz Starog zavjeta (od Stvaranja svijeta do Josip oprašta braći) i Novog zavjeta (od Navještenja do Žena u grobnici), danas jako oštećeni potresom iz 1997. godine. Njih su najvjerojatnije naslikali Cimabueovi sljedbenici (Giacomo Boni, Jacopo Torriti i Pietro Cavallini). Dvije freske koje prikazuju scene iz Izakova života na trećini broda su prve prave freske (buon fresco), naslikane u svježoj žbuci, a njihov autor se naziva Majstor Izaka (Pietro Cavallini ili mladi Giotto).
thumb|200px| [[Giotto, Sv. Franjo propovijeda ispred pape Honorija III. ]] Najvažnijim dekoracijama se smatra 28 freski sa prizorima iz života sv. Franje mladog Giotta koje se nalaze duž donjeg dijela broda. U svakoj niši, s obje strane, nalaze se po tri freske, dvije naistočnoj galeriji pored ulaza i dvije na zidu ulaza. Giotto je kao predložak koristio biografiju života sv. Franje, Legenda Maior, koju je napisao Sveti Bonaventura 1266. godine. Slike su toliko životne, kao da je Giotto bio sudionikom opisanih događaja. Prema Vasariju, najvećem biografu talijanskih umjetnika, one su izvedene od 1296. do 1304. godine.
Donja bazilika
Dekoracije na lijevim drvenim vratima je izveo Ugolinuccio da Gubbio (oko 1550.), a one na desnim vratima nepoznati umbrijski umjetnik 1573. godine. Na njima su prizori iz života sv. Franje, sv. Klare, sv. Luja i sv. Antuna. Na lijevom zidu trijema nalazi se bista pape Benedikta XIV. koji je bazilici dodijelio status patrijarhalne bazilike ili papinske kapele (Cappella Papale).
thumb|200px| [[Simone Martini, Sv. Martin napušta konjicu i odriče se vojske. ]] thumb|200px| [[Simone Martini, Poliptih Luja iz Toulousea (Elizabeta iz Thuringia, Sveta Klara i Luj IX., kralj Francuske). ]] Brod (arhitektura) je oslikan najstarijim freskama nepoznatog majstora, nazvanog Majstorom sv. Franje (Maestro di San Francesco) na kojima je pet prizora iz Kristove muke i pet prizora ''Života sv. Franje''. Na ovaj način, franjevci su željeli istaknuti sv. Franju kao navjestitelja Kristova drugog dolaska. Ove freske, naslikane temperom na suhom zidu, su nastale oko 1260.-1263. godine i smatraju se najboljim primjerom toskanskog slikarstva prije Cimabuea. Većina slika nižih zidova su propaledo neprepoznatljivosti, osim tragova Djevice s Djetetom i anđelima Cimabuea. Ove freske su povezane s modrim svodom ispunjenim zlatnim zvijezdama.
S povećanjem popularnosti crkve, plemićke obitelji su počele da grade svoje kapele u unutarnjim zidovima crkve (od 1270. do 1350.), uništavajući zidne freske. Prva kapela, lijevo, posvećena je Svetom Martinu iz Toursa, a gradio ju je kardinal da Montefiore. Oslikana je između 1317. i 1319. godine s 10 fresaka koje prikazuju život sveca (Simone Martini). Simone Martini je također naslikao i triptih Madona s Djetetom i dva mađarska kraljevska sveca i pet svetaca u kapeli sv. Elizabete (južni transept). Ove slike spadaju u najveća djela Simonea Martinija i najljepše primjere zidnog slikarstva 14. stoljeća.
Kapelu sv. Katarine Aleksandrijske oslikao je 1368.-1369. godine umjetnik zvan ‘Andreas pictor de Bononia’, vjerojatno Andrea de’ Bartoli (1349. - 1369.), a svece je naslikao Pace di Bartolo d'Assisi (1344.-1368.), dok su vitraji djelo Giovannija di Bonina (sredina 14. stoljeća).
U lijevoj kapeli, sv. Sebastijana, nalazi se platno slikara Giorgettija i zidne slike, sv. Kristofora iz 14. st., i prizori iz života sveca (Ottaviano Nelli u 15. stoljeću, 1646. godine - G. Martelli).
Na desnoj strani su u 14. stoljeću podignuti mauzoleji Giovannija de' Cerchija s porfirnom vazom (poklon kraljice Cipra) i mauzolej Ivana od Briennea, kralja Jeruzalema i cara Konstantinopola sa skulpturom Blažene Djevice Marije i okrunjene žene s lavom (Cosmatesco, 1290.).
Posljednja kapela na desnoj strani je posvećena sv. Antunu opatu na čijim zidovima su grobne skulpture vojvoda Spoleta, Blasca Fernandeza i njegovog sina Gracia, iz 1367. godine (nepoznatog lokalnog umjetnika).
Posljednja kapela s lijeva je posvećena sv. Petru od Alcantara. Ostale kapele su:
thumb| [[Pietro Lorenzetti, Madonna dei Tramonti ]] Brod završava bogato oslikanom apsidom, ispred koje je transept s bačvastim svodom. Freske Kristova života u desnom kraku transepta su većinom djelo Giottove radionice, osim Rođenja Krista koje je naslikao anonimni Majstor Svetog Nikole. Giottove freske su, još za života umjentika, bile nadaleko poznate po revolucionarnom prikazu stvarnih ljudi i emocija u realističnom pejzažu.
