cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Moderna arhitektura
Novi materijali
Razvojem dvije konstrukcijske tehnike u 19. st. došlo je do razvoja arhitekture 20. st. Prva je svakako razvoj čelične konstrukcije kao arhitektonskog elementa, a druga, najčešća i najbolja u 20. st. koja je omogućila neslućene mogućnosti oblikovanja i nova rješenja u graditeljstvu, - armirani beton. Armirani beton (kostur od željeznih šipaka uokviren cementom s pijeskom) počeo se rabiti krajem 19. st. za tvorničke pogone, a za primjenu u stanogradnji najodgovorniji je francuski arhitekt Auguste Perret koji je isticao kostur konstrukcije na svojim zgradama (Npr. osmerokatnica u Rue Franklin, Pariz, 1903.), kostur koji su drugi arhitekti skrivali raznim ukrasima (historicističkim ili secesijskim).
Unatoč tehnološkom napretku na kraju 19. st., u arhitekturi, kao i u drugim granama umjetnosti, postoji određena zbrka što se tiče likovnog izraza. To je najočitije u SAD-u, gdje zgrade postižu neviđene visine (engleski: sky-scraper = neboder), ali bili su prizmatični, teški, obloženi kamenom i opterećeni ukrasima iz 19. st. Dakle, vrijeme još nije pronašlo svoj stil kojim bi se izrazilo i većinom su se radile kopije ranijih stilova – tzv. neostilovi ili historicizmi, ali početkom 20. st., jačaju dvije struje.
mini|200px| [[Antonio Gaudi, Casa Mila (La Pedrera), 1906.-10., Barcelona ]]
Art Nouveau
Prva je vezana za Secesiju, tako je jedan od najoriginalnijih arhitekata pripadao umjetničkom krugu Art Nouveau-a, - Španjolac Antonio Gaudí (1852.-1926.). On gradi armirano-betonske građevine slobodnog tlocrta i čvrste konstrukcije, tako da može izvoditi elastične, vibrirajuće konkavno-konveksne plohe pročelja. Zbog primjene organičkog načela oblikovanja svrstavamo ga u secesiju, ali u njegovim djelima ima i najave nadrealizma. Nadrealistički je dojam izazvan njegovim pojasevima na pročelju (sa brojnim raznolikostima i nepravilnostima) koji kao da su rezultat nekakva prirodnog taloženja ili brušenja u živoj stijeni, a ne ljudskog htijenja i rada, a tlocrti podsjećaju na organizam nekog živog tkiva. Takva je njegova zgrada Casa Mila (1905. - 1910., Barcelona) koja ima meka zaobljenja cijele mase oko ugla ulice s valovito oblikovanim balkonima i vijencima što odvajaju katove, a na krovu su fantastični apstraktni dimnjaci od kojih je svaki originalan svojim drugačijim usjecima i istakama. On je umjetnik koji je u arhitekturu unio najviše osobnosti, dorađivao je osobno svaki i najmanji detalj na svojim građevinama (Npr. crkva Sagrada Familia iz Barcelone koju je započeo 1889. nije dovršio do smrti 1926.).
mini|200px| [[Adolf Loos, Kuća Steiner, 1910., Beč. ]]
Funkcionalizam
S druge strane postojala je struja arhitekata koja se opirala secesionističkom načinu mišljenja. Njih obično nazivamo pretečama moderne arhitekture. To su oni arhitekti koji su osjetili duh vremena i ocijenili kako je potrebno koristiti nove, kvalitetne materijale (čeličnu konstrukciju, armirani beton, staklo), lišiti se suvišnih ukrašavanja i spojiti ljepotu arhitekture s njenom funkcionalnošću. Ove postavke uokvirio je tek bečki arhitekt Adolf Loos (1870.-1933.) u svojoj knjizi Ornament i zločin (1908.) izdanoj u Beču, jednom od najistaknutijih europskih žarišta i rasadišta secesije. Kao uzor te nove arhitekture apstraktne čistoće i geometrijske jasnoće uzima se njegova revolucionarna Kuća Steiner (1910., Beč). Volumen objekta podliježe svim zakonitostima i mogućnostima materijala, zahtjevima konstrukcije (armirani beton) i postiže ljepotu kontrastnim odnosima punih ploha i neophodnih otvora, bez suvišnih detalja i ukrasa.
mini|200px| [[Walter Gropius, Tvornica Fagus, 1911.-13.]] mini|200px| [[Le Corbusier, Vila Weissenhof-Siedlung, 1927., Stuttgart.]] mini|200px| [[Walter Gropius, Bauhaus, 1919.-22., Dessau.]] mini|200px| [[Gerrit Rietveld, Kuća Rietveld Schröder, 1924., Utrecht.]] Postavke Loosove arhitekture – glatke plohe, odsustvo bilo kakva ukrasa, komponiranje čistih volumena pod pravim kutom – slijedit će brojni arhitekti dvadesetog stoljeća u cijelom svijetu. Najbolje ih je razradio Švicarac Le Corbusier (Piere Jeanneret) svojim djelom Pet principa armiranog betona iz 1915. koji su postali načela moderne arhitekture:
Takav projekt Le Curbusier naziva domino (1914.) jer je smatrao da se takve obiteljske kuće trebaju slagati poput pločica u igri domina; na taj način riješio bi problem povećane potrebe za jeftinim stanovima u gradovima. Pet principa Le Corbusier je potpuno primijenio u gradnji velikih armirano-betonskih zgrada, ali i stambenih kuća iznimne ljepote kao što su Vila Stein (1927., Garches, Francuska), Vila Savoye (1929., Poissy, Francuska) ili Vila Tugendhat (Brno, Češka, 1928.). Corbusierov način mišljenja i metode projektiranja bit će poticaj nepreglednu mnoštvu arhitekata 20. st., a takav način gradnje bit će nazvan funkcionalističkom arhitekturom, jer sve polazi od namjene (funkcije) i oblikovanje se podvrgava najboljem rješenju namjene.
Funkcionalizam u arhitekturi dočekan je kao rješenje oblikovnih konflikata 19. stoljeća. Otkrivajući ono što se prije skrivalo, funkcionalizam je sakrio ono što se prije pokazivalo. Tako su nestala pročelja, nekoć najpretenciozniji dijelovi arhitekture, i više se vodilo računa o pogledu iz kuće, nego o pogledu na kuću.
U SAD-u najistaknutiji učenik "Čikaške škole" bio je Frank Lloyd Wright. On je osnivač organičke arhitekture koja nastoji na primjeren način uskladiti volumen i obrise kuće s oblikom terena i okolnom prirodom. Zato njeguje tradicionalne materijale (npr. zidove od crvene opeke, drvene grede i crijepom pokrivene plitke krovove …) umjesto glatkog bijelog zida funkcionalističke arhitekture. Njegov će pristup arhitekturi imati velik odjek i u europskih arhitekata, osobito u Nizozemskoj, a poslije i u arhitekturi skandinavskih zemalja. Njegova Vila na slapovima (1937., Pennsylvania). Jedna od najljepših građevina 20. st., koja prirodnim okolišem suprotstavlja suvremenu strukturu armirano-betonskih konzola ostvarujući potpunu ravnotežu. Jedan od najljepših kontrasta ikad postignutih u arhitekturi.
