cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Amfoternost
Amfoterni oksidi i hidroksidi
Aluminijum-hidroksid se takođe ponaša slično:
Drugi primjeri uključuju:
Elementi koji takođe formiraju amfoterne okside su: Si, Ti, V, Fe, Co, Ge, Zr, Ag, Sn, Au.
Amfiprotični molekuli
Prema Bronsted-Lorijevoj teoriji kiselina i baza kiseline su donori protona a baze su akceptori protona. Amfiprotični molekul ili jon može ili donirati ili prihvatiti proton to jest ponaša se i kao kiselina i kao baza. Voda, aminokiseline, joni bikarbonata i joni hidrogen sulfata su česti primjeri amfiprotičnih vrsta. Pošto mogu donirati proton amfiprotične kiseline sadrže atom vodonika. Pošto se mogu ponašati i kao kiseline i kao baze one se amfoterne.
Primjeri
Česti primjer amfiprotične supstance je jon hidrogen karbonata koji se može ponašati kao baza ili kao kiselina: Stoga, efektivno može prihvatiti ili donirati proton. Voda je najčešći primjer koja se ponaša kao baza kada reaguje sa sa kiselinom kao što je hlorovodonična kiselina: i koja se ponaša kao kiselina kada reaguje sa bazom kao što je amonijak: H2O + NH3 → NH4+ + OH-
Masakr u Račku
Suđenja
Na suđenju generalu Vlastimiru Đorđeviću, bivši britanski vojni ataše Džon Krosland rekao je da se u Račku radilo o „veoma nesrazmernoj odmazdi“ vojske i MUP nakon ubistva trojice policajaca u tom području.
11. jula 2006. godine Pretresno vijeće je odlučilo - do daljnjeg - da dokaze u vezi sa slučajima u Račku, Padalištu i zatvoru u Dubravi ne treba izvoditi da bi se “pospješila ekspeditivnost postupka”. Veće je tada ukazalo da ubistva u tim mestima, za razliku od ostalih mesta zločina navedenih u optužnici, nisu povezana sa deportacijama i prisilnim premeštanjem stanovništva i ne potpadaju pod "prirodu" tužiočevog slučaja. U istoj odluci Vijeće je zaključilo da “Odluku nipošto ne bi trebalo shvatiti kao zaključak … da su događaji na navedene tri lokacije manje značajni ili da uopšte nisu reprezentativni u odnosu na tužiočevu tezu protiv optuženih”.
Mirim
thumb|300px|right|[[Ribari na laguni Mirim]] Mirim (braz./port. Lagoa Mirim; špan. Laguna Merin), palindromno ime lagune na granici Urugvaja i najjužnijeg dijela Brazila; obuhvaća 3.994 km²; najveća dubina 12 m. Plovna je za manje brodove. Od Atlantskog oceana odvojena je niskim močvarnim sprudom širine 16 do 56 km. S Lagoa dos Patos na sjeveroistoku povezana je kanalom São Gonçalo. (HE)
Druga značenja
Mirim je i oblik srpskohrvatskog glagola miriti (prvo lice prezenta), ali i dio izraza caja mirim, što je jedan od domorodačkih naziva za drvo koje se stručno (latinski) zove Spondias mombin.
Mount Pleasant, Tennessee
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 4.561, što je 70 (1,6 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Shippensburg, Pennsylvania
je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 5.492, što je 94 (-1,7 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Vatrogasci (sastav)
Vatrogasci su hrvatski raznožanrovski glazbeni sastav osnovan 1991. godine u Zagrebu.
Povijest sastava
Prva "vatrogasna" melodija snimljena je krajem 1991. godine pod nazivom "Vatrogasac Mirko".
Tiho (Tihomir Borošak) i Deki (Dean Parmak) kompanjoni u smislu studijskog rada, snimili su je tijekom jednosatne pauze dok su čekali slijedećeg klijenta. Pošto je trebalo pjesmu i otpjevati pozvali su Bubija (Vladimir Pavelić), tadašnjeg kolegu iz pratećeg banda Jasne Zlokić.
"Vatrogasac Mirko" je ubrzo postala najpresnimavanija pjesma među glazbenicima. Po njoj su Vatrogasci i dobili ime. Uslijedile su "Ritam iza denser", "Više-manje, manje više" i "Ženićute".
Nakon što su te četiri melodije napravile čudo, diskografska kuća "Euroton" ponudila se za izdavača te je u lipnju 1992. izašao prvijenac pod nazivom "Vatrogasna zabava vol.1". To je prvi i zadnji album na kojem su Vatrogasci djelovali kao trio. Dean Parmak radi privatnih razloga napušta band i ostaju samo Tiho i Bubi te snimaju još tri albuma; Tiho piše pjesme i aranžmane a Bubi pjeva.
Nakon četvrtog albuma (Vatrogasna zabava vol.4) Bubiju je dosadilo i potpisuje petogodišnji ugovor sa Novim fosilima kao bubnjar i vokal.
Tiho nalazi novog pjevača Mladena Martinovića-Dugog i sa njime nastavlja vatrogasnu produkciju te su do danas snimili još osam albuma. Početkom 2007. Dugi napušta Vatrogasce radi privatnih obaveza, a Gugi (Goran Borošak) nastavlja kao novi (treći) vokal. Slaven Borosak – Slaven U bandu od 2009 kao cesta zamijena za Belog. Pocetkom 2012 preuzo stalno mjesto kao klavijaturista. Sastav je najpoznatiji po obradama pjesmama drugih autora te njihovom parodiranju, pretvarajući ih u narodnjačku glazbu. Uz obrade, sastav snima i autorske skladbe. Do sada su snimili 11 studijskih albuma, te jedan kompilacijski. Datum izlaska njihovog poslijednjeg albuma "Homo erectus" još je nepoznat.
Dvorac Mokrice
Dvorac Mokrice ili Grad Mokrice kako se danas službeno zove, je dvorac u Sloveniji u općini Brežice, koji leži na brdu jugozapadno od naselja Čatež ob Savi kod sela Nova vas pri Mokricah, 10 km od slovensko - hrvatske granice i gradića Bregane. thumb|240px|left| Ulaz u dvorac thumb|300px|right| Još jedan pogled na ulaz u dvorac thumb|240px|left| Unutrašnje dvorište thumb|300px|right| Još jedan pogled na unutrašnje dvorište
Etimologija
Samo ime Mokrice potječe od riječi mokro - močvara, jer je taj kraj upravo takav pun izvora i vode.
Historija
Mokrice se u historijskim izvorima prvi put spominju 1444. kao burg, ali svoju genezu imaju još od rimskih vremena kad je na tom istom brdu postojala - vojna utvrda Romula. Utvrda je osiguravala rimski put koji je imao veliku važnost povezujući Akvileju preko Emone sa Sisciom i istokom carstva. Da je Romula bila značajna ukazuje i činjenica da je ucrtana u mapu geografskih karata Tabula Peutingeriana iz 4. vijeka. Ispod Romule nalazilo se istoimeno naselje, iz tih vremena ostali su brojni arheološki nalazi, od kojih je najznačajniji - cisterna (u desnom kutu dvorskog dvorišta), vremenom zatrpana, ponovno otkrivena i obnovljena 1809. Danas postoji i njena kopija koja se nalazi ispred samog ulaza u dvorac. Pored tog pronađen je i mlinski kamen, koji je danas smješten na lijevoj strani ulaza u dvorac, i nekoliko kamenih ploča s natpisima, od njih je 5 ugrađeno u zidove dvorišta, a 2 su ugrađene u potporni zid kapele Sv. Ane.