Na zidu transepta Cimabue je naslikao slavnu Maestu ("Okrunjena Gospa sa sv. Franjom" (1280.), podosta statična slika u odnosu na okolne Giottove, ali vjerojatno najrealističniji portret sv. Franje.
Na kraju sjevernog transepta nalazi se kapela sv. Nikole od Barija, koju je naručio kardinal Napoleone Orsini za grobnicu svome bratu, papi Nikoli III. Giovanniju Orsiniju, koji je preminuo 1294. godine. Iznad oltara nalazi se reljef mladića kojega natkrivaju dva anđela, a između nje i vitraja nalazi se triptih Marije Djevice s Djetetom, sv. Franjom i sv. Nikolom iz Giottove radionice (1307.). Na zidovima je još 12 fresaka s prizorima iz života sv. Nikole, a vitraj prikazuje papu Nikolu III. sa sv. Franjom. Nasuprot ovoj kapeli nalazi se simetrična kapela Sveti Ivan Krstiteljsv. Ivana Krstitelja (izrađena kao grobnica kardinala Orsinija u koju nije pokopan) kojoj freske s prizorima Života sv. Ivana Krstitelja (Pietro Lorenzetti) nisu nikada dovršene
Lijevi transept je oslikao slikar iz Siene - Pietro Lorenzetti od 1315. do 1330. godine. Freske se smatraju njegovim najboljim radovima, a prikazuju 6 prizora iz Kristove muke od kojih je Skidanje s križa najpotresnije.
Zidove oltarske apside ispunjava "Posljednji sud", autor: Cesare Sermei di Orvieto (1609.-1668.).
Kripta
Na polovici broda nalazi se dvostruko stubište koje vodi u kriptu. Dizajnirao ju je 1818. godine Pasquale Belli u neoklasicističkom stilu, ali je Ugo Tarchi izveo u neoromaničkom stilu između 1925. i 1932. godine. Ovaj kameni lijes se nalazi uokviren iznad oltara, a u zidove oko oltara preneseni su posmrtni ostaci njegovih najvjernijih sljedbenika: braća Rufino, Angelo, Masseo i Leone (1934.).
thumb|lijevo| [[Klaustar samostana ]]
Samostan sv. Franje
Bored bazilike nalazi se samostan Sacro Convento sa svojim markantnim zidovima od 53 romanička luka i kontraforima koji podupiru cijeli kompleks. Iz doline se doima kako je riječ o utvrdi od rozog i bijelog kamena s planine Subasio. U njemu žive monasi još od 1230. godine, mnogo prije no što je dovršen (za pape Siksta IV., 1476.).
Danas se u njemu nalazi i prostrana knjižnica (sa srednjovjekovnim kodeksima i inkunabulama), muzej umjetnina koje su donirali hodočasnici kroz stoljeća i 57 umjetničkih djela iz donirane kolekcije Perkins (većinom firentinska i sijenska škola).
Linda J. Fisher
Linda J. Fisher je bivša vršiteljica dužnosti upravnika Agencije za zaštitu okoline (EPA) u administraciji Georgea W. Busha. Na toj je dužnosti, nakon ostavke Christine Todd-Whitman, bila od 28.6. do 11.07. 2003. Danas je zaposlena u firmi DuPont.
El Guayabo, Turicato
El Guayabo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Turicato.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 47 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1147 m.
Mesa del Junco, Santa Catarina
Mesa del Junco je naselje u Meksiku, u saveznoj državi San Luis Potosí, u opštini Santa Catarina.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 191 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 886 m.
Halle Berry
Rani život i karijera
Kći je engleskinje Judith Ann Hawkins iz Liverpoola i Jeromea Jessea Berryja, afroamerikanca. Berryjina baka (s majčine strane), Nellie Dicken, rođena je u Sawleyju, Derbyshire, Engleska, dok je njen djed (s majčine strane), Earl Ellsworth Hawkins (Amerikanac) rođen u Ohiu. Berryjini roditelji razveli su se kada je imala 4 godine te ju je nakon toga odgajala samo njena majka, koja je radila kao medicinska sestra na pshijatriji. Njen je otac radio kao kurir na istom odjelu kao njena majka, a poslije je radio kao vozač autobusa. Berry ima dvije starije sestre, Heidi, rođenu dvije godine prije Halle, i Renee.
Prije početka glumačke karijere prisustvovala je brojnim natjecanjima ljepote, odnijevši titulu Miss Ohio USA i Miss Teen All-American. Ostali izbori u kojima je prisustvovala uključuju Miss USA (prva pratilja 1986.) te šesto mjesto za titulu Miss svijeta 1986. godine. Na izboru za Miss USA, u zadanom intervjuu, izjavila je kako bi željela raditi kao zabavljač, ili nešto što ima veze s medijima ili novinama. Njen odgovor dobio je najviši broj bodova od strane sudaca.
1989. godine tijekom snimanja televizijske serije Living Dolls, Berry je pala u komu i dijagnosticiran joj dijabetes mellitus tipa 1.