Nova razmišljanja o arhitekturi zaživjela su u djelovanju grupe De Stijl i škole Bauhaus. Umjetnička grupa okupljena oko časopisa "De Stijl" osnovanog 1917. u Nizozemskoj pod geslom "svrha prirode je čovjek, a svrha čovjeka je stil" djelovala je dvadesetih godina. Vodili su je Piet Mondrian, Van Doesburg i P. Oud, a pridružuje im se arhitekt Gerrit Rietveld. Rietveldov u arhitekturi gaji racionalizam i koristi samo osnovne geometrijske oblike, uz primjenu triju osnovnih boja. Njegova stambena kuća Rietveld Schröder u Utrechtu (1924.) je jedan od najljepših primjera nove, moderne arhitekture.
Ekspresionistička arhitektura
Ekspresionistička arhitektura je avangardna arhitektura u Njemačkoj, Nizozemskoj, Austriji, Češkoj i Danskoj koja je nastala u godinama poslije Prvog svjetskog rata, s vrhuncem do 1930-ih. God. 1913. Adolf Behne je arhitekturu Brune Tauta u časopisu „Pan“ prvi put nazvao ekspresionističkom upoređujući je sa slikarskim pravcem ekspresionizma. Danas ovaj pojam podrazumjeva svaku arhitekturu koja posjeduje osobitosti ovog pokreta, kao što su izobličenja, fragmentaciju ili silovitu komunikaciju prenaglašenih emocija.
Bauhaus
Bauhaus (1919.-1933.) je bio osebujna škola koja je željela povezati sve likovne umjetnosti u industrijsku proizvodnju kroz dizajn. O tome ćemo više kad budemo govorili o industrijskom dizajnu, zasad ćemo se posvetiti samo dvojici arhitekata koji su djelovali vezano za ovu školu.
Prvi je njen osnivač Walter Gropius (1883.-1969.) koji je već 1910. svojom "Tvornicom Fagus" najavio svoje shvaćanje arhitekture, a objektom Bauhausa (sveobuhvatna škola koja je željela sjediniti sve vidove likovnih umjetnosti i povezati ih s industrijskom proizvodnjom, prvenstveno kroz dizajn) u Dessau definirao rječnik "moderne". Objekt je jasnog tlocrta, skeletne konstrukcije polivalentne namjene nastave, maksimalno ostakljena tamo gdje treba, čistih i jasnih volumena, redukcija, tj. lišena svega suvišnoga.
Drugi važni arhitekt koji u Bauhausu vodi radionicu za arhitekturu i urbanizam je Nizozemac Ludwig Mies van der Rohe (1886.-1969.). Svoja uvjerenja u arhitekturi je najbolje izrazio čuvenom rečenicom: "Manje je više!". Godine 1929. na Međunarodnoj izložbi u Barceloni projektira "njemački paviljon" koji ima briljantni tlocrt sveden na neophodnu suštinu stvari (okomite i položene plohe). Likovno je komponirao zidove, stupove, pregrade od stakla i plošnim bazenom u kojem se zrcali jednostavnost prostora – danas klasika moderne.
CIAM
Na kraju, treba spomenuti kako su ovi arhitekti u radovima drugih prepoznali jednaka nastojanja i 1929. u La Sarrazu u Švicarskoj održali su Prvi svjetski kongres moderne arhitekture (tzv. CIAM) gdje su raspravljali o utjecaju tehnike na arhitekturu, standardizaciji, urbanizmu, kulturi stanovanja, te odnosu države i arhitekture. Zajedništvo i jedinstvo načela moderne arhitekture postala su od tada baština cijeloga svijeta i nastaje internacionalni funkcionalistički stil koji će promijeniti izgled svjetskih gradova poslije II. svjetskog rata.
Arhitektura druge polovice 20. st.
mini|200px| [[Ludwig Mies van der Rohe, Zgrada Seagram, 1958., New York. ]]
Internacionalni stil
S jačanjem nacizma u Njemačkoj, najbolji njemački arhitekti traže sklonište u SAD-u, i uvelike utječu na razvoj američke arhitekture. Gropius, kao predsjednik odsjeka arhitekture na Harvardu, i Ludwig Mies van der Rohe u Chicagu će nakon drugog svjetskog rata ostvariti san moderne arhitekture. Oni započinju stil u arhitekturi koji će trajati nekih 25 godina, a mi ga nazivamo Visoki Modernizam (Internacionalni stil). To je bio vrhunac razvitka koji se odvijao prvom polovicom 20. st. Njegovi jedinstveni prostori, geometrijski ili organski, utjelovljuju skladnu viziju stila koji se razvijao, bez obzira na nebrojene loše kopije koje su istovremeno nastajale širom svijeta.
Krunsko djelo američke arhitekture nakon II. svjetskog rata je svakako neboder (Skysraper), kojeg je uvelike definirao Mies van der Rohe. Njegovo djelo "Zgrada Seagram" iz 1958. g. je utjelovljenje dostignuća Louisa Sulivana, F. L. Wrighta i Bauhaus i Chicago škole s težnjom ka visinama. Pa opet, zgrada ne liči nimalo na prethodne. Utjelovljujući svoju krilaticu: "Manje je više", postižući maksimalnu vertikalu zrcalne fasade, skrivajući konstrukciju, postigao je sklad vertikalnih i horizontalnih sila. Skladnost ove zgrade odražava društveni i estetski idealizam koji promovira arhitektura visokog modernizma.
U Europi, Le Corbusier, ide dalje od "zgrada-kutija na stupovima"; on gradi u skladu s čovjekom, tj. posebnu pozornost obraća na ljudske proporcije, i zgradama daje kiparski dodir. Takva je zgrada u Marseilleu, Unité d'Habitation (1952.), sa stanovima apsolutno proporcionalnim ljudskim mjerama, kiparskim stepenicama i otvorima za ventilaciju, te kasetiranom pročelju od betonskih linija (što je postalo uobičajeno u toplijim krajevima).
Arhitektura slobodnih oblika
mini|200px|lijevo| [[Oscar Niemeyer, Zgrada Kongresa u Braziliji, 1960. ]] Najrevolucionarnija zgrada Le Corbusiera je njegova crkvica Notre Dame du Haut u Ronchampu, Francuska. Crkvica iracionalnog dizajna, masivnih zidova koji se uvijaju i izvijaju kao da su od papira, krova koji izgleda kao ogromni šešir ili prepolovljeni brod, i sitnih periodičnih otvora koji smisao dobivaju tek iznutra tvoreći predivnu (božansku) igru svjetla.