Utvrda je 5. vijeku preuređena u burg koji je mogao primiti do 2000 vojnika sa svim potrebnim provijantom, to je ostao i za ranog srednjeg vijeka a služio je kao utočište stanovnika toga kraja u ta nesigurna vremena.
Prvi poznati vlasnici tog dvorca bili su Sebriachi a među posljednjima iz tih vremena - Sigmund (do 1558.), a nakon njega redaju se Raeknitz, Franjo Tahy i Franz baron Stattenberg (1559.), pa nakon njih - 1560. hrvatski veleposjednik Ambroz Gregorijanec kupuje dvorac i svu zemlju oko njega i postaje jedini vlasnik Mokrica. Njegovi nasljednici su nakon 1560. taj dotadašnji gotski dvorac prezidali i potpuno promijenili njegov izgled, preuredivši ga u utvrđeni renesansni dvorac. Iz tih vremena datira i grb, koji prikazuje štit s vranom koja ima strijelu u vratu, iznad koje su šestokraka zvijezda i polumjesec. Uz taj grb se veže i legenda po kojoj je on nastao za vrijeme osmanskih prepada, - vrane koje su se skupljale duž korita obližnje Save prve bi osjetile topot osmanskih konja, pa bi preplašene odletjele prema dvorcu i tako upozoravale na približavanje opasnosti. Osmanlije su ih iz obijesti - gađali strijelama, pa je tako jedna od vrana pogođena strelicom u vrat, ali ona je ipak uspjela doletjeti do dvorca i tako upozoriti na opasnost. Zbog tog je Gregorijanec odlučio taj čin ovjekovječiti i postavio vranin lik u sredinu svog grba. Prava istina je potpuno drugačija - Gregorijančeve Mokrice, nisu napadnuli niti Turci a niti seljaci, pa čak ni u doba Velike seljačke bune - Matije Gubca. Iako se kasnije isplela priča historijski potpuno neutemeljena, da je u jednoj od ćelija dvorca, bio zatvoren i sam Matija Gubec (u njoj je postavljena i spomen ploča), iako historijski izvori ukazuju da je to netačno. Istina je da su tu bila zatvorena dva druga značajna sudionika bune, ali se ipak isprela legenda po kojoj je zarobljeni Gubec jedno vrijeme odležao u Mokricama, na putu iz Kostanjevice u Zagreb prije svog pogubljenja - užarenom krunom.
Dvorac su nakon Ambrosa naslijedili sinovi njegovi sinovi Baltazar i Štefan. Štefan je dogurao do hrvatskiog] [[ban|podbana, nakon njegove smrti - 1593. Mokrice preuzeli sinovi Pavel i Nikolaj. Kako oni nisu imali nasljednika njihovom smrću izumrla je i loza Gregorijanaca. Historijat kasnijih vlasnika prilično je mutan, po tezi dr. Ivana Brlića - udovica Nikolaja Gregorijanca, Ana Marija Ankern udala je svoju kćer Martu za Johannesa Moscona, a drugu - Anu Barbaru za grofa Petra Erdődyja, pa su porodice Moscon i Erdődy bile vlasnici Mokrica sve do kraja 17. vijeka.
Jedan od Erdődyjevih nasljednika, Nikola grof Erdody bio je i hrvatski ban (umro 1693.), pa je poslije njegove smrti dvorac zajedno sa imovinom došao u ruke porodice Auersperg, jer se njegova kći Ana Barbara udala za Dismasa Andreasa Christiana von Auersperga. Nakon njega, Mokrice su postale posjed njihova sina Wolfganga Nicolausa, a nakon njega Mokrice je naslijedi njegov sin - Nikolaus Tolentinus Auersperg, a nakon njega Nicolaus Franz Auersperg. Posljednji poznati Auersperg bio je Nicolaus Gustav.
Auerspergovi su u vrijeme dok su oni upravljali dvorcem i imanjem oko njega podignuli - engleski park, oko kog se najviše angažirao Nicolaus Tolentin. On je puno putovao po svijetu, pa je donosio brojne egzotične vrste biljaka koje bi sadio po parku i brižno njegovao. Za potrebe parka izgradio je i metalnu oranžeriju, u koju su zimi sklanjali tropsko bilje. Kći zadnjeg Auerspergera - Beatrix (Beatrix Aloisia Serafina Maria von Auersperg 1848.- 1919.), - .udala se 1874. za Heinricha von Gagerna. U tom braku rođena su tri sina Nicolaus, koji se vjenčao sa Zlatom, rođenom Halfer Sigetsko (ona je zajedno s majkom praktički upravljala Mokricama), Hans Moritz Heinrich (slikar) i Friedrich koji je život posvetio književnosti koja je dobrim dijelom bila inspirirana dvorcu Mokrice, koji je rano napustio. Zbog financijskih problema Gagerni su već na početku Prvog svjetskog rata prodali polovinu imanja tršćanskom grofu Economu Tako da je on uz Gagerne bio od 1915. do 1922. suvlasnik Mokrica. Nakon tog je Economo prodao svoj dio Milanu Prpiću, veletrgovcu drvom, koji je zatim svoj dio prodao poduzeću Berger iz Zagreba, koje se je također bavilo trgovinom drvima. Gagerni su drugu polovicu prodali Radi Pašiću, koji je nedugo zatim sve prodao Milošu Rafajloviću, industrijalcu iz Beograda, i on je svoj dio prodao poduzeću Berger, tako da je je od 1923. firma Berger iz Zagreba postala jedini vlasnik Mokrica. Dekadu kasnije 1937. Bergeri su prodali Mokrice nadbiskupskom sjemeništu iz Zagreba.
Za Drugog svjetskog rata - 1941. u dvorac se uselio wehrmachtov štab, oni su 1945. kad su napuštali Mokrice, odnijeli sa sobom većinu vrijednih predmeta (namještaj, slike). Nakon rata su Mokrice nacionalizirane, pa je dvorac isprva služio kao dom za ratnu siročad, a nakon toga i kao umirovljenički dom. Od 1952. Mokrice djeluju kao restoran i izletište koje je postalo osobito popularno posjetiocima iz Zagreba, jer se tad do Mokrica moglo doći vlakom - Samoborček. Od 1970-ih dvorac posluje kao hotel i to manje više za prolazne goste iz Zagreba. Od nezavisnosti Slovenije 1990-ih Mokrice su u vlasništvu poduzeća Terme Čatež d.d. koje ga koriste kao hotel visoke kategorije, a engleski park preuređen je u igralište za golf sa 18 rupa.