Hollywoodska karijera
1989. godine Berry je tumačila ulogu Emily Franklin u televizijskoj seriji Living Dolls. Njena uloga kojom se probila u svijet glume bila je u filmu Prašumska groznica Spikea Leeja, u kojem je glumila ovisnicu Vivian. Njena prva sporedna uloga bila je u filmu Strictly Business 1991. godine. 1992. godine Berry je tumačila poslovnu ženu koja pati za Eddiejem Murphyjem u romantičnoj komediji Bumerang. Iste godine primila je veliku pažnju tumačeći ulogu uporne višerasne ropkinje u televizijskoj adaptaciji knjige Kraljica Alexa Haleya. Berry je također tumačila ulogu tajnice u filmu Obitelj Kremenko.
Tumačeći ulogu ovisnice koja se bori za skrbništvo nad svojim sinom u filmu Isaiahova sudbina (1995.), Berry je pokazala kako može oboriti ozbiljnije uloge. Tumačila je ulogu Sandre Beecher u filmu Utrka sa suncem (1996.), temeljenom na istinitom događaju, te igrala sporednu ulogu uz Kurta Russella u filmu Konačna odluka. U filmu Bullworth Berry je primila pozitivne kritike na njenu ulogu inteligentne žene, odgojene od aktivista koja političaru Warrenu Beattyju daje u najam novi život, i ulogu pjevačice Zole Taylor, jedne od tri žene pop pjevača Frankieja Lymona u filmu Zašto se budale zaljubljuju (1998.).
1999. godine u filmu Predstavljamo Dorothy Dandridge Berry je tumačila istinitu ulogu prve crnkinje koja je nominirana za Oscara u kategoriji najbolje glumice. Berryjina izvedba uloge u ovome filmu priznata je s nekoliko nagrada uključujući Emmy i Zlatni globus (bila je jedan od producenata ovog projekta).
U filmskoj adaptaciji popularne serije stripova X-Men, Berry je tumačila ulogu mutantice Storm (2000.), kao i u njegovim uspješnim nastavcima X-Men 2 (2003.) i X-Men: Posljednja fronta (2006.). Kasne 2001. godine, Berry tumači ulogu Leticije Musgrove, žene pogubljenog ubojice, u filmu Monster's Ball. Njena izveda nagrađena je nagradama Nacionalnog ureda za kritiku i Ceha filmskih glumaca. Uloga joj je donijela i nagradu Oscar, čime je postala jedina Afroamerikanka u povijesti koja je dobila ovu prestižnu nagradu.
Kao Bondova djevojka Jinx (2002.) u hitu Umri drugi dan, ponovila je poznatu scenu iz filma Dr. No izlaženjem iz mora kako bi je zatim pozdravio James Bond, kao što je to prije 40 godina učinila Ursula Andress. Kasne 2003. godine Berry je nastupila u psihološkom trileru Gothika uz Roberta Downeyja Jr. Njena sljedeća vodeća uloga slijedila je u filmu Žena mačka, za koju je nagrađena Zlatnom malinom za najgoru glumicu 2005. godine, koju je primila osobno sa smislom za humor i izjavom: "Kako biste bili na samom vrhu, morate osjetiti samo dno".
Berry se poslije pojavila u filmskoj adaptaciji novele Zore Neale Hurston, Their Eyes Were Watching God, čija je producentica bila Oprah Winfrey. Berry je tumačila lik Janie Crawford, slobodoumnu ženu, rušiteljicu ikona, čije su nekonvencionalni običaji prema vezama uznemirili njene suvremenike 1920-ih godina u njenoj maloj zajednici. U međuvremenu, posudila je glas liku Cappy, jednom od brojnih mehaničkih bića u animiranom filmu Roboti (2005.). Sudjelovala je u trileru Savršeni stranac s Bruceom Willisom i filmu Things We Lost in the Fire s Beniciom del Torom. Berry će glumiti u novom filmu Class Act, temeljenom na istinitoj priči, i Tulia, u kojem će ponovo nastupiti s Billyjem Bobom Thortonom, kolegom iz filma Monster's Ball.
Berry je započela s prelaskom u producentske vode filma i televizije. Radi s autoricom Angelom Nissel radi izvršnog produciranja humoristične serije temeljene na Nisselinim memoarima, The Broke Diaries i Mixed: My Life in Black and White. Berry je nekoliko godina služila kao promotivno lice Revlon kozmetike te je nedavno prozvana promotivnim licem Versacea.
Osobni život
Berry se udavala dvaput. Njen prvi brak 1992. godine za profesionalnog bejzbolaša Davida Justicea završio je razvodom 1996. godine. Justice je igrao za tim Atlanta Braves i iskusio veliku slavu kako se tim uzdizao tijekom ranih 1990-ih. Paru je bilo teško održavati vezu dok je on igrao bejzbol, a ona snimala filmove. Berry je javno izjavila kako je nakon razvoda s Justiceom bila toliko očajna da je htjela počiniti samoubojstvo.
Njen brak 2001. godine za glazbenika Erica Benéta završio je prekidom 2004. godine i razvodom 2005. godine. 2004. godine, nakon prekida, Berry je izjavila: "Željna sam ljubavi, i nadam se da ću je jednom i pronaći". Tijekom braka s Benétom, Berry je željela posvojiti Ericovu kćer Indiu. Doduše, proces nikada nije bio dovršen.