Nakon rata, osjeća se zasićenje od jednostavnih kockolikih građevina od betona i umjetnici – arhitekti započinju cijeli niz objekata koji se opiru strogim geometrijskim planovima (tankoljusna struktura). Neki od ponajboljih su Palača sporta u Rimu (Pier Luigi Nervi i Annibale Vitellozzi, 1960. god. – za olimpijadu u Rimu; kasetirana kupola i »Y« kontrafori drže lebdeću kupolu), Terminal TWA u zračnoj luci John F. Kennedy u New Yorku (1963.) Eeroa Saarinena (kojemu krov kao da lebdi – asocijacija leta), cijeli kompleks zgrada (kao i urbanizacija) grada Brazilije u Brazilu arhitekta Oscara Niemeyera (1960-ih), Opera u Sydneyu (Jorn Utzon), itd.
Nakon 1970-ih, nastaje više struja: visoki modernizam, postmoderna i dekonstruktivizam.
mini|200px| [[Norman Foster, Hong Kong banka, 1986.]]
HI-TECH arhitektura
Arhitektura visokog modernizma je nastala uvođenjem novih materijala i formi, a završila kao ekstremna visoko-tehnološka (HI-TECH) gradnja. To su zgrade na kojima se nije štedilo i izgledaju futuristički u svojim originalnim rješenjima. Prva je bila Centar Pompidou, u Parizu (Richard Rogers i Renzo Piano, 1977.). Ona izgleda kao da je izvrnuta naopako, tj. cijela konstrukcija i stubište su izvana na čeličnim nosačima (izgleda kao zgrada - viseći most), tako da je interijer potpuno polivalentan, tj. uopće nema fiksnih zidova, sobe se mogu planirati proizvoljno i služiti svakojakoj namjeni.
Najreprezentativnija zgrada ovog stila je svakako Hong Kong banka u Hong Kongu (1986.) arhitekta Normana Fostera. Ogromna i najskuplja zgrada do tada na kojoj je sve ekstremno. Kao kod gotičke katedrale, nosivi elementi su izvana, a iznutra skeletna gradnja s ogromnim atrijem – "katedrala bankarstva", što su naručitelji i željeli. mini|200px|lijevo| [[Michael Graves, Zgrada Portland, Portland, Oregon (1982.)]] mini|200px| [[Frank Gehry, Guggenheim muzej u Bilbau, 1997., Bilbao, Baskija]]
Postmoderna
Postmodernizam se u arhitekturi odlikuje kao i u slikarstvu: eklektičnom mješavinom koja ovisi samo od mašte arhitekta i želja naručitelja. (npr. Michael Graves, Zgrada Portland iz 1982. g.; Kuća Vanna Venturi Roberta Venturija, i dr.)
Dekonstruktivizam
Dekonstruktivizam u arhitekturi je usmjeren protiv pravila utvrđenih u stilu modernizma. Tu arhitekti grade protivno pravila pa se građevina ponekad doimlje kao da ne prati ono osnovno pravilo, čvrstoću (npr. SITE, Best prodavaonice, Houston, 1975.; Frank Gehry, Guggenheim muzej u Bilbau, 1997., Španjolska i Plešuća kuća Vlade Milnunića u Pragu, 1996., i dr.).
Koncem stoljeća se često suvremeni stilovi u arhitekturi spajaju, kao što je HI-TECH arhitektura slobodnih oblika i postmoderne simbolike Santiaga Calatrave i dr. Danas samo možemo nagađati kojim će od ovih pravaca krenuti buduća arhitektura.
Solidarnost
Solidarnost je dobrovoljna socijalna kohezija, spremnost da se pomogne i dodijeli međusobna podrška unutar grupe. Ljudi su solidarni s nekime, ako ga podržavaju u njegovim uspjesima i neuspjesima te ih osjećaju kao svoje vlastite.
Podrijetlo riječi
Riječ dolazi od lat. "solidus", to znači „čvrst“. Postojao je srednjovjekovni pravni pojam „solidum„, što je značilo da se skupina ljudi, koja se pojavljuje pred sudom ponaša "kao jedan čovjek". Riječ se proširila na francuski, a nakon toga i na druge jezike, a od 19. stoljeća počela se koristiti kao konkretan izraz koncepta "bratstva" u lozinki Francuske revolucije "Sloboda, jednakost, bratstvo." (franc. Liberté, égalité, fraternité). U tom smislu, postala je parola posebno radničkog pokreta i kasnije socijaldemokracije. U rujnu 1980. nastao je u Gdanjsku sindikalni pokret „Solidarnost“, čime je postupno započeo pad komunističkog sustava. Istoznačnica u hrvatskom jeziku je i riječ uzajamlje
Solidarnost u sociologiji
Solidarnost se protivi ideji moći i dominacije jednih nad drugima. Francuski sociolog Émile Durkheim u svom radu "Društvena podjela rada" (1893.) razlikuje tvrtku s niskim stupnjem podjele rada, koja ima "mehaničku solidarnost" od skupine ili plemena kao cjeline društva s naprednom podjelom rada, koja je dovela do različitih dobrovoljnih saveza i nastanka "organske solidarnosti".
Solidarnost je oblik međusobne ljubavi i pomoći unutar crkvenih redova, a kasnije u srednjem vijeku između cehova i drugih interesnih skupina. Durkheim i njegovi sljedbenici, vide i nedostatak takve solidarnosti, ako su interesi neke skupine na štetu društva u cjelini.
Solidarnost u današnjici
Društveni razvoj u bogatim zemljama – osobito automatizacija proizvodnje i njen prijenos u siromašnije zemlje - drastično su smanjili broj radnika u tvornicama i doveli do slabljenja grupne solidarnosti. Smanjena je važnost sindikata i iako je standard porastao, smanjila se i solidarnost u tom pogledu.
Trenutno se, najčešće govori o tzv međugeneracijskoj solidarnosti, prema kojoj zaposleni ljudi moraju dati dio svojih prihoda za plaćanje mirovine starih ljudi, nekadašnjih zaposlenika. U Hrvatskoj je postojalo ministarstvo, koje se zvalo „Ministarstvo obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti“. Tu se ne radi o solidarnosti u pravom smislu te riječi, jer nije dobrovoljno.
Solidarnost s primjerice, siromašnijim dijelovima svijeta i siromašnim građanima, veliki je etički izazov za sve i solidarnost ostaje za mnoge vrlina i u modernom društvu.
Indigo djeca
Indigo djeca je pojam za osobe koje, prema vjerovanju New Age pokreta, imaju određene sposobnosti koje navodno pripadaju "višem evolucijskom stupnju čovječanstva". Vjeruje se da jako dobro shvaćaju ljude s kojima dolaze u kontakt. Također, takve osobe navodno imaju auru indigo boje.