Karakteristike
Generalno rečeno Mokrice su renesansni dvorac kvadratne osnove sa tri bastiona i velikim unutrašnjim dvorištem (sa pojedim kasno gotičkim dijelovima), dok je enterijer dvorca pretežno barokni.
Na ulazu u engleski park stoji srednjovjekovna kapela Sv. Ane, u čijoj se baroknoj unutrašnjosti nalazi grobnica Gregorijančevih sinova Petra i Štefana, njihove nadgrobne ploče odnešene su u zagrebački Povijesni muzej. Gustav Auersperg je 1854. obnovio most preko okopa (orginalno je bio zatvoren i natkriven hodnikom s prozorčićima), a netom prije dvorskih vrata nalazio se i pokretni most koji je dizan u slučaju opasnosti. Taj mostić je zadnji put podizan 1944. za proslave Nove godine, nedugo nakon tog partizani su napali dvorac.
Oscar Micheaux
Oscar Devereaux Micheaux (2. januar 1884 – 25. mart 1951) bio je američki književnik, filmski režiser i producent, najpoznatiji kao pionir odnosno osnivač afroameričke kinematografije. Rođen kao dijete bivših crnih robova, pažnju je 1913. privukao svojim autobiografskim romanom The Conquest, koga je, nakon neuspješnih pokušaja da ga ekranizira kroz tada etablirane hollywoodske kompanije, u vlastitoj produkciji adaptirao kao svoj filmski prvijenac The Homesteader. Njegov sljedeći film Within Our Gates je kasnije postao poznat kao svojevrsni odgovor na Griffithovo Rađanje nacije. Micheaux za života nije bio dio američkog filmskog establishmenta, ali se kao sposoban poslovan čovjek prilagodio, odnosno iskoristio tadašnju rasnu segregaciju odnosno nemogućnost crne publike da posjećuje ista kina i predstave kao i bijela; zbog toga je snimao filmove namijenjene isključivo crnoj publici koji su poslije postali poznati kao "race filmovi". Micheaux je postao njihov komercijalno najuspješniji autor; historičari su ih kasnije hvalili zbog socijalnog angažmana.
Josif Staljin
Josif Visarionovič Staljin (pravo prezime Džugašvili, იოსებ ბესარიონის ძე სტალინი, Ио́сиф Виссарио́нович Джугашвили "Сталин") (Gori, 18. decembra 1878. – Moskva, 5. marta 1953.), sovjetski političar i državnik. S titulom generalnog sekretara komunističke partije vladao Sovjetskim Savezom oko 25 godina.
Tokom tog razdoblja ovaj beskrupulozni, ali efikasni organizator, vodeći se vlastitim konceptom stvaranja socijalizma u jednoj zemlji i provodeći industrijalizaciju i kolektivizaciju, pretvara poljoprivrednu državu u industrijsku supersilu. Ova državna transformacija se provodi zajedno s zatvaranjem milijuna ljudi u gulage, a na svom samom početku je proizvela i katastrofalnu glad poznatu pod imenom Holodomor od koje će preminuti oko 4,000.000 ljudi. Potom će u događaju poznatom pod imenom Velika čistka strijeljati veliki broj svojih bivših i potencijalnih budućih političkih protivnika i stotine hiljada drugih osoba čime de facto preuzima svu vlast u državi. Ubrzo potom 1939. godine sudjeluje u potpisivanju pakta Ribbentrop-Molotov s Trećim Rajhom čime odgađa ulazak SSSR-a u rat i istovremeno vraća državu na evropske granice iz doba Ruskog Carstva.
Nakon napada Trećeg Rajha na SSSR 1941. godine Staljin predvodi svoju državu do pobjede 1945. godine koju dočekuje na vrhuncu moći, ali istovremeno i kao iscrpljena osoba drastično pogoršanog zdravstvenog stanja. U poratnom razdoblju SSSR postaje jedna od dvije priznate supersile s komunističkim tampon državama između sebe i kapitalističkog svijeta. Tokom poratne obnove dolazi do početka Hladnog rata i izbijanja Korejskog rata kojem se on na početku nije niti protivio, a niti ga podržavao. Staljin umire 5. 3. 1953. kada izbija do tada prikrivena borba za njegovog nasljednika iz koje će kao pobjednik izlazi Nikita Hruščov koji 1956. godine osuđuje svog prethodnika. Više od 70 godina nakon smrti Staljin ostaje vrlo kontroverzna osoba. Dio Rusa uopće nema definiran stav o njemu, drugi dio ga smatra velikim menadžerom i modernizatorom što se od 2008. godine uči u ruskim školama ili ako ništa drugo pobjednikom u ratu, a treći i po broju najmanji dio stanovništva smatra ga masovnim ubojicom.
Djetinjstvo i mladost
Staljin se rodio 21. 12. 1878. godine u gruzijskom gradu Gori. Njegov otac Visarion Ivanovič je bio stolar, dok mu je majka Jekatarina Geladze bila domaćica koja je povremeno obavljala kućne poslove kod bogatijih gruzijskih porodica. Uz pomoć jedne od tih porodica on će naučiti ruski jezik, a potom možda i dobiti pomoć pri upisu u školu za pravoslavne svećenike. Kako je do upisa u školu došlo u skladu s majčinim željama odnosno protiv onih Visariona Ivanoviča, on će izazvati incident u Goriju nakon čega od strane policije biva izbačen iz grada. Kako je tokom početnog školovanja primjećen potencijal Staljin dobiva stipendiju za školovanje sjemeništu u Goriju gdje će se upisati tokom jeseni 1894. u doba kada je ono već desecima godina bilo poznato kao centar okupljanja i stvaranja gruzijskih revolucionara.
Tokom školovanja će upoznati pisca i revolucionara Lada Kechovelija kojeg će potom sam Staljin nazivati svojim učiteljem. Ubrzo će se obojica učlaniti u markističku organizaciju (Kechoveli 1897., Staljin 1898. ), a potom 1899. godine Staljin biva izbačen iz sjemeništa. Razlozi za izbacivanje su ostali nejasni pošto je s jedne strane sjemenište kao razlog za izbacivanje 29. 5. 1899. spomenulo nepojavljivanje na ispitima, dok će Staljin spominjati svoju marksističku aktivnost što nije mogla biti istina s obzirom da je istovremeno dobio potvrdu o uspješno završenoj 5. godini školovanja. Postoji i verzija po kojoj je izbačen zbog nemogućnosti plaćanja školarine. Bez obzira na stvarne razlog izbacivanja, iste 1899. Staljin je uz pomoć tamo stečenog znanja i vlastite sposobnosti postao lokalno poznati pjesnik zahvaljući poeziji koju je napisao 1895. godine, uvjereni lamarkist što kasnije dovodi do njegove podrške Trofimu Lisenku , te uvjereni marksist.
