Eligio_Legović
Pastoralno središte i crkva Majke Božje Žalosne u Murinama kod Umaga
Pastoralno središte i crkva Majke Božje Žalosne u Murinama kod Umaga jedno je od najznačajnijih ostvarenja hrvatske arhitekture s kraja 20. stoljeća. Gotovo nestvarno u prostoru u kome je niklo, lagano nijansiranim crvenkastim tonom pročelja s reduciranim detaljima bijelih ploha (vijenci, polukružna propovjedaonica na pročelju), kao da izrasta iz okolnog ambijenta istarske crljenice i stapa se s beskrajnim nebeskim plavetnilom. Začuđujuće jednostavnosti tlocrta, kompleks, koga čine longitudinala crkve sa sakristijom, župni ured s učionicom i pratećim prostorijama te odvojeni kampanilom, povezan s ostatkom kompleksa natkrivenim trijemom, Legović doslovce upisuje unutar kružnice, podsjećajući nas na jedan od najstarijih i nikad riješenih geometrijskih problema- izračunavanje kvadrature kruga. Mogli bi reći da Legović Murinskim kompleksom metafizičnost mediteranskog ugođaja crpi u kontrapunktu između, s jedne strane stroge racionalnosti i pragme, te neočekivanih i ponekad duhovitih detalja, kao što je primjerice asimetrijski glavni ulaz u crkvu s postrance dislociranim križem ( isti će detalj ponoviti i u svetištu crkve) ili pak vanjskom ugaonom propovjedaonicom, ispod koje, iz popločenog trijema strši prirodno kamenje. S druge strane Legović smjelo desemantizira i poigrava se s nekim klasičnim značenjima iz svijeta građenja, primjerice poigravajući se odnosom prozor – vrata, koji kod njega prelaze u jedinstveni pojam vrataprozora. Shodno trenutnim zadatostima otvori na desnom zidu crkve mogu istovremeno biti i vrata i prozori ili pak jedno od to dvoje, čime se za velike posječenosti ili pak vrućih dana prostor crkve vrlo jednostavno može proširiti i na bočno dvorište. Kako će pisati Antonio Rubbi: “U gotovo neizražajnom ruralnom ambijentu u kojem nije postojala dominanta, radi davanja osnovnog obilježja karakteru kompozicije naselja, stvoren je takav sakralni kompleks koji se harmonično uklopio u širi okolni prostor podarivši mu svojom uravnoteženom ritmikom jasno vidljivu novu umjetničku dimenziju”. Prema Rubbiju, U Legovićevom slučaju prihvaćanjem “pozitivnih rezultata moderne arhitekture mediteranske provenijencije”. Ne manje značenje ima odnos prema tradicijskom graditeljstvu. “Kao arhitekt koji radi u Istri”, izjaviti će Legović tijekom jednog razgovora za ČIP, “imam veliku sreću jer živim u pravom krajoliku za arhitekturu. Sam taj krajolik sazdan je tradicijom. Tradicija je za mene onaj kristalno čisti korpus istarske anonimne kuće i crkvice u krajoliku. Taj nejelementarniji praoblik, ta četiri zida lijepih proporcija, točnih dimenzija u odnosu na krajolik, osvijetljen jakim ljetnim suncem postaje tjelesniji, postojaniji, dok pod blijedim zimskim suncem kao da gubi na težini, postaje apstraktniji. Prostore koje međusobno tvore ti elementarni kubusi, ili sliku dugačkih zidova koji nastaju njihovim nizanjem, mislim da nosim u podsvijesti, sjećam ih se od najranijeg djetinjstva”. Dakako, uz te dvije tradicije, neizostavna je i autorska kreacija, ali i isticanje uzora i interes za suvremena arhitektonska kretanja. Legovića će kao uzore istaknuti Tadao Anda i Alvara Sizu. Ando, je prema njemu pretvorio prostor u samu svjetlost, dok su Siza “…i njegovi asketski zidovi, kristalni kubusi, arhitektura bez naglašenih detalja, postoji samo ono što mora postojati, jedan materijal- kao da nema materijala, materija- zid pretvorena u riječ – zid“- rekli bi, baš kao što je i njegov kompleks u Murinama.