Porijeklo pojma
Ideju o "indigo djeci" popularizirali su Lee Carroll i Jan Tober, bračni par koji je 1998. godine izdao knjigu "The Indigo Children: The New Kids Have Arrived"
Tvrde da im je koncept rekao izvanzemaljac Kryon, kao i "izrazito važne informacije" tipa "Ljubav je najsnažnija sila u cijelom svemiru." Bračni par o Kryonu izbjegava razgovarati.
Karakteristike i vjerovanja
Po New Age vjerovanjima, "indigo djeca" su vrlo osjetljiva, izrazito snažnog karaktera i snažnog osjećaja potrebe za promjenama u svijetu. Empatična su i mogu lako detektirati nečije misli, te ih prirodno privlače misteriji, spiritualnost, paranormalno i okultno, dok se u isto vrijeme protive autoritetu i podložnosti.
Neka vjerovanja smatraju da se "indigo djeca" često pogrešno dijagnosticiraju s ADHD-om, ADD-om ili OCD-om, pa čak i autizmom, te da postaju asocijalna ukoliko nisu blizu ostale "indigo djece". Također se vjeruje da su sklona depresijama i poremećajima sna kao što su nesanica ili noćne more.
Znanstvene kritike
Prema psihijatru Russelu Barkleyu, svjetskom stručnjaku za ADHD, New Age mora, da bi bio imalo ozbiljno shvaćen, podnijeti empirijske dokaze za postojanje "indigo djece" i "17 odlika" koje ih navodno krase, a koje su lako primjenjive na većinu ljudi većinu vremena. Propagandu naziva primjenom Forerovog efekta. Barkley je također izrazio zabrinutost što se djeca s problemom etiketiraju kao "indigo", što može rezultirati odgođenom medicinski ispravnom dijagnozom i medicinski ispravnim tretmanom koji djetetu može pomoći. Drugi su, ne tako obzirno, naglasili da se većina "odlika indigo djece" može prozaično interpretirati kao obična arogancija i sebični individualizam, što roditelji s New Age uvjerenjima ne žele prihvatiti, jer su uvjereni da je na snazi zavjera znanstvenika i liječnika, te da su njihova djeca posebna.
Također, jedno od komplementarnih racionalnih objašnjenja za takvo ponašanje djece jest činjenica da djecu sve više odgajaju mediji, te da su izložena iracionalnosti New Agea putem medija i roditelja. Djeca jednostavno imaju sve manje autoriteta zbog prezaposlenosti i stresa roditelja pa se smatraju superiornima. Sa stajališta psihologije čovjeka, shvatljivo je zbog čega se izvjestan dio roditelja buni. Represija nastaje zbog toga što smatraju da je dijete s dijagnozom "nesavršeno" i "oštećeno". Iako medicinske dijagnoze ne znače da je dijete mentalno poremećeno, roditeljima s New Age uvjerenjima to ništa ne znači, pa optužuju liječnike da vrše testove nad njihovom djecom (usporediti s paranojom i teorijom zavjere oko cijepljenja). Obrana racionalnog mišljenja je besmislena, jer obrana "onih zlostavljaju i eksperimentiraju nad djecom" izaziva represiju. Neznatna manjina roditelja će istražiti o čemu se radi u cijeloj "indigo" propagandi.
Nick Colangelo sa Sveučilišta u Iowi, profesor i specijalist za obrazovanje nadarene djece, izjavio je kako bi bilo bolje da prva knjiga o indigo djeci nikad nije objavljena, te da se taj "pokret uopće ne bavi djecom, ni bojom indigo. Bavi se odraslima koji se prave stručnjacima i koji zarađuju novac na knjigama, prezentacijama i video materijalu."
Ni dječja psihologija ni psihijatrija ne priznaju ovaj navodni fenomen i svrstavaju ga pod pseudoznanost.
Edukacija
Iako službene teorije odgoja djece, bazirane na indoktriniranoj znanosti, ne prihvaćaju New Age dogme o postojanju "indigo djece", stvorene su "alternativne edukativne skupine" koje odgajaju djecu izlažući ih raznim učenjima, posuđenih što iz istočnih dogmatskih sustava, što iz znanosti, najviše iz kvantne fizike.
Komercijalizacija
Prema Lorie Anderson sa Skepticreport.com, poplava vjerovanja u "indigo djecu" donijela je značajan profit prodavačima i "savjetnicima" za "indigo djecu" povećanom prodajom knjiga, filmova i ostalog New Age materijala, kao i pojačanih donacija i govornih prezentacija.
Alba Iulia
Alba Iulia (njemački: Karlsburg ili Carlsburg, nekad Weißenburg, mađarski: Gyulafehérvár, turski: Erdel Belgradı ili Belgrad-ı Erdel), od slavenskog: Belgrad ) je jedan od najstarijih gradova u Rumunjskoj od 63,536 stanovnika, svega par dekada prije 1992. grad je imao - 71,168 stanovnika.
Alba Iulia je administrativni centar istoimenog okruga (judet) Alba.
Geografske karakteristike
Alba Iulia leži u centru Rumunjske, duž obala rijeke Moriš, udaljena oko 270 km od Bukurešta.
Historija
Alba Iuliu izabrali su Rimljani koji su 10 km od današnjeg centra grada izgradili svoj kastrum - Apulum (koji je kasnije prezvan u Alba Iulia). Njegovi ostatci vidljivi su još i danas, a dobar dio vrednijih artefakata čuva se u regionalnom muzeju. Da je Apulum bio važan grad u Daciji navodi i Ptolomej u 2. vijeku. Od 9. do 11. vijeka grad je nosio slavensko ime Belgrad. Njegovo staro rimsko ime prvi put je dokumentirano 1097., ali se upotreba imena - Alba Iulia nastavila u latinskim dokumentima i tako osigurala opstanak tog imena.
Između 1542. - 1690., Alba Iulia bila je prijestolnica Kneževine Transilvanije. Upravo se u Alba Iuliji - 1599. tadašnji vlaški knez Mihaj Hrabri (Mihai Viteazul) proglasio vladarom Vlaške, Transilvanije i Moldavije i tako po prvi put u historiji ujedinio tri velike rumunjske provincije.
Zbog tog je Alba Iulia dobila mitsko mjesto u rumunjskom nacionalizmu, ali je odigrala i važnu ulogu u formiranju rumunjskog jezika jer su tu proradile prve štamparije. Zbog svega toga je upravo Alba Iulia odabrana za mjesto u kom je 1. decembra 1918. proglašeno ujedinjenje Kneževine Transilvanije i Kraljevine Rumunjske. thumb|left|260px| [[katoličanstvo|Katolička katedrala]] Konačno i rumunjski kralj Ferdinand I i kraljica Marija bili su okrunjeni u pravoslavnoj sabornoj crkvi - 1922.
Znamenitosti
Od historijskih znamenitosti Alba Iulia ima romaničku katoličku katedralu iz 13. vijeka, utvrdu iz 18. vijeka i Biblioteku Batthyáneum, koju je 1784. osnovao katolički biskup Ignatius Batthyány.