Sunger
Sunger je naselje u Hrvatskoj u općini Mrkoplju. Nalazi se u Primorsko-goranskoj županiji.
Schiopparello Iv, Livorno
Schiopparello Iv je naselje u Italiji u provinciji Livorno, u regiji Toscana.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 39 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 26 m.
Halle Berry
Osobni život
Od studenog 2005. Berry je u vezi sa supermodelom Gabrielom Aubryjem, koji je devet godina mlađi od nje. Par se upoznao na Versaceovu snimanju. Nakon šest mjeseci s Aubryjem, izjavila je: "Veoma sam sretna u privatnom životu, što je za mene potpuna novost. Znate da nisam cura koja je imala sreće u vezama".
Sundski oblačasti leopard
Sundski oblačasti leopard (lat. Neofelis diardi) na jedna je od dvije vrste roda Neofelis iz porodice velikih mačaka. Nastanjuje otoke Borneo i Sumatru.
Izgled
Sundski oblačasti leopard najveća je mačka otoka Bornea. Izgledom poprilično sliči oblačastom leopardu te je smatran njegovom podvrstom do 2006. godine. Teži 12-25 kilograma, a u dužina tijela im iznosi oko 80-100 cm, dok je rep gotovo iste dužine kao i tijelo. Ženke su u prosjeku manje od mužjaka.
Krzno sundskog oblačastog leoparda je žućkasto-smeđe boje s nepravilnim crnim krugovima - "oblacima" - koji na vratu prelaze u crte. Pojava melanizma je rijetka.
Rasprostranjenost i stanište
Sundski oblačasti leopard nastanjuje indonezijske otoke Borneo i Sumatru, a postoji i mogućnost opstanka male populacije na otoku Batu.
Stanište sundskog oblačastog leoparda su tropske kišne šume. Pretežno obitava u planinama, iako se na Borneu spušta u nizine. Neki od razloga za povlačenje u više krajeve su krčenje nizinskih šuma i tigrovi na Sumatri.
Postoje dvije podvrste sundskog oblačastog leoparda:
Sunger
Zemljopis
U neposrednoj blizini Sungera na ulazu u mjesto od strane Delnica i Lokava prostire se prekrasna crnogorična šuma Sungerski lug koja je do 1947. bila Zemljišna zajednica. U sklopu katastarske općine Sunger nalazi se planinski vrh Burni Bitoraj koji sa svojih 1385 m/nm predstavlja početak planinskog lanca poznat kao Velika Kapela. Najljepši dio Burnog Bitoraja nalazi se na sungerskoj strani posebice je to vidljivo između Sungera i Mrkoplja gdje se pruža pogled na cijelu planinu koja ovaj dio Gorskog kotara štiti od mediteranske klime. Sjeverozapadno su park-šuma Golubinjak, rezervat šumske vegetacije i Lokve, zapadno su Brestova Draga, Slavica i Belo Selo, jugozapadno su Vrata, istočno je Mrkopalj.
Sundski oblačasti leopard
Način života
Životne navike sundskog oblačastog leoparda su većinom nepoznate jer se radi o tajnovitoj i slabo proučavanoj životinji, ali može se pretpostaviti da je način života sličan onome oblačastog leoparda.
Halle Berry
Kontroverze
U veljači 2000. godine Berry je uzrokovala prometnu nesreću nakon što je udarila vozilo prošavši kroz crveno svjetlo na semaforu, a potom je napustila mjesto nesreće prije dolaska policije. Berry, koja je zadobila ozljedu glave, izjavila je kako se ne sjeća nesreće, ne pruživši nikakvu obranu na prekršajnu optužbu. Platila je novčanu kaznu, pružila naknadu oštećenom vozaču, odslužila rad u zajednici te je dobila trogodišnju nadziranu uvjetnu kaznu.
Sundski oblačasti leopard
Ugroženost i zaštita
Brojno stanje vrste je oko 1500-3200 jedinki na području Sabaha (malezijski dio sjevernog Bornea) te nepoznat, ali zasigurno manji, broj jedinki na ostatku Bornea i na Sumatri. Prosječna gustoća populacije sundskih oblačastih leoparda iznosi od 6.4 jedinki po 100 km² do 9/100 km² na Borneu, dok je na Sumatri znatno manja - tek 1.29/100 km².
Najveće prijetnje opstanku sundskog oblačastog leoparda su krčenje šuma radi sađenja uljne palme za proizvodnju biodizela, lov zbog skupocjenog krzna i slučajno upadanje u zamke postavljene za lov na druge životinje.
Cambridge, Illinois
Kembridž je grad u američkoj saveznoj državi Ilinois.
Sundski oblačasti leopard
Ugroženost i zaštita
Iako je sundski oblačasti leopard zakonom zaštićen u Indoneziji, Maleziji i Bruneju, brojnost ukupne populacije pada te je IUCN vrstu proglasio "osjetljivom".
Sunger
Stanovništvo
Sunger je malo goransko mjesto koje ima 326 stanovnika, 162 muškarca i 164 žene, prema popisu iz 2011. godine.