Revolucionar (1900. – 1917.)
mini|lijevo|275px| Slike Staljina u policijskom dosjeu [[1911. godine]] Dolazak budućeg sovjetskog predsjednika Mihaila Kalinjina na Kavkaza dovodi 1900. godine do radikaliziranja tamošnjih marksista koji se organiziranjem štrajkova počinju boriti za popularnost na Kavkazu. Staljin će u tom cilju 1901. dobiti zadatak da pokrene lokalnu marksističku organizaciju u mjestu Batumi gdje godinu dana kasnije izbija veliki štrajk nakon čega on biva uhapšen i protjeran u Sibir. Dok se nalazio u Sibiru unutar ruskih marksista su nastale frakcije Lenjinovih boljševika i Martovljevih menjševika s tim da će prevlast u cjelokupnom Ruskom Carstvu imati prvi, a u Gruziji koja je ruska pokrajina ovi drugi. Staljin koji se vraća u Gruziju 1904. godine dava svoju lojalnost boljševicima čime postaje jedan od njihovih najvažnijih članova partije na tom području. Tokom 1904. godine on organizira uspješni štrajk u gradu Bakuu, a iduće godine izlazi njegovo prvo političko djelo "Kratko o neslaganju u partiji". On istovremeno na području Gruzije koja je kao i cijelo Rusko Carstvo potreseno Prvom ruskom revolucijom vodi boljševičku paravojnu organizaciju koja se bavi napadom na policiju i pljačkama. Veliki dio tamo opljačkanog novca Staljin je slao Lenjinu što dovodi do porasta njegovog značaja u boljševičkoj frakciji i potom organizacije velike pljačke banke u Tbilisiju 1907. tokom koje je ubijeno 40 ljudi i ukradeno oko 3,400.000 USD u današnjem novcu.
Lenjin će o tadašnjem Staljinu reći da je on baš čovjek kakav mu je potreban, a to će i dokazati pozivajući Staljina na okupljanja najvažnijih ruskih marksista 1904., 1905. i 1907. godine. Nakon službenog raspada markističke Ruske socijal-demokratske radničke partije 1912. na boljševike i menjševike i potom hapšenja velikog broja prvih, Staljin biva postavljen u centralni komitet boljševičke partije i za glavnog urednika časopisa Pravda koji se izdaje u Petrogradu. Naredne 1913. godine Staljin će na zahtjev Lenjina napisati političko djelo "Marksizam i nacionalno pitanje" koje će potencijalno biti vezano s kasnijim njegovim postavljanjem za ministra. Tokom svoje revolucionarne karijere Staljin biva više puta uhapšen od strane ruske policije i gotovo uvijek uspijeva vrlo brzo pobjeći iz Sibira natrag u Gruziju ili Petrograd. Nakon vremenski posljednjeg hapšenja 1913. on se prema svemu sudeći miri sa sudbinom i ne uspijeva ili ne želi pobjeći, tako da u Sibiru zasniva porodicu.
Komesar za nacionalnosti (1917. – 1923.)
U pripremi Oktobarske revolucije i njenom samom organiziranju, Staljin će odigrati manju ulogu prije svega kao urednik Pravde, časopisa boljševičke partije. Nakon uspjeha revolucije, glavne teze njegovog djela "Marksizam i nacionalno pitanje" postaju sastavni dio prvog sovjetskog ustava, a on sam biva postavljen na položaj narodnog komesara za nacionalnosti. Tokom Ruskog građanskog rata i potom onog s Poljskom, Staljin obnavlja prijateljstvo s Vorošilovom odnosno neprijateljstvo s Trockim, te u vojsci stvara tzv. grupu iz Caricina koja će ga kasnije podržavati u političkom osvajanju vlasti. Njegova politička pozicija tokom četri godine obavljanja ministarskih i vojnih dužnosti bila je populistička za današnje standarde. Kao i većina boljševika protivio se korištenju carskih oficira pri zapovjedanju vojnim trupama što je Trocki podržavao, a potom se usprotivio i upotrebi vojske protiv nezadovoljnih radnika što je Trocki zahtijevao.
U pogledu nacionalnog pitanja Staljin nije izbjegavao niti sukob s Lenjinom protivljeći se davanju samostalnosti nacijama unutar bivšeg Ruskog Carstva. Po njegovom često javno kazanom mišljenju, nacije dotadašnje ruske države su se dijelile u tri skupine. U prvoj su Poljaci i Finci koji su bili u nekoj vrsti unije s Ruskim Carstvom pa imaju pravo na nezavisnost. Članovi druge skupine su bili prije svega Ukrajinci i Bjelorusi, ali i drugi kao npr. Tatari koji su činili temelje ruske države, pa stoga nisu imali pravo na nezavisnost. Zadnju skupinu su činili centralnoazijski narodi i oni s Kavkaza koji su po njemu bili previše zaostali da bi imali vlastitu državu. Iako se po pitanju ovih zadnjih našao u sukobu s Lenjinom, njegovo razmišljanje bilo je podržano od većine prije svega ruskih boljševika.
Do vrhunca tih razlika u razmišljanju između Lenjina kao vođe revolucije i Staljina kao komesara za nacionalnosti doći će 1922. tokom rasprave o budućnosti države i dvije gruzijske krize (1921. i 1922.) do kojih dolazi uz njegov blagoslov. Dok se Lenjin zalagao za stvaranje federacije Ujedinjenih Sovjetskih Republika Evrope i Azije, Staljin se zalagao za direktnu aneksiju Sovjetske Ukrajine, Sovjetske Bjelorusije i drugih u Sovjetsku Rusiju čime je ponovno zastupao popularno stajalište među ruskim boljševicima. Tokom ove rasprave doći će do stvaranja Saveza Sovjetskih Socijalističkih Republika kao neke vrste kompromisa između Lenjinovog i Staljinovog gledišta. Neupitno dokazane Staljinove organizacijske sposobnosti kao i istovremena suprotna stajališta u odnosu na Lenjinove konačno dovode do ukidanja njegovog ministarstva odnosno postavljanja Staljina na položaj generalnog sekretara komunističke partije koja je u to doba bila potpuno neorganizirana. Na tom položaju on će naslijediti svog prijatelja i saveznika Vjačeslava Molotova.
Borba za vlast (1922. – 1930.)
Lenjin će doživjeti svoj prvi srčani udar nešto više od mjesec dana nakon što je Staljina postavio na položaj generalnog sekretara partije, zbog čega je on postao i de facto predsjednik Centralnog komiteta Komunističke partije SSSR-a. Osim te dvije partijske pozicije Staljin je 1922. ujedno bio i predsjednik ustavotvorne komisije, ali to ga je sve u javnosti stavljalo na tek četvrto mjesto tadašnje službene hijerarhije.