Drugi burski rat
Drugi burski rat (afrikaans: Tweede Vryheidsoorlog, prevedeno Drugi rat za nezavisnost), zvan i Drugi anglo-burski rat, bio je ratni sukob između burskih republika Južnoafričke Republike Transvaal i Slobodne Države Oranje protiv Britanskog Carstva odnosno njegovih krunskih kolonija Kolonije Rt dobre nade i Kolonije Natal, koji se vodio od 21. oktobar 1899. do 31. maja 1902. Nakon britanske pobjede u tom ratu, prestale su postojati posljednje burske republike u Južnoj Africi, koje su postale britanske krunske kolonije.
Historija
thumb|right|300px| Karta tadašnje Južne Afrike sa glavnim akterima; Republika Transvaal (zeleno), Slobodna Država Oranje (narančasto), Kolonija Rt dobre nade (plavo) i Kolonija Natal (crveno) Drugi burski rat bio je najveći i najskuplji rat u kom je sudjelovala Britanija, između napoleonskih ratova i Prvoga svjetskog rata koji je koštao više od 200 milijuna funti. To je bila borba između potpuno neravnopravnih protagonista, na vrhuncu rata, ukupni broj britanskih snaga angažiranih na frontovima Južne Afrike dosegao je gotovo 500.000 ljudi, dok su Buri uspjeli mobilizirati armiju od 88.000 boraca. Rat se otegao jer su se Britanci borili u neprijateljskoj zemlji, na teškom terenu, s dugim linijama komunikacije, dok su se Buri, uglavnom branili, i koristili prednosti modernih pušaka – otvarajući ubitačnu vatru na napadače, tako da su oni morali koncentrirati velike snage da nadvladaju malobrojne branioce. Drugi burski rat bio je po mnogo čemu, naročito po oružju koje je prvi put tamo upotrijebljeno (puške i mitraljezi) uvertira za Prvi svjetski rat.
Pozadina sukoba
Drugi burski rat bio je na neki način samo nastavak predhodnog Prvog burskog rata, tako da su i uzroci bili manje više isti, a to je generalno rečeno bila britanska ekspanzionistička politika na čitav prostor Južne Afrike. Tadašnji britanski političari tvrdili su da Britanija ima pravo na suverenitet nad čitavim prostorom Južne Afrike, pa prema tome i nad Transvaalom, kojem su na predhodnim Mirovnim konvencijama iz 1881. i 1884. priznali pravo na nezavisnost. Većina historičara slaže se da je stvarni uzrok rata bila borba za kontrolu nad bogatim nalazištima zlata koje je tad otkriveno u Witwatersrandu u Južnoafričkoj Republici Transvaal. To je tad bio najveći rudarski kompleks zlata na svijetu, a zlato je tad bilo podloga svjetskog monetarnog sistema, koji se tad bazirao na britanskoj funti. Britanci su kao razlog za širenje svoje vlasti na Transvaal naveli odbijanje burskih vlasti da da građanska prava takozvanim uitlandersima (britanskim imigrantima u Republiku Transvaal).
Britanci su se bojali da će naglo bogaćenje Transvaala, nakon otkrića zlata u Witwatersrandu 1886. omogućiti Transvaalu ubrzanu modernizaciju i napredak, koji kasnije Britanija neće moći slijediti, a to bi uzdrmalo njene pozicije po Južnoj Africi.
Britanci su prvo pokušali srušiti bursku republiku Transvaal u takozvanoj Jamesonovoj buni u decembru 1895. uz pomoć policajaca iz Rodezije i Bechuanalanda i britanskih građana na radu u Transvaalu zvanih uitlanders, koja nije uspjela. Nakon 1897. Britanija je preko Alfreda Milnera, svog visokog komesara za Južnu Afriku, pokušala brojnim političko-diplomatskim pritiscima destabilizirati Južnoafričku Republiku Transvaal, traživši promjenu njezina ustava, i davanje većih političkih prava prvenstveno britanskim uitlandersima, preko kojih bi Britanija stekla dominantnu ulogu u formuliranju državne politike koja bi išla njima u prilog. Zbog tog je predsjednik Slobodne Države Oranje Marthinus Steyn, u nastojanju da se spriječi sukob između Britanije i Južnoafričke Republike Transvaal, organizirao Konferenciju u Bloemfonteinu u maju i junu 1899. između Alfreda Milnera i predsjednika Transvaala Paula Krugera. Kruger je ponudio brojne ustupke Velikoj Britaniji, koje je Milner odbio, smatrajući ih nedovoljnim. Nakon te neuspjele konferencije, Milner je zatražio da britanska vlada pošalje dodatne trupe da ojača britanski garnizon u Južnoj Africi, koje su počele stizati u augustu i septembru. Gomilanje trupa na granicama burskih republika, alarmirale su Krugera koji je ponudio komesaru Milneru dodatne ustupke vezane uz pitanje uitlandersa, koje je on ponovno glatko odbio kao nedovoljne.
Nakon tog su Buri, shvativši da je rat neizbježan, poduzeli ofenzivu 9. oktobra 1899. objavivši ultimatum. britanskoj vladi, traživši da povuče svoje trupe sa granica burskih republika, a kad je ultimatum istekao bez britanske reakcije, ratne operacije su počele 11. oktobra 1899. godine.
Rat
Tok rata može se podijeliti u tri razdoblja:
Burska ofenziva i početni uspjesi
U prvoj fazi, britanske snage po Južnoj Africi bile su nepripremljene i vojnički slabije. Burske snage napale su Britance na dva fronta; iz Transvalaa na snage u Koloniji Natal a iz Slobodne Države Oranje na sjeverne dijelove Kolonije Rt dobre nade. Sjeverni dijelovi Kolonije Rt dobre nade, naseljeni većinskim burskim stanovništvom, pobunili su se protiv Britanaca i pridružili burskim jedinicama. Krajem 1899. i početkom 1900. godine, Buri su uspjeli pobijediti Britance u nekoliko velikih sukoba i opkolili ključne britanske garnizone po gradovima Ladysmith, Mafikeng i Kimberley. Osobito značajne burske pobjede te faze rata su one kod Magersfonteina, Colesberga i Planine Stormberg, koje su Britanci nazvali Crni tjedan (10–15. decembar 1899).
Britanska konsolidacija i kontraofenziva
Krugerova ofenziva pri kraju 1899. iznenadila je Britance, zbog tog su oni ispočetka pobjeđivali, međutim kad su počeli dolazati brodovi sa velikim brojem svježih britanskih vojnika početkom 1900. burski poraz bio je na vidiku. U toj fazi rata britanski komandanti Kitchener i Roberts, uspjeli su osloboditi opkoljene britanske garnizone, i razbiti burske jedinice. Nakon tog su brzo prebacivali brojne jedinice željezničkim linijama u srce burskih republika, tako da su već u februaru 1900. zauzeli Bloemfontein (glavni grad Slobodne Države Oranje), zatim u maju Johannesburg, te u junu Pretoriju (glavni grad Južnoafričke Republike Transvaal). Predsjednik Kruger izbjegao je hapšenje i pobjegao u Evropu, tražeći pomoć za nastavak borbi, unatoč tome što je po brojnim prijestolnicama primljen sa puno simpatija za nevolje Bura, nije uspio u svojim nastojanjima da dobije neku značajniju pomoć za borbu protiv Britanaca.