Sundski oblačasti leopard
Drugi nazivi
Sundski oblačasti leopard naziva se "Macan Dahan" na indonezijskom i "Harimau Dahan" na malajskom jeziku.
Cambridge, Illinois
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.160, što je 20 (-0,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Drugi čečenski rat
Tokom godina su umjereni vođe čečenskih separatista poginuli ili otišli u egzil, a njihovo mjesto preuzeli islamistički militanti koji su 2007. godine formalno ukinuli Čečensku Republiku Ičkeriju i proglasili stvaranje tzv. Kavkaskog Emirata, koji bi trebao uključivati područje cjelokupnog Sjevernog Kavkaza. To je za posljedicu imalo pacifikaciju same Čečenije, dok se sukob prelio u susjedne dijelove Rusije gdje u niskom intenzitetu traje do današnjih dana. Drugi čečenski rat je formalno završio 15. aprila 2009. godine kada je ruska vlada proglasila službeni kraj "Kontraterorističke operacije", da bi tri mjeseca kasnije Ahmed Zakajev, posljednji predstavnik Čečenske Republike Ičkerije, iz londonskog egzila pozvao svoje pristaše da prekinu oružanu borbu. Drugi čečenski rat je u značajnoj mjeri doprinio političkom usponu Vladimira Putina, koji je rat započeo kao premijer, te ga koristio za dolazak na mjesto predsjednika i uspostavu režima koji mnogi kritiziraju zbog autoritarnosti i masovnih kršenja ljudskih prava. Rat je u samoj Čečeniji izazvao brojna razaranja, između 40.000 i 80.000 poginulih te 310.000 raseljenih ili izbjeglica, što ga čini najkrvavijim oružanim sukobom u Evropi nakon ratova u bivšoj Jugoslaviji.
Pozadina
left|thumb|225px|Čečenija na karti Europe
Čečenska Republika Ičkerija (ČRI) je osnovana 1991. godine neposredno pred raspad SSSR, kada su čečenski nacionalisti na čelu sa generalom Džoharom Dudajevom svrgnuli komunistički režim tadašnje Čečensko-Inguške Autonomne Sovjetske Republike u okviru Ruske SFSR, te u novembru proglasili nezavisnost, kako od SSSR-a, tako i od postsovjetske Rusije kao državnopravne nasljednice RSFSR. Ruska vlada pod predsjednikom Borisom Jeljcinom se tome, osim simbolički, nije nastojala suprotstaviti sve do 1994. godine kada je logistički i obavještajno podržala pro-rusku opoziciju u građanskom ratu protiv Dudajeva; ta je intervencija ubrzo eskalirala u vojnu invaziju, odnosno Prvi čečenski rat. U njemu su Čečeni, usprkos brojčane i tehničke inferiornosti, uspjeli Rusima pružiti žestoki i dugotrajni otpor te izazvati tako velike gubitke da se protiv rata okrenula i sama ruska javnost, a na kraju i sam Jeljcin u ljeto 1996. pristati na primirje poznato kao Hasavjurtski sporazum, čije su odredbe uključivale povlačenje ruske vojske sa teritorije ČRI. U prvom ratu je poginulo sveukupno 46.500 vojnika i civila.
Hasvjurtski sporazum je Čečeniju učinio de facto nezavisnom, s obzirom da je odredio da će se pitanje njenog državnopravnog statusa riješiti "prije 31. decembra 2001. godine". Nekoliko mjeseci nakon ruskog povlačenja su u februaru 1997. održani predsjednički i parlamentarni izbori, čije se rezultate Rusija obavezala priznati. Za mjesto predsjednika su se natjecali general Aslan Mashadov, proslavljeni ratni zapovjednik, koji je nastojao nastaviti politiku u ratu ubijenog Dudajeva, a prema kome je ČRI trebala biti sekularna nacionalna država po uzoru na Tursku i oslonjena na zapadni svijet; tome su se, pak, s druge strane, suprotstavljali konzervativni islamisti na čelu sa dotadašnjim v.d. predsjednika Zelimhanom Jandarbijevim, a još više ratni zapovjednici poput Šamila Basajeva koji su, pod uticajem dobrovoljaca iz arapskog svijeta prihvatili vahabizam te nastojali poratnu Čečeniju oblikovati po striktnom tumačenju islama. Mashadov je pobijedio na izborima te je 12. maja 1997. u Moskvi potpisao Rusko-čečenski mirovni sporazum kojim su se obje strane obavezale međusobne odnose regulirati "po načelima međunarodnog prava", a što je sa čečenske strane protumačeno kao rusko implicitno priznanje nezavisnosti.
