cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rodalben
Rodalben je grad u njemačkoj saveznoj državi Rajna-Palatinat. Jedno je od 84 opštinska središta okruga Jugozapadni Palatinat. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 7.293 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 7340038.
Calabrese, Brindisi
Calabrese je naselje u Italiji u provinciji Brindisi, u regiji Apulija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 78 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 345 m.
Popis monarha Tonge
Kralj Tonge se također razlikovao od većine monarha u svijetu po tome što je imao široke izvršne ovlasti. Međutim, u julu 2008. godine, tri dana prije krunidbe, sadašnji kralj George Tupou V je objavio kako če najveći dio svojih ovlasti predati premijeru.
4. novembar 1875–1893 Kahoua sin Tupouto'ae, 17-og Tu'i Konokupoloa i Hoamofaleono 1823 jedna kći (2) Charlotte Salote Lupe Pau'u 27. mart 1834. dva sina Kraljevska palača starost: 96 1893–1918 Neiafu sin jedinac Princa Sia'osi Fatafehi Toutaitokotahe, 4-tog Tu'i Pelehakea, i princeze Elisive Fusipala Tauki'onetuku 8. decambar 1898 bez potomstva (2) Lavinia Veiongo 1. jun 1899. jedna kći (3) Anaseini Takipō 11. novembar 1909. dvije kćeri Kraljevska palača starost: 43 1918–1965 Kraljevska palača najstarija kći Siaosi Tupoua II i kraljice Lavinije Veiongo 19/21. septembar 1917 tri sina Bolnica Aotea, Auckland starost: 65 1965-2006 Kraljevska palača najstariji sin Viliami Tungi Mailefijija iSalote Tupou III 10. jun 1947 četvoro djece Bolnica Mercy, Auckland starost: 88 2006 – Kraljevska palača najstariji sin Taufaahau Tupoua IV i kraljice Halaevalu Mataaho
Danilo IV
Patrijarh Danilo IV je bio patrijarh srpske crkve (1406.-?).
Nakon smrti patrijarha Save V nasledio ga je, 1406. godine. O njemu se u istoriji vrlo malo zna. Na tronu srpske crkve bio je veoma kratko. Njegov naslednik Sveti patrijarh Kirilo se pominje već 1407. godine kao novi patrijarh.
Participativna demokracija
Participativna demokratija je oblik demokratije koji uključuje široko sudelovanje (participaciju) građana u donošenju odluka. Obično su u tu koncepciju uključeni i oblici saodlučivanja radnika unutar preduzeća. Tu koncepciju naročito zastupaju i razvijaju politički mislioci nove levice od 1960-ih i 1970-ih godina.
Koncepcija participativne demokratije ne znači negiranje institucija predstavničke demokratije, nego predstavlja proširivanje institucija predstavničke demokratije sa institucijama direktne demokratije, kao što su referendum (plebiscit), inicijativa i opoziv. Demokratska participacija u odlučivanju može se formirati u raznim vidovima kao što su mesni (lokalni) zborovi građana, skupovi stanara, kućni saveti, radnički saveti i slično.
Kritika klasičnog liberalizma
U političkoj teoriji, Kerol Pejtmen je kritičarka tradicionalnih liberalnih teorija, baziranih na ideji društvenog ugovora. Načela i institucije savremene liberalne demokratije temelje se na ideji da su pojedinci slobodni i jednaki; u praksi, međutim, dokazuje Kerol Pejtmen u knjizi „Problem političke obaveze", retke su osobe koje stvarno zadovoljavaju te uslove. Pojedinac mora imati uslove za razvoj, da bi mogao postajati istinski slobodan. Liberalna teorija pretpostavlja ono, što u stvarnosti uvek treba posebno istraživati: da li u postojećim okolnostima zaista svi imaju mogućnost ostvarivanja prava koja su im formalno priznata, imajući u vidu odnose između muškaraca i žena, između radničke, srednje i više klase i odnose među različitim rasama i etničkim grupama. Zbog tih realnih odnosa, formalni pojam slobode nije dovoljan. Samo razlikovanje građanskog društva i države, koje je ključno za liberalne doktrine, pogrešno je: u stvarnosti, država nikad nije onakav nezavisni i nepristrasni autoritet kakvim ga liberalna teorija pretpostavlja; ona je neizbežno upletena u društvene borbe, na taj način da pridonosi očuvanju i obnavljanju nejednakosti svakodnevnog života.
Teorija participativne demokratije
U knjizi „Participacija i demokratska teorija“ Kerol Pejtmen je dala značajan prilog razvoju koncepcije participativne demokratije. Dokazuje da se osnovna ideja demokratije ne može realizovati ostajanjem unutar granica modela predstavničke demokratije i periodičnog izbora predstavnika. Mora postojati mogućnost neposrednog i direktnog sudelovanja (participacije) građana u odlučivanju. Ovo je potrebno i poželjno zato, dokazuje Pejtmen pozivajući se na osnovne ideje Rousoa i Mila, što participativna demokratija povećava kako učinkovitost društvenog upravljanja, tako i razvoj svakog pojedinca: potiče razvoj individue, osnažuje osećaj za političku učinkovitost, smanjuje osećaj otuđenosti od centara moći, podstiče brigu za društvene probleme i pridonosi oblikovanju aktivnih i svesnih članova zajednice koji su sposobni učinkovito se zalagati za poslove društvenog upravljanja. Postojanje mehanizama participativne demokratije smanjuje političku apatiju, koja je karakteristična naročito za donje društvene slojeve, a koja ugrožava samu demokratiju.
Pejtmen smatra da se institucije demokratske participacije ne mogu uvesti odmah svuda jednako, nego da se institucije participacije trebaju uvoditi, postojati i razvijati usporedno sa predstavničkim institucijama. Razne oblike demokratske participacije moguće je uvoditi i isprobavati kako u političkoj sferi (naročito na lokalnom nivou), tako i u ekonomskoj sferi. Tačne strukture demokratske participacije trebaju ostati otvorene i promenljive, tako da ljudi mogu eksperimentisati sa novim političkim oblicima i učiti iz njih. Na nacionalnom nivou, postojeće institucije predstavničke demokratije (parlament, periodični izbori, stranke, lobiji i dr.) i dalje bi trebale imati prevladavajući uticaj, dok društvo ne bude svešću spremno za institucije demokratske participacije i na tom nivou, tj. na svim nivoima.
Uticaj
Pejtmenina teorija institucija i razvoja modela participativne demokratije imala je značajan uticaj na političku teoriju, kao i na neke socijalne pokrete, 1970-ih i 1980-ih godina. Pejtmen je jedna od teoretičara nove levice koji nastoje razviti politički učinkovite alternative.