Gerilska faza rata i slamanje burskog otpora
Pri kraju 1900. rat je ušao u svoju rušilačku fazu. Čitavih 15 mjeseci, burski gerilski komandosi, pod vodstvom svojih odličnih generala Christiaana Rudolfa de Weta i Jacobusa Herculesa de la Reya, uspjeli su prikovati britanske trupe uz obale Indijskog oceana, koristeći se ubitačnom gerilskom taktikom, velikih manevara, nagle koncentracije snaga i snažnim udarima po britanskim bazama i linijama opskrbe i veza, na ogromnim nenaseljenim prostranstvima burskih republika.
Kitchenerov odgovor na bursku taktiku bila je izgradnja bezbrojnih ograda od bodljikave žice i bunkera duž željezničkih pruga. Kad ni te mjere nisu urodile plodom i dovele do smirivanja, on je počeo provoditi brutalnu taktiku spaljene zemlje, rušivši farme Bura i lokalnih domorodaca, internirajući svo zatečeno stanovništvo u koncentracione logore. Ti logori po kojima je više hiljada civila držano u strašnim uvjetima, zbog čeg su brojni zarobljenici pomrli od gladi i bolesti, naročito sudbina burskih žena i djece, navukli su bijes međunarodne javnosti, a protiv takve politike ustali su i neki britanski intelektualci, kao socijalog Emily Hobhous.
Uspostava mira
Burski komandosi nastavili su svoje napade, neki od njih izvedeni su u dubini Kolonije Rt dobre nade. Njihov general Jan Smuts izveo je napad na svega 80 km od Cape Towna. No Kitchenerove drastične i brutalne metode polako ali sigurno pokazale su svoje rezultate. Burski otpor polako je malaksao i doveo do podjele među njihovim borcima na bittereindere (one koji su bili odlučni da se bore do gorkoga kraja), i hensopperse (ruke uvis koji su bili za predaju i uspostavu primirja), brojni od njih počeli su kolaborirati s Britancima na uspostavi mira. Do kraja rata čak 20.000 Bura se predalo, a njih 5400 zajedno s generalom Piet de Wetom, prešlo na britansku stranu.
U martu 1901. Buri su odbili britansku ponudu za uspostavu mira, jer se od njih tražilo da prihvate britansku aneksiju svojih republika. Borbe su trajale sve do maja 1902. kad su iscrpljeni Buri konačno prihvatili gubitak svoje samostalnosti potpisavši s Britancima mirovni ugovor u Vereenigingu, to su izvršili pragmatični burski lideri Louis Botha i Jan Smuts, koji su uspjeli skršiti otpor bittereindera i odlučili pregovarati o miru na temelju britanskih obećanja da će se Burima dozvoliti lokalna samouprava, porušeno ubrzano obnoviti, efikasno upravljati rudnicima zlata i ono što je za njih bilo najvažnije, da će Britanci zajednički sa Burima djelovati protiv otpora lokalnih crnaca.
Žrtve i posljedice rata
thumb|left|260px| [[Koncentracioni logor za burske žene i djecu]] Drugi burski rat odnio je gotovo 100.000 ljudskih života, poginulo je 20.000 britanskih 14.000 burskih vojnika, rat nije štedio ni civile, tako se procjenjuje da je oko 26.000 burskih žena i djece umrlo po koncentracionim logorima od pothranjenosti i bolesti, ne zna se koliko je lokalnih crnaca pomrlo po koncentracijskim logorima, ali se njihov broj procjenjuje u rasponu od 13.000 do 20.000 ljudi.
Na obje strane rat je proizveo provalu otvorenog nacionalizma i frenetičnog slavljenja vlastitih pobjeda, i provalu divljačkog bijesa na uspjehe suprotne strane. Nakon razbijanja blokade u kojoj se našao garnizon u Mafikengu pod komandom pukovnika Roberta Baden-Powella 17. maja 1900., izbila je pravu provala oduševljenja po Engleskoj, i veliko slavlje u Londonu. Tad je iskovana nova engleska riječ maffick za frenetično slavlje. Unatoč pokušajima da se ratne rane brzo zacjele nakon 1902. i deklarativne spremnosti na suradnju u svrhu ujedinjavanja protiv crnih Afrikanaca, odnosi između Bura (ili Afrikanera, kako su kasnije nazvani) i Britanaca ostali su zategnuti i hladni brojne dekade nakon toga. Na međunarodnoj razini, Drugi burski rat zatrovao je atmosferu između evropskih velikih sila, jer se većina zemalja solidarizirala s Burima, i zamjerila Britaniji njen otvoreni imperijalizam i gramzivost.
Rasna diskriminacija kojim je Južna Afrika bila prožeta od samog svog nastanka, osjetila se i za tog rata, iako u nešto ublaženoj varijanti. Pojedini [Negroidi|crnački]] poljoprivrednici okoristili su se ratnim zbivanjima, zbog povećane potražnje za hranom, s druge strane brojni rudari izgubili su posao, jer rudnici nisu radili. U nekim regijama, kao što je zapadni Transvaal, crni domoroci iskoristili su ratne prilike i ponovno zauzeli zemlje koje su im zaplijenjenilli bijeli kolonisti. Bantustan Svazilend, kojim je ranije upravljala Južnoafrička Republika Transvaal, preuzeli su Britanci za vrijeme rata kao svoj protektorat, zbog tog on nije postao dio Južnoafričke Unije 1910.
Zapanjujući aspekt tog rata, je to da je to bio sukob između dviju bjalačkih naroda, na crnom potkontinentu s većinskih crnačkim stanovništvom na obje strane. Njih su obje zaraćene strane nastojale isključiti iz borbi, iako najnovija istraživanja od kraja zadnjih dekada 20. vijeka pokazuju da su crni Afrikanci bili ipak dosta uključeni u rat, i to kao vojnici, koje su obje strane regrutirale po potrebi, ali i kao civilne žrtve ratnih aktivnosti. Tokom rata Britanci su stalno najavljivali i obećavali da će u zamjenu za podršku, ili neutralnost, crni Afrikanci biti nagrađeni političkim pravima nakon rata. Na kraju su Mirovnim ugovorom iz Vereeniginga crni stanovnici Južnoafričke Unije potpuno isključeni iz političkog života zemlje, a Britanci i Buri surađivali da osiguraju vlast bijele manjine.