S druge strane, nezavisnost ČRI nikada nije bilo eksplicitno priznata u svijetu (s izuzetkom Afganistana pod talibanskom vlašću). Mashadovljeva vlada se brzo suočila s ozbiljnim ekonomskim i drugim problemima uzrokovanim ratnim razaranjima, uključujući 40 % stanovništva u izbjeglištvu. Rusija je, temeljem moskovskog sporazuma, nastavila financirati škole, bolnice i drugu javnu infrastrukturu, odnosno isplaćivati mirovine građanima ČRI, a također se obavezala financirati i projekte obnovu. Međutim, s obzirom da se i sama Rusija nalazila u ekonomskoj krizi uzrokovanoj postkomunističkom tranzicijom, isplata tih sredstava je bila neredovita i neadekvatna; kao nadomjestak su se pojavile privatne inicijative ruskih oligarha poput Borisa Berezovskog. Od njih je, međutim, stanovništvo Čečenije imalo malo koristi i vjeruje se da je najviše tako prikupljenih sredstava završilo u džepovima lokalnih gospodara rata, te poslužilo za pranje novca, podmićivanje i razne oblike organiziranog kriminala. Pobjeda u ratu i odlazak ruskog neprijatelja je, pak, okončao dotadašnje jedinstvo među Čečenima, odnosno obnovio tradicionalne razmirice među čečenskim klanovima, koje su dobile novu političku i ideološku komponentu. Dio čečenskih ratnih vođa, poput Salmana Radujeva, pak, nikada nisu prihvatili mir sa Rusijom, odnosno inzistirali su na nastavku sukoba.
Pogoršanju situacije u Čečeniji je, s vremenom, doprinijelo i to što se veliki dio stanovništva, suočen s potpunim kolapsom ekonomije, okrenuo kriminalu kao tradicionalnom sredstvu za rješavanje egzistencijalnih pitanja. Osim krađe i krijumčarenja nafte, posebno su popularne postale otmice u svrhu naplaćivanja otkupnine, a čije su žrtve, osim Čečena, postajali i drugi ruski državljani, pa i strani humanitarni aktivisti, diplomati te stručnjaci koje je Mashadov pozvao kako bi mu pomogli u obnovi zemlje. Najpoznatiji i najkontroverzniji takav slučaj je bila otmica inženjera Granger Telecoma u jesen 1998. godine, koja je završila pogubljenjem talaca zabilježenim video-kamerom i na duži rok zaustavilo planove o zapadnim investicijama. Čečenija je s vremenom počela tonuti i kaos i anarhiju. Mashadovljevi pokušaji da svojim autoritetom zavede red i mir, koji su uključivai proglašenje izvanrednog stanja 22. juna 1998. godine, nisu urodili plodom; Mashadova su radikali i vahabiti optuživali za "mekani" stav prema Rusiji, a pod njihovim pritiskom je u novembru 1998. godine preimenovao državu u Islamsku Republiku Ičkeriju i službeno uveo šerijatsko pravo.
Međutim, ni ti ustupci nisu spriječili da se Mashadovljeva vlast ograniči na područje Groznog, dok su ostatak zemlje kontrolirale lokalni gospodari rata i njihove milicije, od kojih su neke podržavale, a neke, poput onih pod vodstvom Sulima Jandarbijeva, bile u otvorenom sukobu sa vahabitima. Nasilje u Čečeniji je novu eskalaciju dobilo 5. marta 1999. kada su na aerodromu Grozni nepoznati napadači oteli Genadija Špiguna, službenog predstavnika ruskog Ministarstva unutrašnjih poslova u Čečeniji. Prema svjedočenju Sergeja Stepašina, tadašnjeg ministra unutrašnjih poslova, upravo je taj događaj potakao Jeljcinovu vladu da počne planirati novu invaziju.
U međuvremenu su na promjenu, odnosno zaoštravanje ruske politike prema Čečeniji počele značajno uticati i druge unutrašnje i vanjske okolnosti. Godine 1998. je Rusija bila među zemljama izuzetno teško pogođenim azijskom ekonomskom krizom, a prije svega naglim padom cijena nafte, koji je doveo do kolapsa rublje i nagnao vladu da zatraži sporazum sa MMF-om. Financijski kolaps se odrazio kroz brojne štrajkova, blokade Trans-sibirske željeznice i redukcije struje u brojnim oblastima Rusije, što je gotovo u potpunosti nagrizlo ne samo popularnost, nego i autoritet Borisa Jeljcina. 15. maja 1999. je Jeljcin preživio pokušaj opoziva od strane nacionalističke i komunističke opozicije u Državnoj dumi, pri čemu je jedna od točaka optužnice bila i "protivustavno" pokretanje Prvog čečenskog rata, odnosno tada počinjeni ratni zločini od strane ruske vojske. Još veći problem za Jeljcinovu vladu je predstavljala kosovska kriza, odnosno ruski neuspjeh da diplomatskim sredstvima i vetom u UN spriječi i zaustavi NATO-vu vojnu intervenciju protiv SRJ. Ti su događaji kao jedno od najvećih poniženja u ruskoj historiji i svođenje nekadašnje supersile na "tigra od papira", a zbog čega je Jeljcinova vlada postala izuzetno motivirana da takvu reputaciju ukloni makar na vlastitoj teritoriji; istovremeno je NATO-va akcija shvaćena i kao presedan kojim bi se moglo opravdati oružano rješenje čečenskog pitanja.