Lava Trockija tada su svi smatrali Lenjinovim nasljednikom jer je imao svoju političku bazu u vojsci kao ministar rata, a osim toga bio je istovremeno prvi zamjenik premijera (Lenjina). Nakon njega je po svojim političkim funkcijama dolazio Lev Kamenev koji je tada bio zamjenik premijera i de facto predsjednik politbiroa, a treći u tadašnjoj službenoj političkoj hijerarhiji bio je Grigorij Zinovjev, predsjednik Kominterne. mini|lijevo|200px| [[Lenjin i Staljin 1922.]] Iako je Staljin službeno bio tek na četvrtom mjestu, članovi partije znali su da će se borba za vlast voditi između arogantnog Trockog i ambicioznog Staljina. U doba postavljanja na položaj generalnog sekretara partija je bila u totalnoj anarhiji ili kako je to Zinovjev rekao: "Rad Partije je blokiran zbog borbe za vlast članova partije". Dotadašnji pokušaj da Moskva određuje pozicije svih članova partije Staljin je zamijenio postavljanjem podobnih osoba samo na važnije pozicije, dok je na nižim razinama dopustio da lokalna partija sama izabere svoje sekretare koji izborom dobivaju praktički diktatorske ovlasti na na toj razini pošto ih potom nije bilo moguće smijeniti.
Zbog takve svoje politike, de facto partijske diktature na svim razinama i Sultan-Galijeve afere, Staljin se cijelu 1923. brani od kritika svojih partijskih protivnika koji zahtijevaju realnu unutarstranačku demokraciju gdje članovi mogu smijeniti partijske dužnosnike i zamijeniti ih drugima. Tek kada je Lenjin umro 1924. Staljin odgovara otvoreno, napadački na napade frakcije Trockog koji želi demokraciju riječima: "Demokracija zahtjeva određeni nivo kulture od članova partije i organizacije u cijelosti, mi je danas ne možemo dopustiti". Tokom borbe za vlast 1924. dužnosnici partije su trebali izabrati između na jednoj strani vizije Trockog o unutarstranačkoj demokraciji i svjetskoj revoluciji, te na drugoj strani vizije Staljina o koji im garantira dotadašnje partijske položaje i stvaranje socijalizma u jednog državi. Vizija Trockog je bila jednostavno neprihvatljiva partijskim dužnosnicima kojima je prioritet bio očuvanje dobivenih položaja. mini|175px| [[Lav Trocki, Staljinov najpoznatiji protivnik u borbi za vlast]] Jedino što je moglo 1924. zaustaviti taj pohod na vlast bio je tzv. Lenjinov testament u kojem je on osudio sve svoje potencijalne nasljednike. Po tom testamentu Staljin ima preveliku moć u svojim rukama i pitanje je da li će ju znati ispravno koristiti, dok je Trocki koji vodi borbu protiv centralnog komiteta možda najsposobniji čovjek, ali problem je u njegovoj aroganciji i pretjeranom bavljenju administrativnim poslom. Po Lenjinovim riječima to su dva lidera između kojih će se voditi borba za vlast. U doba kada su te riječi kao i druge u kojima je detaljnije osudio Staljina postale poznate partiji Staljin je već bio pobijedio Trockog u borbi za vlast, tako da on početkom 1925. biva smijenjen s pozicije ministra rata.
Ta politička pobjeda koja dolazi uz pomoć Zinovjeva i Kameneva koji su također bili osuđeni u Lenjinovom testamentu dovodi istovremeno do raspada ovog političkog saveza odnosno krajem 1925. stvaranja tzv. ujedinjene opozicije Trocki-Kamenev-Zinovjev protiv Staljina. Ovaj savez tada više nije imao nikakve šanse jer je po podacima ureda za informiranje napisanog u decembru 1926. održano više od 100 okupljanja ovog saveza samo u Moskvi, Lenjingradu i Odesi, dok je on na svim drugim mjestima praktički ignoriran. Te 1926. godine svakom realističnom sovjetskom političaru postalo je jasno da bi njegovo protivljenje onome što je Trocki još 1923. godine nazvao režimom partijskih sekretara ravno političkom samoubojstvu što na kraju dovodi do nestanka stvarne opozicije Staljinu.
Posljednji samostalni visokorangirani sovjetski komunist koji je još ostao na svojoj dužnosti 1927. bio je Nikolaj Buharin kojeg u svom tzv. testamentu Lenjin naziva ljubimcem partije i osobom koju se vrlo teško može smatrati marksistom. Njegova neupitna podrška među komunistima nepopularnoj Novoj ekonomskoj politici, protivljenje industrijalizaciji i kolektivizaciji označilo je njegov politički poraz i smjenu do koje dolazi u aprilu 1929. godine.
Nakon što je porazivši jednog po jednog svoje političke protivnike osvojio vlast u partiji, Staljin još uvijek u svojim rukama nije u pravnom smislu imao vlast u državi pošto ni premijer Aleksej Rikov niti predsjednik SSSR-a Mihail Kalinjin nisu bili pod njegovom kontrolom. Do tog posljednjeg političkog obračuna u borbi za vlast dolazi 1930. godine kada Aleksej Rikov na 19. 12. biva smijenjen s pozicije premijera i zamijenjen s Vjačeslavom Molotovom. Po završetku ove borbe Staljin će svojim poraženim protivnicima dopustiti da otiđu u izgnanstvo, ali tu ponudu će prihvatiti samo Trocki.
Holodomor
Po izvršenoj smjeni premijera Staljin 1930. godine de facto postaje prvi među jednakima u sovjetskom politibirou. To jačanje njegove osobne moći dolazi istovremeno s početkom prisilne kolektivizacije koja se provodi već 1929. godine. Zadovoljstvo početnim rezultatima na području donje Volge će rezultirati agresivnijim pristupom, a kada žetva 1930. ispuni sva državna očekivanja zaključak Staljina koji uvijek posebno kontrolira proizvodnju žita će biti da je taj rezultat postignut zbog kolektivizacije, a ne povoljnih vremenskih uvjeta. Upozorenja ministra poljoprivrede Jakovljeva iz 1931. da je navedeni ishod postignut iscrpljivanjem zemlje i ignoriranjem pravila plodoreda će biti ignorirana od Staljina i politbiroa, a praktički istovremeno će 30. 7. 1931. godine biti donesena i katastrofalna odluka da se domaće životinje prisilno stave u kolhoz.
Iscrpljenost poljoprivredne zemlje, nedostatak mehanizacije, masovno umiranje teglećih životinja u kolhozima (broj konja je smanjen sa 35,000.000 1. 7. 1929. na 16,000.000 1. 7. 1934. ) i loši vremenski uvjeti dovode do drastičnog smanjenja proizvodnje žita, a kao odgovor Staljin šalje policiju i tajnu službu da oduzimaju žito seljacima što će rezultirati masovnom glađu. Na zahtjeve ukrajinskog rukovodstva koje 17. 6. 1932. godine dolazi tražiti pomoć Staljin odgovora da je glad napad na vlast komunističke partije i da su oni za to sami krivi, ali u privatnoj poruci ministru Kaganoviću koji je pored ostalog bio zadužen za oduzimanje žita seljacima priznaje postojanje "apsurdne gladi" u Ukrajini.
Tokom ljeta 1932. godine, suočeni s prije svega izgladnjelim seoskim stanovništvom, donesen je drakonski zakon kojim se krađa žita osuđuje smrtnom kaznom, a kada ubrzo potom jedan čuvar ubija maloljetnog izgladnjelog lopova dolazi do svađe u politbirou. Ministar obrane Kliment Vorošilov je ubojicu osudio na 10 godina robije samo da bi nakon svađe Staljin poništio odluku i ubojicu ne samo oslobodio nego i unaprijedio.
Tek nakon što te brutalne mjere nisu stvorile žito kojeg nije bilo i nakon što su milijuni umrli od gladi, politbiro predvođen Staljinom napokon počinje popuštati. Prva od mjera postaje smanjenje državnih zahtjeva za žitom tako da je prvobitni državni zahtjev usmjeren prema seljacima smanjen više puta sa 25,800.000 na 19,600.000 tona žita, a potom će 1933. kada postaje prekasno za veliki broj žrtava biti dano 1,600.000 tona pomoći glađu pogođenim krajevima. Iako ne postoje točne brojke pretpostavlja se da će od na ovaj način izazvane gladi umrijeti oko 3,900.000 ljudi, dok će cjelokupni demografski gubitak iznositi oko 10,000.000 ljudi.
Ti milijuni umrlih postaju neupitna odgovornost Staljina koji kada je postala očita katastrofa priznaje da je ministar poljoprivrede Jakovljev bio u pravu pa se na njegov prijedlog već 26. 3. 1932. poništava kolektivizacija seljačkih životinja, a krajem 1932. biti će vraćen u upotrebu plodored. U svom februarskom govoru 1933. Staljin događaje iz prošle godine po pitanju seoskih životinja opisuje kao nesporazum sa seljacima i najavljuje kako je državni cilj da svaki seljak ima svoju kravu. Ta kao i ona "greška" o obrađivanju poljoprivrednog zemljišta će na kraju koštati 3,900.000 života, a naposljetku će u Velikoj čistki oduzeti i život ministra poljoprivrede iz jednostavnog razloga što je bio u pravu odnosno Staljin u krivu.
Industrijalizacija
Polovicom 1920-ih SSSR se našao na ekonomskoj prekretnici. Nova ekonomska politika koja stupa na snagu 1921. uspijeva stabilizirati sovjetsku ekonomiju, ali istovremeno dovodi do drastičnog povećanja klasnih razlika na selu i stvaranja kulaka što je bilo neprihvatljivo komunističkoj vladi. Drugi razlog tadašnjeg političkog nezadovoljstva ekonomijom su činile neispunjene stope ekonomskog rasta koje nisu bile dovoljne da se u dogledno vrijeme dostignu kapitalističke države. Politički vrh SSSR-a tada biva podijeljen po pitanju kako dalje. Buharinova skupina je htjela nastaviti s dosadašnjom politikom, GOSPLAN je želio da se ulaže u laku industriju s nadom da će jeftina ulaganja u nju podići sovjetsku ekonomiju, a skupina oko Trockog je zahtijevala ubrzanu industrijalizaciju. Nova ekonomska politika, iako omiljena od zapadnih akademika, bila je jednostavno osuđena na propast pošto je njena budućnost ovisila o političkoj odluci po pitanju toga koliko je brzo potrebno izgraditi sovjetsku industriju pa je stoga njeno ukidanje dočekano sa zadovoljstvom i olakšanjem. mini|lijevo|175px| [[Nikolaj Buharin, tvorac Nove ekonomske politike i žestoki protivnik industrijalizacije]] Na kraju će Staljin kao politički pobjednik u borbi za vlast nametnuti Trockijev plan ubrzane industrijalizacije s početnim idejnim projektom Jevgenija Preobraženskog koji se temeljio u prvoj fazi na prodaji poljoprivrednih dobara oduzetih seljacima za početnu industrijalizaciju. Sam daljnji ekonomski projekt ubrzane industrijalizacije će imati svoje temelje u djelu Grigorija Feldman iz 1928. po kojem dobiva naziv Feldmanov ekonomski model. Po ovom ekonomskom modelu kratkoročno žrtvovanje lake industrije to jest životnih uvjeta stanovništva na uštrb teške industrije će dugoročno gledano dovesti do stvaranja industrijaliziranog društva i poboljšanja životnih uvjeta.
U doba kada se prvi petogodišnji plan već nalazio u fazi realizacije, Staljin 1929. naređuje da se u njega uključi i kolektivizacija što zbog povoljnih vremenskih uvjeta 1930. prolazi bez problema, ali će potom dovesti do Holodomora i javno izraženog nezadovoljstva ranije spomenutog Preobraženskog. Iako je osnovni navedeni razlog za industrijalizaciju bila prijetnja napadom kapitalističkih država na SSSR, tokom ove po pitanju industrije uspješne petoljetke investicije u vojnu proizvodnju će činiti samo 2,6% ukupne proizvodnje u 1930. godini, a 1932. će narasti na 10,8% ili 11% zavisno od izvora podataka. Kako je osnovni cilj prvog petogodišnjeg plana bilo stvaranje industrijskih temelja on biva ostvaren pošto je proizvodnja električne energije povećana za 270%, cementa, nafte i lijevanog željeza za gotovo 100%, a čelika za gotovo 50%. Tokom drugog petogodišnjeg plana će se nastaviti taj proces ubrzane industrijalizacije kao i u trećem tokom kojeg SSSR prelazi na vojnu ekonomiju tako da više od 70% svih industrijskih investicija ulazi u vojnu industriju, kao i 32,6% državnog budžeta.
Bez obzira na te industrijske uspjehe, Staljinova politika ubrzane industrijalizacije se u prvoj polovici 1930-ih našla u krizi zbog poljoprivrednih problema, industrijskih nesreća i pada životnog standarda. Kako bi izbjegao potencijalne partijske kritike, Staljin kao prvi među jednakima u ovom razdoblju odbija sazivati sastanke Centralnog komiteta Komunističke partije SSSR-a koji po partijskom statusu ima teoretsku mogućnost da ga smijeni. To pitanje nezadovoljstva dijela partije ovom politikom će u drugoj polovici 1930-ih postati jedan od razloga za pokretanje velike čistke u kojoj će među ostalima nastradati i veliki broj ekonomista koji su joj se protivili. Po završetku Drugog svjetskog rata SSSR počinje sa svojom ubrzanom obnovom kojom bez obzira na glad koja 1947. zahvaća cijelu Evropu vraća ekonomiju na predratno stanje, a 1950. proizvodnja teške industrije je izjednačena s onom 1940. godine. Također, proizvodnja lake industrije je 8% veća.