Ronnie James Dio
Roni Džejms Dio (rođen Ronald Džejms Padavona, 10. jul 1942 - 16. maj 2010) bio je američki hevi metal pevač i tekstopisac. Osnovao je i učestvovao u brojnim grupama, uključujući ELF, Rejnbou, Blek Sabat, Dio i Heven & Hel. On je zaslužan za popularizaciju "metalskog roga" u metalnoj kulturi i poznat je po svojim tematski srednjovekovnim tekstovima. Posedovao je moćni svestrano vokalni opseg kojim je bio sposoban da peva kako hard rok, tako i lakše balade. Čuveni gitarista grupa Dip Perpl i Rejnbou, Riči Blekmor, nakon saslušanja kako Dio peva izjavio je: "Osećao sam jezu kroz kičmu." Dio je tokom njegove karijere prodao preko 47 miliona albuma širom sveta.
Rane godine, obrazovanje i muzička obuka
Roni Džejms Dio je rođen u Portsmutu, Nju Hempšir 10. jula 1942. godine u američkoj porodici italijanskih disidenata koji su se doselili u Portsmut iz Kortlanda, gde je Dio odrastao, a potom se vratili u Kortland. Deo mladosti je, pod uticajem oca koji je bio operski pevač, slušao velike operske zvezde, pod čijim uticajem je bio tokom odrastanja, a najveći uticaj na njega je ostavio američki tenor Mario Lanca. Njegovo prvo i jedino formalno muzičko obrazovanje je započelo kada je sa 5 godina počeo da uči da svira trubu. Tokom srednje škole je igrao u školskom bendu i bio jedan od najmlađih članova. Bio je izabran da igra u zvaničnoj školskoj plesačkoj grupi. Takođe, tokom srednje škole je formirao svoju prvu rokenrol grupu, The Vegas Kings (ime je uskoro promenio u Roni i Rumblersi, a zatim Roni i crvene kapice). Iako je započeo svoju rokenrol karijeru na trubi, brzo je prešao na bas gitaru, a potom preuzeo dužnost pevača i pokazao sve svoje vokalne veštine.
Diplomirao je na Kortlandskoj školi 1960. godine. Iako je tvrdio u kasnijem intervjuu da je ponudio stipendiju za prestižni ″Juilliard School of Music″, on to nije nastavio zbog njegovog stalnog interesovanja za rokenrol muziku. Umesto toga, nakon diplomiranja, pohađao je Univerzitet u Bufalu, smer farmakologije On je samo prisustvovao predavanjima od 1960. do 1961, ali je svirao trubu u univerzitetskom koncertnom bendu,tako da zbog većeg interesovanja za muziku i zauzetosti sa čestim svirkama i koncertima nije diplomirao.
Uprkos tome što je poznat po svom moćnom glasu i pevačkim veštinama, tvrdio je da nikada nije imao bilo kakav vokalni trening. Umesto toga, on je pripisao svoju pevačku sposobnost upotrebi ispravne tehnike disanja kojom je ovladao dok je učio da svira trubu.
Rana karijera
Diova muzička karijera, počela je 1957. godine kada je nekoliko muzičar Kortlanda (Njujork) oformio bend, Vegas Kings. Postava grupacije koja se sastojala: Dio na bas gitari, Bili DeVolf vokal, Nik Pantas na gitari, Tom Rogers za bubnjevima, a Džek Muski je svirao saksofon. Godine 1958. bend ponovo menja svoje ime od Roni i Rumblersi na Roni i crvene kapice. Muski je napustio bend 1960. godine, a novi gitarista, Dik Botof, pridružio se bendu. Za crvene kapice je objavio dva singla: Prvi singl je bio "Conquest"/"Lover" ("Osvajanje" / "Ljubavnik"). Drugi singl je bio "An Angel Is Missing"/"What'd I Say"("Anđele, da li si nestala?" / "Šta sam rekao"), koji je Dia doveo na vodeće vokale za oba koloseka.
Objašnjenja se razlikuju zašto je Padavona usvojio umetničko ime "Dio". Jedna priča je da je Dio izabrao taj naziv pozivajući se na prezime vođe Sicilijanske mafije Džonija Dia Drugi kažu da je Padavonina baka rekla da je imao dar od Boga i treba da se zove "Dio". Bez obzira na inspiraciji, Padavona prvi put koristi taj naziv na snimku iz 1960 godine, kada ga je dodao u drugom izdanju benda na Seneka. Ubrzo nakon toga, bend je promenio svoj naziv u Roni Dio i proroci. Postava Proroci je trajala nekoliko godina, tokom obilaska Njujorka. Oni su snimili jedan singl za Atlantik Rekords, jedan album i neki od singlova (kao što su "Mr. Misery" ("Gospodin Miseri"), koji je objavljen za izdavačku kuću Svan) u čijem projektu je označen Roni Dio kao solo umetnik, čak iako je ostatak Proroka'' doprineo snimanju. Grupa je objavila nekoliko singlova u narednim godinama, sve do početka 1967. godine. Dio je nastavio da koristi svoje pravo ime u javnostu u svim narednim muzičkim projektima.
Krajem 1967. godine Roni Dio i Proroci, transformisani su u nov naziv benda ELF kom se priključio i klavijaturista. Nakon saobraćajne nesreće u februaru 1968. godine u kojoj je poginuo gitarista Nik Pantas, a Dio i ostali članovi benda u bolnici, grupa menja skraćeni naziv u Vilenjake i koristili taj naziv sve do sredine 1972. godine, kada je objavljen njen prvi pravi Album pod nazivom ELF. Tokom narednih nekoliko godina, grupa je postala redovna predgrupa za Dip perpl. Elf je snimio tri albuma do snimanja prvog albuma Rainbov (engleski Band) početkom 1975. što je dovelo do raspuštanju raspuštanja grupe ELF.
Literatura
Pillsbury, Glenn (2013). "Dio's Lost Decade: Recovering the 1960s Career of Ronnie James Dio". Retrieved from http://www.peteofthestreet.net/dioslostdecade
Boldara, Venezia
Boldara je naselje u Italiji u provinciji Venecija, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 107 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 9 m.
Jugoslavenska ekspedicija na Mount Everest 1979.
Jugoslavenska ekspedicija na Mount Everest (JAHE VII) organizovana je u proljeće 1979. god. Imala je dva cilja: prvi jugoslavenski uspon na najviši vrh svijeta Mount Everest (8848 m.) i ispenjati novi smjer po dugom, tehnički zahtjevnom i snažnim vjetrovima izloženom zapadnom grebenu. Nakon brojnih pokušaja i nesreća raznih ekspedicija ovaj je smjer stekao epitet himalajskog problema br. 1. Završetkom ekspedicije dobio je naziv - jugoslavenski smjer. Jugoslavenski državni vrh ovaj uspon proglasio je najvećim uspjehom jugoslavenskog sporta do tog vremena.
Klobukar
Klobukar je naselje u opštini Novo Brdo, Kosovo i Metohija, Republika Srbija.