Uvod u rat
Zaoštravanje odnosa između Rusije i Čečenije se u proljeće počelo ogledati kroz niz incidenata, odnosno represivne mjere ruske vlade na rusko-čečenskoj granici. Jedan od prvih poteza je bila odluka vlasti Stavropoljskog kraja 7. aprila da zatvore granicu, čemu je povod bilo ubojstvo četvorice lokalnih policajaca od strane bande kriminalaca koja je utočište našla u Čečeniji. Tadašnji premijer Sergej Stepašin je odluku protumačio time da će "granica biti zapečaćena za gangstere, ne za civile. To će postati ratna zona". Rusko-čečenski pogranični problemi su doveli do promjene odnosa koji su naginjali prema vojnoj konfrontaciji, a ne prema suradnji kako bi se razriješili problemi. Stepašinova retorika i mjere su bile još jedan pokazatelj da Moskva priprema novi rat u Čečeniji. U maju je zabilježen prvi ozbiljniji oružani incident prilikom koga su ruski helikopteri napali ciljeve u sjevernom dijelu Čečenije, navodno prilikom gonjenja militanata povezanih sa vahabističkim vođom Ibn Hatabom.
Prethodne godine je u Bujnakskom rajonu, u centralnom dijelu susjednog Dagestana, proglašen tzv. Islamski Džamaat Dagestan, radikalna islamska država sa sjedištem u selu Karamahi. Iako su njeni predstavnici u septembru 1998. postigli sporazum o nenapadanju sa republičkim vlastima, u aprilu 1999. je Ragaudin Mahomedov, radikalni dagestanski islamist, pozvao Čečene na džihad sa ciljem stvaranja zajedničke čečensko-dagestanske države. 17. aprila 1999. je u Groznom u tu svrhu održan kongres na kome su podršku dagestanskim vahabitima izrazili Basajev i Ibn Hatab te najavili formiranje dobrovoljačkih formacija koje će kasnije postati poznate kao Islamska međunarodna mirotvorna brigada (IMMB).
7. augusta je oko 2.000 pripadnika IMMB pod vodstvom Šamila Basajeva prešlo dagestansku granicu. Brzo su zauzeli nekoliko sela, proglasili "islamsku državu Dagestan" te formalno objavili rat Rusiji i dagestanskim vlastima. Ruske vlasti ispočetka nisu reagirale na njihovu akciju, što je kasnije postalo predmet brojnih teorija zavjera i špekulacija o namjerno dozvoljenoj provokaciji. Basajev i njegove pristaše, međutim, nisu dobili očekivanu podršku od strane lokalnog stanovništva. Umjesto toga je napredovanje čečenskih boraca zaustavljeno od strane lokalnih seoskih milicija, a nakon čega su se uključile ruska redovna vojska i zrakoplovstvo, po čijim se pritiskom Basajev 27. augusta povukao preko granice. 4. septembra je u Bujnaksku došlo do bombaškog napada na vojne stanove, koji se smatra prvim od sličnih akcija koje će dogoditi u Rusiji tokom sljedećih tjedana. Nakon što je početkom septembra odbijen još jedan pokušaj Basajeva da sa svojim pristašama prodre u Dagestan, do kraja mjeseca su vladine snage zauzele Karamahi i obližnje područje te je Islamski Džamaat Dagestan prestao postojati.
Mölsheim
Melshajm je opština u njemačkoj saveznoj državi Rajna-Palatinat. Jedno je od 69 opštinskih središta okruga Alcej-Vorms. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 584 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 7331046.
Drugi čečenski rat
Uvod u rat
23. septembra je Jeljcin potpisao ukaz o "mjerama povećane efektivnosti kontraterorističke operacije na teritoriji Sjevenokavkaskog regiona Ruske Federacije", temeljem koga su reogranizirane tamošnje vojne snage te im dane "nove ovlasti". Isti dan je rusko ratno zrakoplostvo bombardiralo Grozni, čime je otpočela kampanja zračnog bombardiranja koje će trajati nekoliko mjeseci. Ruske kopnene snage su čečensku granicu prešle 30. septembra.
Ruska vojska ulazi u Čečeniju
right|thumb|225px|Čečenski predsjednik Aslan Mashadov 1. oktobra 1999. je ruska strana svoje namjere obznanila izjavom premijera Putina da predsjednika Mashadova i vladu Čečenske Republike Ičkerije smatra "nelegitimnom". Moskva je tvrdila da se radi o "antiterorističkoj operaciji" čiji je cilj "likvidirati terorističke skupine koje su našle utočište u Čečeniji". Usprkos toga, prvih tjedana rata su još uvijek vladale nedoumice o krajnjim namjerama ili dosezima ruske akcije. Sumnjalo se da će ruske snage, nakon traumatičnih iskustava iz prvog rata pokušati ostvariti kontrolu nad Čečenijom, odnosno smatralo se da će se zadovoljiti simboličkom kaznenom ekspedicijom. Tome je u prilog išla i ruska vojna propaganda koja je gotovo isključivo prikazivala zračne akcije, nastojeći ih usporediti s nedavnim akcijama NATO-a protiv SRJ. Čak i kada su ruske trupe prešle granicu, vjerovalo se da neće ići dalje od rijeke Terek, odnosno da će se zadržati u sjevernom dijelu Čečenije, gdje je ravničarski teren bio manje pogodan za akcije čečenske gerile.