Kako je Staljin izgradio ekonomski model na strogo centraliziranoj i komandnoj ekonomiji, njen ekonomski uspjeh je ovisio o sposobnosti upravljača tj. donošenju ispravnih odluka. Pogrešne ekonomske odluke njegovih nasljednika ubrzo dovodi do početka postepenog urušavanja sovjetske ekonomije i povećanja smrtnosti stanovništva. Nakon što je svojim investicijama u zdravstvo Staljin povećao životni vijek stanovnika za 22 godine u razdoblju od 1926. do 1958., smanjenje tih ulaganja od strane njegovih nasljednika dovodi 1965. do iz zapadne perspektive neobjašnjivog pada životnog vijeka sovjetskih stanovnika koji će trajati do propasti SSSR-a. Slične pogrešne odluke njegovih nasljednika stvaraju situaciju da SSSR kao dotadašnji izvoznik pšenice od 1963. postaje uvoznik, a kompletnu ekonomsku situaciju SSSR-a nakon 1968. godine Mihail Gorbačov će opisati riječima: "Osim prodaje votke i viših cijena nafte sovjetska ekonomija nije rasla u zadnjih 20 godina", tako da Staljinov plan o stvaranju pravog komunističkog sistema gdje stanovnici imaju radno vrijeme od 6 ili samo 5 sati nikada neće biti ostvaren.
Partijske čistke
mini|275px| Staljin i [[Sergej Kirov (Soči, 1934.) čije će ubojstvo postati službeni razlog za pokretanje Velike čistke]] Kao odgovor na ubojstvo Sergeja Kirova (1. 12. 1934.), sovjetski centralni komitet istog dana donosi novi zakon o kaznenom postupku kako bi se država zaštitila od terorista i terorističkih grupa. Osim neobičnih istraživačkih tehnika (sprečavanje spavanja, samica do 20 dana, smanjivanje količine hrane u zatvoru) koje će sigurnosne službe koristiti po javnom memorandumu iz 1947. po odluci centralnog komiteta od 10. 1. 1939., od 1937. godine mučenje je bila zakonski prihvatljiva metoda dobivanja priznanja.
Iako su već 1935. godine bili na snazi prvi od tih zakona koji će se koristiti u Velikoj čistki, tada još ništa nije bilo definitivno odlučeno. Te odlučujuće godine vodstvo SSSR-a je moralo odlučiti između usporavanja industrijalizacije radi velikog broja nesreća prouzročenih neškolovanim radnicima (1934. godine se dogodilo 62.000 problema na željezničkim prugama) i drugih mjera. Tu tadašnju neodlučnost je najbolje prikazao Lazar Kaganovič u svom govoru kojim kritizira suce zbog malog broja osuda za prometne i industrijske nesreće, ali istovremeno ih upozorava da paze kako ne bi pokrenuli masovno kažnjavanje.
Na kraju teško ali ipak uspješno, Staljin će u prvoj polovici 1936. godine ostalim članovima politibiroa uspjeti nametnuti nastavak industrijalizacije i Veliku čistku, iako ta odluka ipak ne prolazi bez otpora u državnom vrhu. Nakon prvog moskovskog suđenja direktor NKVD-a Genrih Jagoda službeno zahtjeva prestanak čistke nakon čega je odmah smjenjen 26. 9. 1936. i zamjenjen Nikolajom Ježovom, a nakon drugog moskovskog suđenja u doba zasjedanja plenuma centralnog komiteta koji odlučuje o pokretanju masovne čistke kojoj se žestoko protivi Grigorij Ordžonikidze, ministar teške industrije i član politbiroa vrši samoubojstvo 18. 2. 1937. godine.
Tokom cjelokupnog razdoblja Velike čistke biti će pogubljen veliki broj ranije politički poraženih Staljinovih neprijatelja što će biti bezbroj puta ponavljano u knjigama i filmovima, dok će istovremeno biti ignorirana činjenica da tadašnji politbiro djeluje zajedno tokom cijele čistke. Od devet članova politibiroa (Staljin, Andrejev, Kaganovič, Kalinjin, Kosior, Kujbišev, Molotov, Ordžonikidze i Vorošilov) koji donosi protuterorističke zakone 1. 12. 1934., samo će Kosior koji je ujedno bio prvi sekretar komunističke partije Ukrajine biti smijenjen, uhapšen i potom strijeljan.
Najvažnije političke žrtve Staljinove Velike čistke će na kraju biti bivši Lenjinov zamjenik i premijer Aleksej Rikov, oba bivša generalna sekretara kominterne Grigorij Zinovjev i Nikolaj Buharin, bivši zamjenik premijera Lev Kamenjev, bivši ukrajinski premijer Kristijan Rakovskij, dotadašnji premijer Uzbečke SSR Fajzula Hojajev, dotadašnji prvi sekretar komunističke partije Bjelorusije Vasilij Šarangovič, direktori NKVD-a Genrih Jagoda i Nikolaj Ježov, te veliki broj bivših ministara.
Osim bivših visokih političara koji će biti uhapšeni i smaknuti po lažnim optužbama, godine 1937. na red dolazi vojni vrh Crvene armije. Prvi na udaru ove čistke se našao Staljinov stari protivnik maršal Mihail Tuhačevski i njemu vjerni oficiri koji će biti osuđeni i strijeljani 11. i 12. 6. 1937. godine, nakon čega počinje puno šira čistka unutar oficirskih redova čiji finalni rezultat biva da je 36.671 oficir smijenjen, uhapšen ili pogubljen. Među njima će se osim Tuhačevskog naći još dva od pet sovjetskih maršala. Prvi od njih biva Aleksandar Jegorov kojeg Staljin javno osuđuje 22. 1. 1938. riječima "Mi znamo da postoji pet maršala SSSR-a i da među njima Jegorov najmanje zaslužuje svoj položaj, a ja čak niti ne spominjem Tuhačevskog..." biva ubrzo smijenjen, uhapšen i kasnije strijeljani, dok maršal Vasilij Bljuher biva uhapšen nakon Bitke za Hasansko jezero (završava 11. 8. 1939.) i nakon što je već ranije njegov načelnik NKVD-a Genrih Ljuškov prebjegao u Japan s kolekcijom tajnih sovjetskih dokumenata.
Tadašnji premijer Vjačeslav Molotov, koji će ujedno potpisati na desetke hiljada smrtnih kazni u razdoblju od 1936. do 1939. godine, pred kraj života će čistku vojnih oficira opravdavati riječima: "1937. godina je bila potrebna... Malo je vjerojatno da su oni bili špijuni, ali su održavali kontakte sa stranim službama. Osnovna stvar je bila da se njima u trenutku odluke nije moglo vjerovati. Staljin je po mom mišljenju bio u pravu. Neka se nevine glave kotrljaju, ali onda u doba rata neće biti neodlučnosti. Da, greške su se događale, ali recimo Konstantin Rokosovski i Kiril Meretskov su bili oslobođeni".
Broj ubijenih
mini|lijevo|250px| [[Prisilni rad na izgradnji Bjelomorsko-baltičkog kanala 1932.]] Prije propasti Sovjetskog Saveza odnosno u doba Hladnog rata, zapadni historičari su broj osoba umrlih nasilnom smrću tokom vladavine Staljina procjenjivali između 3,000.000 i 60,000.000, ali prava istina će biti otkrivena otvaranjem sovjetskih državnih arhiva tokom 1990-ih odnosno početkom 21. vijeka. Po službenim sovjetskim podacima, između 1921. kada još uvijek vlada Lenjin i 1953. godine kada umire Staljin, biti će izvršena smrtna kazna nad 799.455 osoba, njih dodatnih 1,700.000 će preminuti u gulazima, a još 390.000 kulaka će umrijeti tokom nasilnih preseljenja. U skladu s tim se po službenim sovjetskim podacima procjenjuje da je ubijeno oko 3,000.000 ljudi. Osim tih presuda koje je država službeno registrirala tokom Drugog svjetskog rata, SSSR će počiniti ono što se danas smatra ratnim zločinima koji nisu ušli u službenu evidenciju. Na Zapadu je najpoznatiji od tih zločina Katinjski masakr u kojemu je bilo pogubljeno oko 22.000 poljskih zarobljenika, a sličnu sudbinu doživjelo je i 158.000 sovjetskih vojnika koji su strijeljani tokom rata zbog dezerterstva. Na taj službeno potvrđen broj žrtava zapadni historičari kao npr. Simon Sebag Montefiore i Robert Gellately dodaju osobe koje su u istražnom zatvoru umrli tokom ispitivanja i mučenja pa stoga nisu u evidenciji osuđenih.
Nakon što su historičarima postali dostupni sovjetski arhivi, procjena broja ubijenih tokom Staljinove vladavine je tako smanjena na onu između 4,000.000 i 10,000.000 u što nisu uračunate žrtve Holodomora. Neki historičari među Staljinove žrtve računaju i onih između 6,000.000 i 8,000.000 umrlih od gladi tokom Holodomora na cijelom području SSSR-a, iako je to u akademskoj zajednici kontroverzno pitanje pošto ne postoji slaganje da li je tu bilo riječi o namjerno izazvanoj smrtonosnoj gladi ili neočekivanoj posljedici kolektivizacije. Ako se broju ubijenih po raznim presudama i umrlih u gulagu dodaju oni umrli u Holodomoru onda se dolazi do minimalnog broja od 10,000.000 smrtno nastradalih osoba tokom Staljinove vladavine, dok mnogi historičari kao realan ili minimalan broj navode 20,000.000 žrtava. Robert Conquest, bivši britanski propagandni agent i na Zapadu uvaženi historičar koji je napisao proslavljene knjige o Velikoj čistki i Holodomoru, tokom godina svoje će procjene Staljinovih žrtava smanjivati s početnih 30,000.000 na 20,000.000, te na kraju minimalno 15,000.000.
Generalisimus
mini|175px| Susret Staljina i [[Joachim von Ribbentrop|Ribbentropa 1939. tokom potpisivanja Sovjetsko-njemačkog pakta o nenapadanju]] Dolaskom Hitlera na vlast praktički odmah dolazi do zahlađenja u odnosima Njemačke i SSSR-a zabrinutog nacističkom agresivnošću i ideološkim programom izloženim u knjizi Mein Kampf. Nakon što Francuska i Velika Britanija odbijaju zajedno sa SSSR-om braniti Čehoslovačku 1938. godine i potpisuju Münchenski sporazum, ona će na proljeće 1939. biti okupirana od Trećeg Rajha. Staljin u isto vrijeme drži govor u kojemu prvi put spominje mogućnost dogovora s Trećim Rajhom kako bi se izbjegao potencijalni međusobni rat. Taj govor drži u doba kada je ideja o ratu Trećeg Rajha i SSSR-a do obostranog uništenja bila popularna među elitom u zapadnim državama, tako da npr. budući američki predsjednik Harry Truman 24. 6. 1941. kaže kako u ratu između Nijemaca i Sovjeta treba pomagati stranu koja gubi kako bi se dovelo od njihovog obostranog uništenja. mini|lijevo|250px| Potpisivanje [[Sovjetsko-japanski pakt o nenapadanju|Sovjetsko-japanskog pakta o nenapadanju 1941.]] mini|lijevo|250px| Staljin, [[Franklin D. Roosevelt|Roosevelt i Churchill na Teheranskoj konferenciji 1943.]] Predratna Staljinova politika se temeljila na dva stajališta koja se bez obzira na sve promjene neće mijenjati. Prvi od njih je bio odugovlačenje ulaska u rat do 1943. kada će po završetku trećeg petogodišnjeg plana SSSR imati dovoljno snage za rat s Trećim Rajhom, a drugi se ticao širenja sigurnosne zone oko Sovjetskog Saveza pokušajem stvaranja obrambenog saveza s Francuskom, Velikom Britanijom, Poljskom i Rumunijom. Kako zapadne sile odbijaju prijedlog SSSR-a za obranu Čehoslovačke 1938., a potom i Poljske godinu kasnije, SSSR potpisuje Pakt Ribbentrop-Molotov s Trećim Rajhom kojim ostaje izvan ratnih zbivanja s nadom da će rat Trećeg Rajha i anglo-francuskog saveza što duže trajati. Značaj ovog pakta žestoko kritiziranog na zapadu osim podjele Rumunije, Estonije, Letonije, Litvanije, Finske i Poljske (koja je ranije bila agresor na Čehoslovačku) na interesne sfere čime se SSSR vraća na evropske granice iz doba Ruskog Carstva predstavlja i promašaj anglo-američkih pokušaja da izazovu rat Trećeg Rajha i SSSR-a.
Prvih dana nakon napada Trećeg Rajha 22. 6. 1941. Staljin u dogovoru s članovima vlade potpisuje na desetke dekreta kojima se pored ostalog osnivaju glavni štab s miješanim vojnim i političkim osobama, savjet za evakuaciju ljudi i materijala iz ratne zone, kao i ured za ratnu propagandu. Do stvarne vojne krize dolazi 28. 6. 1941. kada Nijemci osvajaju Minsk, a sovjetska vojna komanda gubi potpunu kontrolu nad jedinicama na liniji fronte nakon čega se Staljin povlači i odbija kontakte s ostalim sovjetskim liderima. Dva dana kasnije on prima delegaciju politbiroa i vraća se na dužnost nakon što je od njih de facto ponovno izabran da vodi državu.
Reakcija Crvene armije u prvim danima rata je bila provođenje u djelo na zahtjev ministra obrane unapred pripremljenog vojnog plana za obranu domovine čiju su osnovu činili protunapadi i izbacivanje napadača s državnog teritorija iako za to nije bilo niti logističkih niti organizacijskih mogućnosti, između ostalog i zbog Staljinovih čistki u kojima je 36.671 oficir smijenjen, uhapšen ili pogubljen. Tokom rata Staljin koji je po historičaru G. Robertsu i maršalu Žukovu slušao savjete svojih oficira na proljeće 1942. će savete glavnog štaba odbiti i podržati prijedlog frontovskog zapovjednika maršala Timošenka s katastrofalnim posljedicama u Drugoj bitki za Harkov. Crvena armija će u njoj od 12. do 28. 5. 1942. imati oko 277.000 ubijenih ili zarobljenih vojnika, a biti će uništeno i 1250 tenkova. Dugo nakon ove katastrofe Staljin i tamošnji politički komesar Hruščov će svatko u svojoj verziji događaja optuživati onog drugog za poraz, dok su za to u stvarnosti bili odgovorni oboje zajedno s maršalom Timošenkom.