U daljem razvoju, ideje participativne demokratije imaju uticaja na stavove vodećih političara i na političke institucije. Priznaje se, uključujući i dokumente Evropske unije i Ujedinjenih nacija, načelna potreba da se političke odluke donose na što nižem nivou, u zavisnosti od prirode problema, tako da i širi slojevi građana imaju mogućnost sudelovati u procesu donošenja odluka.
Razmatrajući delovanje političkih stranaka, Kerol Pejtmen i drugi teoretičari nove levice smatraju da su političke stranke značajne za razvijanje demokratije, ali da treba insistirati da one unutar sebe budu organizovane tako da omoguće stalnu aktivnost, tj. demokratsku participaciju svog članstva. U praksi, međutim, nastavila se u mnogim strankama snažna tendencija ka prevlasti stranačkih vođa i profesionalnog aparata. Izuzetak su zelene stranke i nove stranke demokratskog socijalizma, koje su obično povezane sa novim društvenim pokretima, i koje u pravilu doslednije insistiraju na participativnim demokratskim načelima.
Koncepcije značaja političke participacije imale su i snažan uticaj na razvoj novih društvenih pokreta od 1970-ih godina kao što su feministički pokret, antiratni i mirovni pokret, pokret za globalnu pravdu i solidarnost sa trećim svetom, ekološki pokret, LGBT pokret itd.
Marija Spiridonova
Marija Aleksandrovna Spiridonova (16. oktobar 1884 - 11. septembar 1941) bila je ruska revolucionarka, teroristkinja i političarka, poznata kao jedna od istaknutih osoba koje su vodile lijeve frakcije esera u doba Ruske revolucije.
Rođena je u plemićkoj porodici, a za vrijeme Prve ruske revolucije se priključila Partiji socijalista-revolucionara (SR ili "eseri"), koja je u to vrijeme propagirala i prakticirala terorizam kao sredstvo rušenja carskog režima. 16. januara 1906. je hicima iz revolvera ubila G. N. Luženovskog, lokalnog šefa Ohrane u Borisoglebsku. Njen čin je izazvao veliku pažnju javnosti, ali i simpatije nakon što su se u ruskim liberalnim krugovima proširile vijesti kako je nakon hapšenja bila izložena mučenju, zlostavljanju, pa čak i silovanju od strane kozaka. 11. marta je Spiridonova osuđena na smrt, ali je sudsko vijeće u presudi preporučilo pomilovanje; preporuka je uvažena, te je 20. marta kazna preinačena u zatvor, koga je izdržavala u Sibiru. Iako tokom sljedećih 11 godina nije bila u javnosti, uživala je status mučenice u ruskim revolucionarim krugovima.
Iz zatvora je puštena nakon Februarske revolucije 1917. godine. Nakon toga je došla u Petrograd, gdje je postala šef gradske organizacije SR. Za vrijeme Oktobarske revolucije se odlučila surađivati sa boljševicima, a početkom sljedeće godine bila jedna od rijetkih eserskih vođa koja je podržavala Lenjinovu odluku da se potpiše po Rusiju nepovoljni Brest-Litovski mir. Kada se nakon samo nekoliko mjeseci ispostavilo kako njegove odredbe izuzetno teško pogađaju ruske seljake, čiji se veliki broj našao pod vlašću Centralnih sila, pristala je na plan kojim se trebalo isprovocirati ulazak Sovjetske Rusije u prvi svjetski rat. On je 6. jula 1918. doveo do Ustanka lijevih esera. On je, međutim, brzo ugušen od strane boljševicima odanih trupa, a Spiridonova uhapšena. Svjesni njenog ugleda i mučeničke reputacije, bolješvičke vlasti su joj na tajnom suđenju 27. novembra izrekle neuobičajeno blagu kaznu od godinu dana zatvora, ali je pustili već isti dan. Spiridonova je nakon toga, javno se odrekavši terorizma i nasilja, koristila svaku priliku da javno kritizira boljševički režim, te je 24. februara 1919. ponovno osuđena na godinu dana zatvora, iz koga je nakratko pobjegla i neko vrijeme živjela u ilegali u Moskvi, prije nego što ju je ČEKA ponovno uhapsila i smjestila u psihijatrijsku bolnicu. Iz nje je konačno puštena 18. novembra 1921. godine, pod uvjetom "da prestane sa svakom političkom aktivnošću". Spiridonova je taj uvjet ispunila te sljedećih godina živjela u potpunoj anonimnosti.
Međutim, za vrijeme Velike čistke 1937. godine se našla na popisu potencijalnih "državnih neprijatelja" te je uhapšena pod optužbom da je namjeravala organizirati seljački ustanak protiv sovjetske vlasti. 8. marta 1937. ju je Vojni kolegij Vrhovnog suda SSSR formalno osudio na 25 godina zatvora, koga je izdržavala u kaznionici poznatoj kao Orelska centrala. U septembru 1941. godine, nekoliko mjeseci nakon početka njemačke invazije šef NKVD je predložio da se tamošnji zatvorenici likvidiraju, a što je Staljin odobrio. Marija Spiridonova je tako postala žrtvom Medvjedevskog pokolja. Presude temeljem kojih je zatvorena i pogubljena su, pak, poništene, odnosno ona rehabilitirana 1988. i 1992. godine.
Marija Spiridonova se pojavljuje kao lik u sovjetskom historijskom filmu Šesti jul iz 1968. godine, a u kome je njen lik tumačila Ala Demidova.
(Piruvat dehidrogenaza (acetil-transfer)) kinaza
(piruvat dehidrogenaza (acetil-transfer)) kinaza (, PDH kinaza, PDHK, PDK, PDK1, PDK2, PDK3, PDK4, piruvatna dehidrogenaza kinaza, piruvat dehidrogenaza kinaza (fosforilacija), piruvat dehidrogenaza kinaza activator protein, STK1) je enzim sa sistematskim imenom ATP:(piruvat dehidrogenaza (acetil-transfer)) fosfotransferaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Crépon
Krepon je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Kalvados koja pripada prefekturi Baje.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 199 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 36 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 5,42 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 60 metara (maksimalnoj 61 m, a minimalnoj 39 m).
Coopers Plains, New York
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 598.
Elesklomol
Elesklomol je organsko jedinjenje, koje sadrži 19 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 400,518 Da.
Indianola, Nebraska
Indianola je grad u američkoj saveznoj državi Nebraska. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 584 stanovnika.
Nitro
__NOTC__ Termin nitro ima više značenja.
(-)-Gama-kadinenska sintaza ((2Z,6E)-farnezil difosfat ciklizacija)
(-)-Gama-kadinenska sintaza ((2Z,6E)-farnezil difosfat ciklizacija) (, (-)-gama-kadinenska ciklaza) je enzim sa sistematskim imenom (2Z,6E)-farnezil-difosfat difosfat-lijaza (formira (-)-gama-kadinen). Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Ovaj enzim je izolovan iz Heteroscyphus planus.
The Ballad of Halo Jones
Balada o Halo Jones (engleski The Ballad of Halo Jones) britanski je satirični znanstveno-fantastični strip iz 1984. koji je napisao Alan Moore a ilustrirao Ian Gibson. Prvi put je objavljen u formatu od pet stranica u sklopu britanskog tjednog stripa 2000 AD.
Radnja se odvija oko naslovne junakinje, tinejdžerke koja živi u dalekoj budućnosti u "Krugu", četvrti za nezaposlene u okolici Manhattana, ali zbog nezadovoljstva sa životom odluči napustiti Zemlju te se zaposli na jednom svemirskom brodu kao hostesa. To ju pak vodi u razne nezgode, a na kraju završi i usred rata. Radnja se isprva planirala nastaviti do devete knjige, te pratiti Jonesovu do stare dobi, ali je stala nakon tri knjige zbog spora između Moorea i izdavača oko autorskog prava koje su stvorili Moore i Gibson. Priča je isprva započela sa vedrim tonom, jer je Moore htio prikazati jednostavnu krišku života tinejdžerice u budućnosti, koja se bavi modom i kupnjom. Međutim, od druge knjige je dobio direktive urednika da priči nedostaje akcija i uzbuđenja, te je stoga od tuda strip uzeo drugačiji smjer. Prilikom pisanja zapleta u zadnjoj knjizi, u kojoj je Jonesova vojnik te se bori za zemaljske kolonije na dva planeta, Moore je napisao da ga nadahnuo Falklandski rat, u kojem se, prema njemu, "Britanija borila na krivoj strani", te je namjerno izabrao ženske vojnike, a ne muške, kako bi naglasio surovost rata.
Radnja
Halo Jones je 18-godišnja djevojka koja živi u 50. stoljeću na "Krugu", četvrti unutar jedne kupole u koju su odvedeni svi nezaposleni. Zajedno sa prijateljicama, Bernice i Rodice, odlazi u kupovinu ili svirati. Međutim, kada se Rodice i Jones vrate jednom sa kupovine, nađu bogatu Bernice umorenu u stanu. Njen ljubimac, robot-pas Toby, im javi da je pronašao provalnike i ubio ih. Jonesova je sita tog mjesta te sa Rodice i Tobyjem odlazi u Manhattan kako bi našla posao, ali nema sreće jer vlada nezaposlenost. Naposljetku, Jonesova se prijavi za stjuardesu na jednom svemirskom brodu te odlazi sa Tobyjem, ali Rodice ostaje na Zemlji.
Dario, Padova
Dario je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
The Ballad of Halo Jones
Radnja
Tijekom svemirskog putovanja, Jonesova se sprijatelji sa Toy, visokom ženom, te zabunom uđe u jednu kabinu u kojoj je "kralj štakora", nekoliko štakora koji su udruženi te tako imaju inteligenciju uz pomoć koje mogu tipkati na kompjuteru, te zatraže od Jonseove da im nađe zamjenu za jednog uginulog štakora. Ispostavi se da je Toby zapravo ubio Rodice jer je htio pobjeći i pronaći način da stekne biološko tijelo, te stoga napadne i Jonesovu, ali ju spasi androgini Glif kada polije zapaljenog Tobyja bezinom, te pogine s njim. Ipak, Gilf je bio toliko neprimjetan čovjek da ga se nitko ni ne sjeća nakon toga. Istodobno, priča potom skače u još dalju budućnost, te obaviještava čitatelja da studenti uče o Jonesovoj tijekom sata povijesti, jer je posthumno postala slavna ličnost.
Dario, Padova
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 51 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 25 m.
The Ballad of Halo Jones
Radnja
Sa 29 godina, Jonesova se našla zaglavljena na zabačenom i dosadnom planetu Pwuc, koji ju podsjeća na "Krug". Razveseli ju vijest da se traže poslovi koji nude mogućnost odlaska sa tog planeta, ali posao je upitan - biti vojnik i boriti se za zemaljske kolonije u dalekom svemiru. U vojsci, Jonseova opet sreće Toy. Njena jedinice, sastavljena od žena, napada planet Lobis Lojo, na kojem se domorotkinje bore protiv osvajača. Nakon što Toy pogine u sukobu, Jonesova se premiješta na planet Moab, koji je velik poput Jupitera i ima tako ogromnu gravitaciju da se ljudi na površini jedino mogu kretati uz pomoć posebnih mehaničkih odijela. Gravitacija je tako snažna da se bitke odvijaju u usporenom ritmu, te čak i vrijeme sporije prolazi. Kada rat završi, sa 33 godine, Jonseova se smatra beskorisnom. Shvati da je njen zapovjednik, Hanibal, izvršio ratni zločin kada je pokrenuo "štakorski rat", zabranjeno korištenje štakora kao biološkog oružja, te ga ubija tako da mu pokvari odijelo kada će izaći na površinu Moaba, Jonesova potom odlazi na brodu u svemir.
Hormizd I
thumb|right|Hormizd I. Hormizd I. (perzijski: هرمز Hormoz)
Sin Šapura I., Veliki kralj Perzije (270/272. – 273.)
Nakon perzijskoga osvajanja Armenije Hormizd je vjerojatno oko 253. postavljen za njena kralja. U tom je ratu stekao veliku vojničku slavu što je očito bio razloga zbog čega ga je njegov otac imenovao za svoga nasljednika, iako mu je Hormizd bio tek trećerođeni sin. Iz izvora je nejasno kada i koliko dugo je Hormizd točno vladao, ali to je u svakom slučaju bilo kratko, ne puno više od godine dana. Nastavio je tolerantnu vjersku politiku svoga oca.
Spektrofotometrija
thumb|300px|Spektrofotometar U hemiji, spektrofotometrija je kvuantitativno merenje reflektivnih ili transmisionih osobina materijala kao funkcija talasne dužina. Ona obuhvata spektroskopska merenja vidljivom, blisko-ultravioletnom, i blisko-infracrvenom svetlošću. Spektrofotometrija je specifičniji termin od spektroskopije, koji ne obuhvate vremenski zavisne metode.
Spektrofotometrija podrazumeva upotrebu spektrofotometara. Spektrofotometar je fotometar (uređaj za merenje intenziteta svetlosti), koji može da meri intenzitet kao funkciju talasne dužine izvora svetlosti. Važne odlike spektrofotometara su spektralni opseg i linearni opseg apsorpcije ili merenje refleksije.
Spektrofotometar se često koristi za merenje prozračnosti ili refleksije rastvora, transparentnih ili neprozirnih materija, kao što su polirana stakla, ili gasovi. Međutim, oni takoše mogu biti dizajnirani za merenje difuzivnosti na bilo kom od navedenih opsega svetlosti koji obično pokrivaju oko 200 nm - 2500 nm koristeći različite kontrole i kalibracije. U okviru ovih opsega svetlosti, kalibracija instrumenta je neophodna koristeći standarde koji se razlikuju po tipu, i zavise od talasne dužine fotometrijskog određivanja.
Jedan primer eksperimenta u kome se koristi spektrofotometrija je odre]ivanje konstante ravnoteže rastvora. Određene hemijske reakcije u rastvoru se mogu odvijati u direktnom i u suprotnom smeru, pri čemu se iz reaktanata formiraju proizvodi, a proizvodi se razlažu u reaktante. U nekom trenutku, ove hemijske reakcije dostižu tačku ravnoteže. Kako bi se utvrdile odgovarajuće koncentracije reaktanata i proizvoda u toj tačci, prenos svetlosti u rastvoru se može testirati korišćenjem spektrofotometrije. Količinu svetlosti koja prolazi kroz rastvor je pokazatelj koncentracije određenih hemikalija koje ne dozvoljavaju prolaz svetlosti.
Upotreba spektrofotometara obuhvata različite naučne oblasti, kao što su fizika, nauka o materijalima, hemija, biohemija i molekularna biologija. Oni su široko korišćeni u mnogim industrijama, uključujući proizvodnju poluprovodnika, lasera ​​i optičkih materijala, štampanje i forenzičko ispitivanje, kao i u laboratorijama za proučavanje hemijskih supstanci. Spektrofotometarom se može odrediti, u zavisnosti od kontrole ili kalibracije, koje supstance su prisutne u uzorku, kao i u kojoj količini putem proračuna za posmatrane talasne dužine.
Midraš
thumb|300px|Stranica Babilonskog Talmuda
Midraš je tumačenje (egzegeza) religioznih tekstova u rabinskom židovstvu. Riječ je hebrejska i izvedena je iz osnove drš (heb. דרש), koja znači "tražiti" ili "istraživanje". Midraš (množina: midrašim) ima dva značenja: proces istraživanja i rezultat tog procesa.
Značenje
U osnovnom značenju, midraš je metoda tumačenja pojedinih odlomaka Biblije usporedbom s drugim tekstovima, što su je razvili židovski rabini u 1. i 2. st. Začetnici te metode bili su farizeji, koji su nastojali tumačenjem shvatiti duh i smisao teksta i približiti ih neukim ljudima, ili pak prilagoditi promjenjenim okolnostima. Rabin je u sinagogi nakon čitanja propisanog tjednog odlomka iz Tore objašnjavao njegovo značenje, koristeći tekst, ali i vlastite ideje za koje traži potkrijepu u tekstu. »Zato je midraš dvosmjeran istraživački pothvat: nadahnuće, a istodobno i opravdanje« (Goldstein, str. 9). Metodu su u potpunosti razvili razvili rabini u vjerskoj školi (Bet Midraš) u Jabni od 80. godine.
Dublje značenje teksta izlaže se najčešće kroz bajku ili pripovijetku. Usmena objašnjenja s vremenom se zapisuju. Zapisana tumačenja, pouke, legende i priče nazivaju se također midraš. Tako je početkom 3. st. nastao zbornik Mišna, a kasnijim proširivanjem Talmud. Nakon kompletiranja teksta oba Talmuda u 5.-6. st, nastaju i druge zbirke nazivane midrašim. Zbog potrebe stalno novih tumačenja i prilagodbi promijenjenim okolnostima, Biblija je »vremenom postala malenom osnovom neizmjerne količine različitih djela egzegeze, hermeneutike i homiletike« (Werber, str. 84).
Zbirke midraša
Glavni zbornik midraške književnosti je Midraš Raba ili Veliki Midraš. U njemu se tumači Nauk (Tora, tj. Petoknjižje) i pet svitaka (megilot), koji obuhvaćaju Pjesmu nad pjesmama, Knjigu o Ruti, Tužaljke, Propovjednika i Esteru. Najstariji dio tog zbornika, tumačenje Knjige Postanka, nastao je u 5. st. Neprestano je dopunjavan, a svoj je sadašnji oblik to djelo poprimilo oko 1100. godine.
Pirke de rabi Eliezer, midraško djelo o Knjizi Postanka i o dijelovima Knjige Izlaska i Knjige Brojeva, pripisuje se rabi Eliezeru ben HIrkanosu iz 1. st. Ipak je, po svoj prilici, napisano u Palestini, u osmom stoljeću (Goldstein, str. 18).
»Talmud i Midrašim su višeglasni kor od stotinu rabina iz najrazličitijih vremena i prostora i zbog toga su otvoreni proces diskusija o svim pitanjima vjere i života« (Kuschel, str. 82). »Sve do današnjeg dana, rabini su veoma radosni ako u Tori uspiju pronaći hiduš (nešto novo), nešto što nitko prije nije zapazio« (Goldstein, str. 9-10).
Antifungalni lek
Antifungalni lekovi se koriste za tretiranje gljivičnih bolesti kao što su atletsko stopalo, ringvorm, kandidijaza, ozbiljnih sistemskih infekcija, kao što je kriptokokalni meningitis, i drugih.
Nuspojave
Pored oštećenja jetre ili poremećaja nivoa estrogena, mnogi antifungalni lekovi mogu da uzrokuju alergijske reakcije kod ljudi. Na primer, za azolnu grupu lekova je poznato da uzrokuje anafilaksu.
Postoji takođe mnoštvo farmakokinetičkih interakcija. Pacijenti trebaju da pročitaju detalje informacija o leku. Na primer, azolni antifungali, poput ketokonazola ili itrakonazola mogu da budu supstrati i inhibitori P-glikoproteina, koji (između ostalog) izlučuje toksine i lekove u creva. Azolni antifungali su takođe supstrati i inhibitori enzima CYP3A4 i citohrom P450 familije, te uzrokuju povišenje koncentracije blokatora kalcijumskih kanala, imunosupresanata, citostatika, benzodiazepina, tricikličnih antidepresiva, makrolida i SSRI lekova.
Milano
Milano (talijanski izgovor: [miˈla(ː)no], lombardski: Milan, engleski: Milan, njemački: Mailand) je grad u Italiji, glavni grad regije Lombardije i milanske Provincije. Grad naseljava oko 1,3 milijuna stanovnika, dok je gradsko područje peto najveće u Europskoj uniji s procjenjenim stanovništvom od 4,3 milijuna. Metropolitansko područje Milana, daleko najveće u Italiji, prema procjeni OECD-a sadrži 7,4 milijuna stanovnika. Grad je pod nazivom Mediolanum osnovao keltski narod Insubri. 222 pr. Kr. osvajaju ga Rimljani, te je grad postao vrlo uspješan pod Rimskim Imperijem. Kasnije su Milanom vladale porodice Visconti i Sforza, Španjolci u 16. stoljeću i Austrijanci u 18. stoljeću. Godine 1796. Milano je osvojio Napoleon Bonaparte i ustanovio ga 1805. glavnim gradom Kraljevstva Italije. U doba Romantizma, Milano je bio važno kulturno središte Europe u kojem je djelovao niz umjetnika, skladatelja i značajnih književnih ličnosti. Za vrijeme drugog svjetskog rata, bio je teško pogođen savezničkim bombardiranjima, te je nakon njemačke okupacije 1943., postao središtem talijanskog otpora. Unatoč tome, Milano je doživio poratni ekonomski napredak, koji je privukao brojne imigrante s juga Italije i inozemstva.
Milano je cijenjen kao svjetsko središte mode i dizajna, s velikim globalnim utjecajem u trgovini, industriji, glazbi, sportu, književnosti, umjetnosti i masovnim medijima, što gradu nosi status "Alfa globalnog grada". Lombardijski metropolis posebno je poznat po svojim modnim kućama i trgovinama, kao u čuvenoj ulici Montenapoleone, i Galeriji Viktora Emanuela (Galleria Vittorio Emanuele), koja se smatra najstarijim trgovačkim centrom u svijetu. Grad posjeduje bogato kulturno nasljeđe i jedinstveno kulinarstvo s brojnim čuvenim jelima, kao božićni kolač panettone, i risotto alla Milanese. Također, Milano je veoma poznat po glazbenoj, posebno opernoj, tradiciji, kao dom više značajnih skladatelja, (Giuseppe Verdi) i teatara (Teatro alla Scala). Milano je poznat i po nekoliko značajnih muzeja, sveučilišta, akademija, palača, crkava i biblioteka (Akademija Brera i Castello Sforzesco), i po dva slavna nogometna tima: Milan i Inter. Sve navedeno Milano čini jednom od najpopularnijih turističkih destinacija u Europi, s preko 1,9 milijuna posjetitelja 2008. U Milanu je 1906. održana Svjetska izložba, kojoj će grad ponovo biti domaćin 2015.
Stanovnici Milana nazivaju se u jednini "Milanese" (tal. množina Milanesi, ili neformalno Meneghini ili Ambrosiani). Građani Milana svoj grad ponekad nazivaju "Moralnim glavnim gradom" (Capitale morale).
Etimologija
Riječ "Milano" vuče porijeklo od antičko latinskog naziva grada Mediolanum. Taj naziv nose neki Galsko-rimski lokaliteti u Francuskoj, kao Mediolanum Santonum (Saintes) i Mediolanum Aulercorum (Evreux) te naizgled sadrži kelski element -lan, koji znači zatvoreni ili omeđeni teritorij (izvor velške riječi "llan", znači svetilište ili crkva). Radi toga, Mediolanum može značiti središnje mjesto ili posebno svetilište određenog keltskog plemena.
Izvor naziva i divlje svinje kao simbola grada maštovito su opisani u djelu Emblemata (1584.) Andree Alciata, prema kojem je za vrijeme radova na podizanju prvih zidina grada iskopana upravo jedna od tih životinja, dok je etimologija naziva Mediolanum, protumačena kao "polu-vuna", Osnivanje Milana pripisuje se dvama keltskim narodima, Biturizima i Eduima, koji su na svojim simbolima isticali ovna i divlju svinju, te je radi toga "simbol grada vunena divlja svinja, životinja dvostrukog oblika, s oštrom dlakom i mekanom vunom". Kao svoj izvor, Alciato navodi presvetog i učenog Ambrozija.
Njemački naziv Milana je Mailand, dok je na lokalnom zapadno lombardijskom dijalektu naziv grada Milán.
Rimsko doba
mini|lijevo|180px|Ruševine carske palače u Milanu, Ovdje su [[Konstantin I. Veliki|Konstantin i Licinije objavili Milanski edikt.]] Oko 400. pr. Kr, keltski Insubri naselili su Milano i okolnu regiju. 222. pr. Kr, Rimljani su osvojili naselje, kojemu je dodijeljen naziv Mediolanum. Nakon nekoliko stoljeća rimske uprave, 293. godine, car Dioklecijan Milano je proglasio prijestolnicom Zapadnog Rimskog Carstva. Dioklecijan je odlučio ostati u prijestolnici Istočnog Rimskog Carstva Nikomediji, dok njegov suvladar Maksimijan u zapadnom. Maksimijan je izgradio nekoliko divovskih spomenika, kao veliki cirkus (470 x 85 metara), Thermae Erculee, veliki kompleks carskih palača i druge zgrade.
Milanskim ediktom 313. godine, car Konstantin I. zajamčio je kršćanima slobodu vjeroispovjesti. Grad su 402. opkolili Vizigoti, te je carska rezidencija preseljena u Ravennu. Pedeset godina kasnije, 452., Huni su opustošili grad. 539., Ostrogoti osvajaju i razaraju Milano za vrijeme takozvanog Gotskog rata protiv bizantskog cara Justinijana I. U ljeto 569., Langobardi (prema kojima je nazvana talijanska regija Lombardija) osvajaju Milano nadjačavši manju bizantsku vojsku u obrani grada. Neke od rimskih građevina ostale su u funkciji za vrijeme longobardske uprave. Milano se predao Francima 774., kada je Karlo Veliki, u potpuno neobičnoj odluci, uzeo naslov "Kralja Longobarda" (prije toga germanska kraljevstva često su međusobno se osvajala, ali nitko nije prihvatio naslov kralja drugog naroda). Željezna kruna Longobarda datira iz tog perioda. Kasnije, Milano je bio dijelom Svetog Rimskog Carstva.
Srednji vijek
mini|180px|Biscione, grb prodice Visconti, jedan od simbola Milana. Za vrijeme srednjeg vijeka, Milano je napredovao kao trgovačko središte radi dominatnog položaja nad bogatom ravnicom rijeke Po i putevima iz Italije preko Alpa. Osvajački rat Fridrika I. Barbarosse protiv lombardskih gradova doveo je do razaranja većine Milana 1162. Nakon osnivanja Lombardskog Saveza 1167., Milano je preuzeo vodeću ulogu u tom udruženju. Kao rezultat nezavisnosti koju su lombardijski gradovi dobili Konstantskim mirom 1183., Milano je postao vojvodstvom. 1208., Rambertino Buvalelli služio je kao gradski podestà, 1242. Luca Grimaldi, dok je 1282. tu dužnost obavljao Luchetto Gattilusio. Taj položaj mogao je biti vrlo opasan u nasilnom političkom životu srednjevjekovne komune: 1252. milaneski heretici ubili su crkvenog inkvizitora na riječnom prelazu obližnjeg contada; ubojice su mitom si osigurale slobodu, te je u pratećoj pobuni podestà skoro linčovan. 1256., nadbiskup i vodeći plemići izbačeni su iz grada, 1259., članovi cehova izabrali su Martina della Torrea za Capitano del Popolo, koji je silom preuzeo grad. Vladao je diktatorski, izbacio neprijatelje, popločao ulice, prokopao kanale i uspješno oporezovao cijeli kraj.
Ipak, njegova vladavina dovela je milanesku riznicu do propasti; korištenjem često nemilosrdnih plaćeničkih jedinica dodatno je razgnjevilo narod, što je donijelo veću podršku Viscontima, tradicionalnim neprijateljima Della Torre.
22. lipnja 1262. papa Urban IV. postavio je Ottonea Viscontija za milanskog nadbiskupa, nasuprot kandidata obitelji Della Torre, Raimonda della Torre, tada biskupa Coma, koji je tada započeo širiti tvrdnje o bliskosti Viscontijevaca s hereticima Katarima, te ih optužio za veleizdaju. Viscontiji, koji su Della Torre optužili za iste zločine, prognani su iz Milana a njihova imovina je zaplijenjena. Prateći građanski rat, koji je trajao više od desetljeća. donijeo je još štete milanskoj populaciji i ekonomiji.
Ottone Visconti predvodio je 1263. protiv grada grupu prognanika, ali nakon godina rastućeg nasilja na svim stranama, konačno, poslije pobjede u bitci kod Desija 1277. osvojio je grad za svoju obitelj. Dinastija Visconti uspjela je zauvijek izbaciti obitelj Della Torre, vladajući gradom i svojim posjedom do 15. stoljeća.
Većina ranije povijesti Milana bila je priča o borbi između dvije političke frakcije - Guelfa i Gibelina. U većini slučajeva Guelfi si bili uspješni u Milanu. Ipak, porodica Visconti uspjela je domoći se vlasti (signoria) u Milanu, na temelju svog "Gibelinskog" prijateljstva s njemačkim carevima. 1395, jedan od njemačkih careva, Vaclav IV, uzdigao je Milano na razinu vojvodstva. Također 1395. Gian Galeazzo Visconti postao je milanski vojvoda. Gibelinska obitelj Visconti zadržala je vlast u Milanu stoljeće i pol, od početka 14. stoljeća do sredine 15. stoljeća.
Renesansa
mini|lijevo|150px|Castello Sforzesco, rezidencija obitelji Sforza. 1447. milanski vojvoda Filippo Maria Visconti, umro je bez muškog nasljednika, te je radi kraja Viscontijevske linije uspostavljena Zlatna Ambrozijanska Republika (Aurea Repubblica Ambrosiana), nazvana po Sv. Ambroziju, svecu zaštitniku Milana. Obije frakcije, i Guelfi i Gibelini, zajedno su radile na ostvarenju Ambrozijanske Republike u Milanu. Ipak, republika je propala 1450. kada je Milano osvojio Francesco Sforza, iz obitelji Sforza, koji je Milano učinio jednim od vodećih gradova talijanske Renesanse.
Periodi španjolske, francuske i austrijske dominacije
mini|desno|150px|Milano u 17. stoljeću. Francuski kralj Luj XII., prvi je 1492. položio pravo na vojvodstvo. U to doba, Milano su branili švicarski plaćenici. Nakon pobjede Lujevog nasljednika Franje I. nad Švicarcima u bitci kod Marignana, vojvodstvo je obećano francuskom kralju Franji I. Kada je 1525. Habsburgovac Karlo V. pobijedio Franju I. u bitci kod Pavije, sjeverna Italija, uključujući Milano, prešla je Habsburgovcima. 1556., Karlo V. je abdicirao u korist svog sina Filipa II. i njegovog brata Ferdinanda I. Karlovi talijanski posjedi, među kojima i Milano, prešli su Filipu II. i španjolskoj liniji Habsburga, dok je Ferdinandova austrijska linija dinastije vladala Svetim Rimskih Carstvom.
Ipak, 1700. španjolska linija Habsburga je izumrla smrću Karla II. Nakon toga, 1701. započeo je rat za španjolsku baštinu s francuskom okupacijom svih španjolskih posjeda radi polaganja prava Filipa V. na francuski tron. 1706., francuzi su poraženi u Ramilliesu i Torinu te su bili prisiljeni prepustiti sjevernu Italiju austrijskim Habsburzima. 1713., Utrechtskim mirom formalno je potvrđena austrijska suverenost nad većinom španjolskih posjeda u Italiji, uključujući Lombardiju i Milano.
Radi talijanske kuge 1629.–1631. pomrlo je procijenjenih 60 000 ljudi od ukupnog stanovništva od 130 000. Taj slučaj smatra se jednom od posljednjih provala stoljetnih pandemija kuge koje su započele u 14. stoljeću.
19. stoljeće
mini|desno|150px|Milanski [[domoljublje|patrioti bore se protiv austrijskih trupa za vrijeme Pet dana Milana.]] Napoleon osvaja Lombardiju 1796. te je Milano proglašen glavnim gradom Cisalpinske Republike. Kasnije je proglasio Milano glavnim gradom Kraljevstva Italije, dok je sam okrunjen u katedrali. Po završetku Napoleonove okupacije, Bečki kongres je 1815. Lombardiju, Milano i Veneto vratio Austriji. U to doba, Milano je postao središtem lirske opere, gdje je Mozart napisao tri operna djela, dok je La Scala u samo nekoliko godina postala vodećim teatrom u svijetu, s premijerama Bellinija, Donizettija, Rossinija i Verdija. Ostala značajna kazališta 19. stoljeća bila su La Cannobiana i Teatro Carcano.
18. ožujka, 1848. Milanezi su se pobunili protiv austrijske vlasti, za vrijeme takozvanih "Pet dana Milana" (tal. Le Cinque Giornate), te je feldmaršal Radetzky bio prisiljen privremeno povući se iz grada. Ipak, nakon pobjede na talijanskim snagama kod Custoze 24. srpnja, Radetzky je ponovo uspostavio austrijsku kontrolu nad Milanom i sjevernom Italijom. Međutim, talijanski nacionalisti, predvođeni Kraljevinom Sardinijom, pozivali su na izbacivanje Austrije u interesu talijanskog ujedinjenja. Sardinija i Francuska osnovali su savez i pobijedile Austriju u bitci kod Solferina 1859. Nakon bitke, Milano i ostatak Lombardije priključeni su Kraljevini Sardiniji, koja je ubrzo stekla kontrolu na većinom Italije, te je 1861. preimenovana u Kraljevinu Italiju.
Političko ujedinjenje Italije učvrstilo je trgovačku dominaciju Milana nad sjeverom Italije. Također je dovelo i do nagle izgradnje željeznica što je Milano razvilo kao željezničko čvorište. Brza industrijalizacija pozicionirala je Milano u središte vodeće talijanske industrijske regije, premda je 1890-ih grad bio uzdrman masakrom Bava-Beccaris, pobunom uzrokovanom visokom stopom inflacije. U međuvremenu, kako su milanske banke dominirale talijanskom financijskom sferom, grad je postao vodeći financijski centar u državi. Ekonomski rast Milana doveo je do rapidne ekspanzije gradskog područja i stanovništva krajem 19. i početkom 20. stoljeća.
20. stoljeće
mini|lijevo|180px|Pogled na Piazza del Duomo, početkom 20. stoljeća. 1919., Benito Mussolini organizirao je Crnokošuljaše, koji su formirali jezgru talijanskog fašističkog pokreta. 1922., Mussolini je iz Milana započeo svoj Marš na Rim. Za vrijeme drugog svjetskog rata grad je pretrpio znatna razaranja od britanskih i američkih bombardiranja. Premda je Italija napustila rat 1943., Nijemci su do 1945. držali pod okupacijom većinu zemlje. Neka od najsnažnijih savezničkih bombardiranja odigrala su se 1944., većinom koncentrirana u okolici centralne željezničke stanice. 1943., porastao je otpor njemačkoj okupaciji te je u Milanu bilo znatnih borbi.
Pri kraju rata, američka 1. oklopna divizija napredovala je prema Milanu u sklopu sjevernotalijanske operacije u proljeće 1945., ali prije ulaska u grad, članovi talijanskog pokreta otpora ustali su otvorenom pobunom i oslobodili grad. Nedaleko Milana, u mjestu Dongo, Mussolini i još nekoliko članova Talijanske Socijalne Republike (Repubblica Sociale Italiana, ili RSI) zarobiljeni su od pokreta otpora i pogubljeni. Dan kasnije, 29. travnja, 1945., tijela su dovedena i Milano i obješena naglavačke na trgu Piazzale Loreto.
Nakon rata u gradu je bio smješten logor za Židove izbjegle iz Austrije. U doba "ekonomskog čuda" (Boom economico) 1950-ih i 1960-ih veliki val unutrašnje imigracije, posebno s juga Italije, naselio se u Milanu te je 1971. stanovništvo dostiglo 1 723 000. Populacija Milana započela je opadati krajem 1970-ih. U posljednjih 30 godina skoro jedna trećina ukupnog gradskog stanovništva preselila se u vanjska područja grada s novim predgrađima i manjim gradovima koji su nikli oko samog Milana. U isto doba grad je počeo privlačiti povećani tijek strane imigracije, što je posebno istaknuto naglim proširenjem kineske četvrti, okruga u okolici ulica Paolo Sarpi, Via Bramante, Via Messina i Via Rosmini, nastanjenog kineskim imigrantima iz Zhejianga, danas jednoj od najpitoresktnijih gradskih četvrti. U Milanu također živi trećina svih Filipinaca u Italiji, njih oko 30 000 i u stalnom porastu, s prosječnom stopom nataliteta od 1000 rođenih godišnje. Ukupno, stanovništvo Milana posljednjih se godina naizgled stabiliziralo, te je od 2001. zabilježen samo neznatni porast populacije.
Gradska uprava
mini|desno|180px|Devet milanskih okruga.
Administrativna podjela
Milano je podijeljen na administrativna područja, ili Zone. Do 1999., grad je bio podijeljen na 21 Zonu; ali tada ih je gradska uprava odlučila smanjiti na 9. Danas, Zona 1 je "povijesno središte" grada, područje unutar španjolskih zidina; dok ostalih osam pokrivaju područje od Zone 1 do granica gradskog područja.
Topografija
Milanska provincija smještena je u centralno-zapadnom području nizine rijeke Po, između rijeka Ticino i Adda, i također između rijeke Po i prvih uzvisina Alpa. Površina gradskog područja je 181 km² dok je nadmorska visina 122 m.
Klima
Prosječne su temperature -4/+6°C u siječnju i +15/+28°C u srpnju. Snježne padaline relativno su uobičajene po zimi, iako su posljednjih 15–20 godine opale po učestalosti i obimu. Povijesni prosjek u zoni Milana je između 35 i 45 cm; povremeno se događaju pojedine snježne oborine s preko 30–50 cm u 1–3 dana, s rekordnih 80–100 cm za vrijeme poznatog snijega siječnja 1985. Vlaga je dosta visoka tokom cijele godine te se godišnje padaline kreću oko 1000 mm. Prema stereotipnom imidžu, grad je često pokriven maglom karakterističnom za bazen rijeke Po, premda je uklanjanje rižinih polja kod južnih predgrađa, efekt otoka urbane vrućine i smanjenje razine zagađenja posljednih godina taj fenomen smanjilo, barem u središtu grada.
Arhitektura
Carica Marija Terezija Austrijska bila je zaslužna za znatne obnove provedene u Milanu tokom 18. stoljeća. Potakla je duboke društvene i građanske reforme, kao i izgradnju mnogih građevina koje su i danas na ponos gradu, kao čuveno kazalište Teatro alla Scala, otvoreno 3. kolovoza, 1778., i danas jedna od vodećih svjetskih opernih kuća. Austrijska vladarica također je raznim projektima poticala i kulturu, kao pretvaranje starog Jezuitskog koledža u okrugu Brera, u znanstveni i kulturni centar s bibliotekom, astronomskim opservatorijem i botaničkim vrtom, današnja umjetnička galerija i akademija lijepih umjetnosti Brera.
Tokom druge polovice 19. stoljeća, Milano je preuzeo status glavnog industrijskog grada poluotoka, čiju su urbanizaciju nadahnule druge europske metropole, središta tehnoloških inovacija koja su simbolizirala drugu industrijsku revoluciju i sukladno, velike društvene promjene koje su pokrenule. Velika Galerija Vittorio Emanuele II, natkriveni prolaz koji povezuje Piazza del Duomo i trg nasuprot teatru La Scala, izgradio je između 1865. i 1877. Giuseppe Mengoni, u čast Viktora Emanuela II., prvog kralja ujedinjene Italije. Prolaz je pokriven lukom od stakla i lijevanog željeza, često korišten dizajn u arkadama 19. stoljeća, kao Burlington Arcade u Londonu, prototipu niza većih trgovačkih arkada. Burni period 20. stoljeća, radi naglog ekonomskog razvoja praćenim povećanjem stanovništva i osnivanjem novih četvrti, ali također i snažnog poleta ka arhitektonskoj obnovi, stvorio je neka od vrhunskih arhitektonskih djela u Milanu, kao Centralna željeznička stanica (1906. - 1931.), koja se ističe više svojim velikim dimenzijama nego mješavinom stilova, neboder Pirelli (1955.-59.) Gioa Pontija, Torre Velasca (1958.), nove stambene četvrti, u novije doba izgradnja sajamskog centra u Rhou, i prekvalifikacija nekadašnjih industrijskih zona u suvremene stambene i uslužne četvrti, kao poslovna i stambena četvrt City Life.
Parkovi i vrtovi
mini|desno|175px|Giardini Pubblici di Porta Venezia, među najstarijim je javnim parkovima u Milanu. Unatoč činjenici da Milano raspolaže s vrlo malo zelenih površina u usporedbi s drugim gradovima iste veličine, grad se ponosi velikom raznolikošću parkova i vrtova. Prvi javni parkovi bili su otvoreni 1857. i 1862. kao rad arhitekta Giuseppea Balzaretta, smješteni u "okrugu zelenih parkova" u zoni Piazzale Oberdan (Porta Venezia), Corso Venezia, Via Palestro i Via Manin. Većinom su bili neoklasičnog stila i predstavljali tradicionalne engleske parkove, sa velikim botaničkim bogatstvom. Najznačajni parkovi u Milanu su Parco Sempione (kraj dvorca Castello Sforzesco), Parco Forlani, Giardini Pubblici, Giardino della Villa Comunale, Giardini della Guastalla i Parco Lambro. Parco Sempione veliki je javni park, smješten između Castello Sforzesco i Slavoluka Mira (Arco della Pace), kraj trga Sempione. Izgradio ga je Emilio Alemagna i sadrži napoleonsku arenu, javni akvarij (Civico Acquario di Milano), toranj, izložbeni centar, nekoliko jezera i biblioteku. Parco Forlani s 235 hektara najveći je park u Milanu,, sadrži brežuljak i jezero. Giardini Pubblici (javni vrtovi) među najstarijim je postojećim parkovima u Milanu, osnovan 29. studenog, 1783., i dovršen oko 1790. Englesko-neoklasičnog je stila, s jezerom, prirodoslovnim muzejem (Museo Civico di Storia Naturale di Milano) i neoklasičnom Villa Reale. Giardini della Guastalla također jedan je od najstarijih parkova u Milanu, koji se većim dijelom sastoji od ukrašenog ribnjaka.
U Milanu se također nalaze i tri značajna botanička vrta: Orto Botanico Didattico Sperimentale dell'Università di Milano (manji botanički vrt kojim upravlja botanički institut), Orto Botanico di Brera (osnovan je 1774. na zahtjev carice Marije Terezije, i obnovljen 1998., nakon nekoliko godina zapuštenosti) i Orto Botanico di Cascina Rosa.
Demografija
Prema procjeni iz travnja 2009. sam grad naseljava 1 301 394 stanovnika. Od najvećeg broja stanovnika, dosegnutog 1971., grad je izgubio skoro jednu trećinu populacije, većinom radi migracije u prigradska područja (urban sprawl) kao posljedica deindustrijalizacije tokom posljednja tri desetljeća. Gradsko područje Milana, koje se uglavnom poklapa sa administrativnom provincijom, peto je najveće u E.U. s procijenjenim stanovništvom od 4,3 milijuna. Rast mnogih predgrađa i satelitskih naselja u okolici grada od velikog ekonomskog booma 1950-ih i 1960-ih, definirao je opseg i strukturu metropolitanskog područja, te svakodnevno kretanje ljudi izaziva predodžbu da su socioekonomske veze proširile se daleko iza granica grada i provincije, na područje preko cijelog središnjeg dijela regije Lombardije, s ukupno 7,4 milijuna stanovnika. Smatra se da je metropolitanska zona Milana dio urbanizacijskog koridora zapadne Europe nazvanog "Plava banana", europskog područja s najvećim stanovništvom i industrijskom gustoćom.
Imigracija
Od kraja drugog svjetskog rata, Milano je primio dva vala masovne imigracije, prvi iz same Italije, drugi iz inozemstva. Oba vala korespondirala su s dvije različite ekonomske faze. Prva imigracija koincidirala je s ekonomskim "čudom" 1950-ih i 1960-ih, periodom izvanrednog rasta temeljenog na klasičnoj industriji i javnim radovima. Druga imigracija zbila se u pozadini vrlo različite ekonomije, koncentrirane oko usluga, male industrije i postindustrijskih aktivnosti. Prva imigracija ticala se Talijana, iz ruralnih krajeva, planina i gradova na jugu, istoku i drugih provincija Lombardije. Druga se ticala stranaca iz mnoštva zemalja, ali pretežno Sjeverne Afrike, Južne Afrike, Sjeverne Amerike, Južne Amerike, Azije, Južne Azije, Oceanije, Europe, Europske unije i Istočne Europe. Do kraja 1990-ih, 10% stanovništva Milana odnosilo se na stranu imigraciju, velikom većinom zaposlenu u uslužnom sektoru niske razine (radnici u restoranima, čistači, kućna posluga) ili u tvornicama. Do siječnja 2008. talijanski nacionalni statistički institut (Istituto Nazionale di Statistica ISTAT) procijenio je da je u Milanu živjelo 181 393 ljudi rođenih u inozemstvu, ili 13,9% ukupnog stanovništva.
Ekonomija
mini|lijevo|180px|Komercijalna Banka (Banca Commerciale), jedna od najznačajnih u Milanu i Italiji. Milano, jedan je od najvećih svjetskih financijskih i poslovnih centara, s BDP-om 2004. od 241,2 milijarde Eura. Metropolitansko područje Milana ima 4. najveći BDP u Europi, koje bi kao zasebna država, zauzelo bi 28. mjesto među najvećim svjetskim ekonomijama, skoro kao cijelokupna Austrijska.
U gradu je sjedište talijanske burze (Borsa Italiana), dok je okolica grada (Hinterland) najveće industrijsko područje u Italiji. Peter J. Taylor i Robert E. Lang s Brookings Institution, uključili su ga među deset "Alfa svjetskih gradova" u ekonomskom izvještaju "U.S. Cities in the 'World City Network" .
Krajem 12. stoljeća cvao je obrt te je izrada oklopa bila najznačajnija industrija. U to doba, započeti su radovi na navodnjavanjima koji i danas čine plodnom lombardijsku ravnicu. Razvoj trgovine vunom dao je prvi poticaj proizvodnji svile.
Industrijska revolucija u Sjevernoj Europi pružila je novi značaj području sjeverno od Milana, na trgovačkom putu prema Alpama, te su izgrađeni mlinovi na mnogim rijekama i potocima. Sredinom 19. stoljeća jefitnija svila počela se uvoziti iz Azije te je nametnik phylloxera uništavao svilu i proizvodnju vina. Radi toga više je zemlje dodijeljeno industijalizaciji. Tekstilnu industriju pratila je metalska, strojarska i izrada namještaja.
Danas, Milano je značajan centar proizvodnje tekstila i odjeće, automobila, kemijske industrije, industrijskih alata, teških strojeva, te izdavačke i glazbene industrije.
Izložbeni centar sajma FieraMilano bio je poznat kao "FieraMilanoCity", danas porušen, osim nekoliko zgrada povijesne vrijednosti (uključući i velodrom iz 1920-ih), radi razvoja nove četvrti CityLife, na povoljnoj poziciji nedaleko središta grada. Novi sajamski prostor, u sjeverozapadnom predgrađu Rho, otvoren 2005., sajam Fiera Milano čini najvećom takvom manifestacijom u svijetu.