Tokom ruske ofenzive se počelo pokazivati kako je ona bila daleko bolje osmišljena i pripremljena od onih sa kojima je počeo Prvi čečenski rat. Prije svega je angažirano daleko više ljudstva - oko 90.000 u odnosu na 35.000, pa je time na početku ostvarena daleko veća brojčana nadmoć nad čečenskim borcima kojih je na početku sukoba bilo oko 26.000. Nadalje, ruski stratezi, svjesni nedostataka u kvaliteti vlastitog ljudstva, taktike i opreme su umjesto toga nastojali koristiti kvantitativne prednosti u odnosu na neprijatelja, odnosno ograničenost njegovih resursa - tehničkih, materijalnih, a na kraju i ljudskih. Zbog toga je temelj bio u postepenoj eskalaciji ratnih aktivnosti i iscrpljivanju umjesto pokušaja da se rat riješi brzo u jednom potezu.
Rusko napredovanje je, usprkos toga, ispočetka bilo brzo. Već 5. oktobra su ruske snage izbile na rijeku Terek. Sljedeći dan je čečenski predsjednik Mashadov proglasio ratno stanje, a svoje sunarodnjake pozvao na "gazavat", odnosno "sveti rat" protiv Rusije. 16. oktobra su ruske snage prešle rijeku Terek. Mashadov je pozvao sve frakcije na ujedinjenu borbu protiv ruske invazije, ali su zabilježeni znakovi razjedinjenosti u vodstvu jer su neki militanti tražili "pakt o nenapadanju" sa ruskim vojnicima. left|thumb|225px|[[Masovna grobnica u Čečeniji]]
15.9., oko 15.000 ljudi se okupilo u Groznom kako bi prosvjedovali protiv ruske invazije i pozvali međunarodnu zajednicu da zaustavi daljnju agresiju. Do nove eskalacije sukoba je došlo 21. oktobra kada su ruske snage izvele napad balističkim projektilima na Grozni, prilikom koga je poginulo najmanje 137 civila, a među mrtvima je bilo i 13 majki i 15 beba u bolnici, te 41 osoba koje se okupilo na molitvi. Ruske zrakoplovne snage su prije toga neutralizirale veliki dio čečenske infrastrukture, uključujući mobilnu mrežu i televiziju. Sve je to dovelo do panike, odnosno masovnog izbjeglištva velikog broja čečenskih civila, odnosno njihovog pokušaja da dođu na ratom nezahvaćena područja susjednih ruskih republika, prije svega Ingušetije. Ruske vlasti su, unaprijed računajući na tu mogućnost, organizirale sistem tzv. filtracijskih punktova na kojima su se civili, pod izlikom neposjedovanja ruskih dokumenata ili "skitnje" masovno hapsile i smještale u koncentracione logore. Njihova prava svrha je, međutim, bilo spriječavanje separatističkih militanata da se "utope" u civilno stanovništvo; vjeruje se da je u filtracijskim punktovima završio svaki peti Čečen i da je najmanje nekoliko desetaka hiljada bilo izloženo svakojakim premlaćivanjima, mučenjima i drugim vrstama zlostavljanja; ta je kampanja trajala nekoliko mjeseci. Do kraja 10. mjeseca, ruski vojnici su već kontrolirali trećinu Čečenije. Prvotni ruski plan o "uništenju terorista" uskoro je proširen na stvaranje "sigurnosne zone" sjeverno od rijeke Terek. Do 11. mjeseca postalo je očito da rusko napredovanje ima i još širi cilj, kada je vojska prešla Terek i krenula na čečenski glavni grad Grozni. 29. oktobra su ruske snage započele akciju sa ciljem zauzimanja Gudermesa; ona je dovršena 10. novembra, pri čemu su Rusima prvi put značajnu podršku dale lokalne čečenske milicije, uključujući one pod vodstvom velikog muftije Ahmada Kadirova. Njegovi motivi su navodno duboko neslaganje sa jačanjem vahabističkog pokreta u zemlji, kao i briga o lošem stanju čečenskog društva tijekom Mashadove vladavine. U borbama od 4. do 7. decembra je zauzet Argun, a 14. decembra i Hankala. Dva tjedna kasnije, 26. decembra, otpočela je velika ruska kampanja sa ciljem da zauzme Grozni. Smatra se da su neke ruske vojne operacije olakšali proruski čečenski suradnici unutar same Čečenije. Također postoje naznake da je rusko napredovanje u pojedinim slučajevima olakšala praksa obećavanja poštede pojedinih naselja od bombardiranja, ukoliko se tamošnji borci povuku ili predaju. Ruska propaganda je, pak, također bila efikasnija nego u prvom čečenskom ratu, zbog toga što je stranim reporterima zabranjen pristup ratnoj zoni.
Borbe za Grozni
desno|mini|225px|Uništena zgrada u Groznom 19. decembra 1999. su u Rusiji održani izbori za Državnu dumu na kojima su opozicijski komunisti i nacionalisti izgubili veliki broj glasova, a pobjednikom postala tik stvorena stranka Jedinstvo, koja je okupljala pro-kremaljske političare, te čiji je jedina platforma bila nastavak rata u Čečeniji. Jeljcinov režim se, tako, nakon dugo vremena, prvi put doimao konsolidiranim, te je utoliko veći šok bio kada je 31. decembra 1999. Jeljcin najavio ostavku. Putin, koji je preuzeo dužnost kao v.d. predsjednika, je sugerirao nastavak politike rata kada je sljedeći dan posjetio ruske trupe u Čečeniji i objavio da se "ne bore samo za kraj terorizma, već i za kraj dezintegracije Rusije".