Jugoslavenska ekspedicija na Mount Everest 1979.
Zapadni greben
Prvi ljudi koji su osvojili Mount Everest bili su ser Edmund Hilary i Šerpa Tenzing Norgaj. Od prvog uspona 1953. godine pa do 1979. na Mount Everest popelo se uspješno 17 ekspedicija iz 11 zemalja, ukupno 84 uspona i to kroz 4 smjera:
Niko do vrha nije stigao zapadnim grebenom. Zapadni greben se proteže u dužini od 6,5 km, od sedla Lho La iznad baznog kampa do vrha. Konstantno je izložen vjetrovima sa Tibeta. U gornjem dijelu, kroz strme stijene niko nije znao kuda se može proći.
Sa vrha Mount Everesta spuštaju se tri grebena. U odnosu na pravac sjever-jug, na istoku su dva grebena jugoistočni i sjeveroistočni. Zapadno je jedan greben, jugozapadni po orijentaciji, ali se u planinarskoj literaturi uglavnom naziva Zapadni greben.
Uspon Zapadnim grebenom prvi su pokušali Francuzi 1974. Pokušaj se završio tragičnom smrću dvojice Francuza i četvorice Šerpa. Na oko 6.000 metara, prilikom uspona na njih se sručila lavina. Bile su to 31-36 smrti na Everestu.
Zapadni greben jednim dijelom svoje rute koristili su Amerikanci Tom Hornbein i William Unsoeld. Oni su do grebena došli iz Kampa II u Dolini tišine, kratko vrijeme išli grebenom, i da bi izbjegli smrtonosni greben, sišli su na Sjevernu stranu, prepriječili do Hornbeinovog kuloara (ime je došlo nakon njihovog uspona) i uspeli se na vrh.
Prvi uspon izveli su članovi jugoslavenske ekspedicije 13 i 15. maja 1979. godine (5 alpinista). Ekspedicija je na uspon krenuli iz Baznog logora sa južne strane, preko prevoja Lho La i grebenom do vrha. Da bi izbjegao lavine, vođa ekspedicije Tone Škarja djelimično je modifikovao francusku rutu. Ova jugoslavenska ruta proglašena je za jednu od najtežih na Everestu. Svi osvajači su se vraćali Hornbeinovim kuloarom, kojom prilikom je poginuo Ang Phu.
Pripreme
Od 190 alpinista nakon tri temeljite višemjesečne provjere mogućnosti svakog ponaosob, uslove su ispunjavali četrdesetorica a odabrano je njih 24. Pripreme su trajale pune dvije godine i toliko ozbiljne, da je izgledalo kao da se planira vojni pohod. Svi su morali naučiti engleski, svačiji psihički profil je morao biti idealan, svi fizički zdravi, popraviti zube, ali i kreirati specifičnu opremu, kao što je bila ručna žičara, jer nije bilo da se kupi. Istovremeno je trebalo obezbijediti finasije, vize i mnogobrojne dozvole.
Pet članova ekspedicije (Škarja, Belak, Marenče, Robas, Zaplotnik) otišli su godinu dana ranije, kako bi sve izvidjeli, provjerili, dogovorili i postavili bazni logor na 5.300 metara visine. Istovremeno je otkriven relativno siguran prilaz prijevoju Lho La.
Oprema je iz Ljubljane kamionima dopremljena do Rijeke. U riječkoj luci na brod je utovareno 18 tona opreme: preko 10 km alpinističkih konopaca, 350 m visećih i aluminijskih ljestava, 40 šatora, 80 vreća za spavanje, 30 pari posebno izrađenih penjačkih cipela „gojzerica“, 500 vijaka i klinova za stijene i led, više stotina litara kerozina i plina za kuhanje i skoro četiri tone hrane. Opremi je trebalo dva mjeseca kako bi preko indijske Calcutte i nepalskog Katmandua stigla do polazišta u planine. Putovanje je započelo 27. februara 1979. godine.
Ekspedicija je imala 18 tona opreme koju je punih 19 dana nosilo 750 lokalnih nosača sve do 6.000 metara nadmorske visine gdje je na ledniku Khumbu postavljen bazni kamp. Svaki od 750 nosača nosio je teret od 30 kg, a alpinisti su nosili svoju ličnu prtljagu. U baznom logoru na 5300 metara visine postavljeni su šatori i raspoređena oprema. U jednom šatoru nalazila se bačva u kojoj je bilo 60 kg dolarskih novčanica. Nosači su dnevno dobivali po 2 $. Danas je taj iznos do 30 $ po danu.
Početak uspona
Između 29. marta i 6. aprila ekspedicija je fiksirala užad na padini između Baznog logora (5.350 m.) i oboda Lho-La (6050 m) sedla, i montirala ručni lift u dužini 200 m. Na taj način je transportovano oko 6 tona opreme. Zatim je podignut Kamp 1 koji se sastojao od šatora i sniježnih jama u kojem je moglo boraviti 40 ljudi. Stepen težine uspona je iznosio između II i III, a posljednjih 150 metara između IV i V stepeni.
Na tom mjestu Američka ekspedicija iz 1963. godine, koja je krenula iz Doline tišine i jedno vrijeme išla grebenom, sišla je na Sjevernu stranu i kuloarom došla do vrha. Jugoslavenska ekspedicija je zaobišla Zapadno rame, vratila se na greben i na visini 7.520 metara 27 aprila podigla Kamp IV takođe sa 12 mjesta. Zatim je nastupilo olujno nevrijeme sa vjetrom 150 km/h u trajanju od pet dana i kamp V podignut je tek 9 maja, na visini 8.120 metara.
Završni usponi
Uspon su prvi pokušali Viki Grošelj i Marjan Manfreda. Puno vremena su izgubili tražeći put i zbog oštećenja na jednom od ventila boce s kisikom. Manfreda je skinuo rukavice nakon što se popeo preko vioke okomite granitne ploče na čijem je vrhu objesio uže, a kada ga je postavio vidio je da mora nazad - promrzle su mu ruke. Vratili su se u bazu, i za njih je uspon bio završen. Kasnije su mu amputirali prste, ali taj fiks je pomogao drugoj navezi da napreduje.
Druga naveza Podbevšek i Robas zbog loše vidljivosti promašila je pravac ka vrhu, ali je time pokazala pravi put ostalima.
Nakon 40 mukotrpnih dana na planini, 13. maja, po snažnom vjetru i pri temperaturi zraka od -35°C krenula je naveza koju su činila braća Andrej i Marko Štremfelj i Nejc Zaplotnik. Marko je odustao od uspona zbog oštećenja ventila na boci s kisikom. Andrej Štremfelj i Nejc Zaplotnik takođe su kasnije imali probleme sa bocama, ali su izašli na Mount Everest u 13:51h, kao prvi jugoslavenski (slovenski) alpinisti. Ostale su zapisane riječi Nejca Zaplotnika: