cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Toplina
mini|desno|300px|[[Piranometar je mjerni instrument koji mjeri ukupno Sunčevo zračenje (sa svim valnim duljinama), koje pada na neku vodoravnu plohu.]]
mini|300px|desno|Prema unutrašnjosti [[Zemlja je sve toplija, a u dubinama većim od 18 metara ispod površine vanjske toplinske promjene temperature nemaju utjecaja. Znači, ovdje toplina ne dolazi izvana nego iz unutrašnjosti Zemlje.]]
mini|desno|300px|[[Ogrjevna vrijednost je svojstvena za svaku kemijsku tvar.]]
Subjektivni osjećaj topline dobiva se dodirom s tijelima kojima je temperatura viša (toplo) ili niža (hladno) od temperature ljudskoga tijela. Toplina se objektivno mjeri promatranjem djelovanja ugrijanih tijela na druga tijela (kalorimetrija).
Pojam topline i temperature
Ako stavimo ruku u posudu s vrućom vodom i držimo je nekoliko sekundi, a zatim je stavimo u posudu s toplom vodom, učinit će nam se kao da je ta voda hladna. Stavimo li ruku u hladnu vodu i držimo li je nekoliko sekundi, a onda je uronimo u onu toplu vodu, imat ćemo osjet kao da smo je stavili u vruću vodu. Odatle vidimo da čovječji osjet nije mjerodavan za prosuđivanje stanja nekoga fizikalnog tijela, to jest njegove temperature.
Toplina i temperatura nisu jedno te isto. To najbolje možemo uočiti iz jednog primjera. U dvije po veličini različite prostorije ložimo peć iste veličine tako da trošimo istu količinu goriva na sat; vidjet ćemo da će temperature prostorija biti različite. Veća prostorija imat će manju temperaturu, a manja veću, iako je svaka prostorija, to jest zrak u prostoriji, primio istu količinu topline izgaranjem jednake količine goriva. Dva fizikalna tijela mogu imati istu količinu topline, a različitu temperaturu. Da bi veća prostorija imala istu temperaturu kao manja, morali bismo većoj dati veću količinu topline, to jest morali bismo potrošiti veću količinu goriva. Odatle vidimo da dva fizikalna tijela mogu imati istu temperaturu, ali različitu količinu topline.
Međutim, što je toplina? Na to pitanje odgovara molekularno-kinetička teorija topline. Molekule u tijelima ne miruju, nego se nalaze u stalnom gibanju, čija brzina može biti veća ili manja. Bušenjem, glodanjem, tokarenjem i rezanjem pomoću alatnih strojeva, kao i kod svake obrade materijala alatom, stvara se toplina. Toplina nastaje na osnovu utrošenog mehaničkog rada, a i na račun kinetičke energije. Udarom čekića, koji ima kinetičku energiju, o nakovanj stvara se toplina. Tu se kinetička energija ne pretvara samo u toplinu nego i u energiju zvuka i u mehanički rad potreban za deformaciju tijela. Pri sudaru dvaju tijela prenosi se gibanje, to jest kinetička energija s jednog tijela na drugo. To ne vrijedi samo za velika tijela nego i za sitne čestice, to jest molekule. Kinetička energija čekića pretvara se u kinetičku energiju molekula, to jest u njihovo nevidljivo gibanje. Toplina je, dakle, kinetička energija molekularnog gibanja.
Što tijelo više grijemo, molekule se sve brže gibaju i imaju sve veću kinetičku energiju. Zbog toga se molekule međusobno udaljavaju, pa kruto tijelo taljenjem prelazi u tekuće agregatno stanje. Tekuće tijelo zagrijavanjem prelazi u plinovito agregatno stanje. Molekule vode daljim zagrijavanjem kod vrelišta odlaze u zrak. Voda prelazi u vodenu paru. Para ima toliku kinetičku energiju da tjera parni stroj. Koliki je stupanj toga molekularnog gibanja, kazuje temperatura. Temperatura je, dakle, stupanj toplinskog stanja tijela i o njoj ovisi agregatno stanje tijela.
Onaj dio nauke o toplini koji se bavi toplinom kao jednim oblikom energije i proučava pretvaranje toplinske energije u mehaničku radnju zove se termodinamika. Budući da je to pretvaranje naročito važno kod plinova, to se termodinamika bavi u prvom redu toplinskim promjenama kod plinova.
Količina topline
Želimo li masu od 1 kilogram vode ugrijati na plameniku od 10 °C na 20 °C, trebat će nam određeno vrijeme. Za grijanje 1 kilograma vode na tom plameniku od 10 °C na 30 °C bit će potrebno duže vremena. Za grijanje 2 kilograma vode trebat će dvostruko duže vremena nego za grijanje 1 kilograma vode. Dakle potrebna količina topline za zagrijavanje vode je to veća što je veća masa vode i što je zagrijavamo na višu temperaturu. Prema tome je:
gdje je: Q - količina topline izražena u džulima (J), m - masa vode u kilogramima (kg) i t2 - t1 - razlika temperature u celzijima (°C).
Količinu topline mjerimo kao i svaku energiju u džulima. Međutim, još se upotrebljava kao jedinica topline kilokalorija (kcal). 1 kcal je ona količina topline koja je potrebna da se 1 kilogram vode, kod normalnog tlaka zraka od 760 torra (1 atm), zagrije od 14,5 °C na 15,5 °C. To je zbog toga što količine topline za zagrijavanje 1 kilograma vode, na primjer od 12 na 13 °C ili od 20 na 21 °C, nisu jednake. Međutim su razlike tako malene da se u praksi uzima da je za ugrijavanje 1 kilograma vode za 1 °C potrebna 1 kcal, bez obzira kod koje se to temperature vrši. Kod grijanja mora se toplina dovoditi, a kod ohlađivanja odvoditi. Kilokalorija (kcal), određena pri 15 °C, približno je jednaka 4,1855 kilodžula (kJ).
Za zagrijavanje 1 kilograma željeza trebat će manje vremena nego za zagrijavanje 1 kilograma opeke. Znači da za različite tvari treba različita količina topline da bi se 1 kilogram te tvari ugrijao za 1 °C. Količina topline u J ili kcal koja je potrebna da se 1 kg neke tvari ugrije za 1 °C zove se specifična toplina ili specifični toplinski kapacitet, a označuje se malim slovom c.
Prema tome, ako je za ugrijavanje 1 kg neke tvari potrebna specifična toplina c, to je za ugrijavanje m kg tvari potrebna c ∙ m. Za ugrijavanje m kg tvari od temperature t1 na temperaturu t2 potrebna je toplina:
Specifični toplinski kapacitet
Specifični toplinski kapacitet nekih tvari:
Produkt c ∙ m, to jest količina topline koju treba tijelo mase m kg da se zagrije za 1 °C, zove se toplinski kapacitet fizikalnog tijela.
Kako voda ima veliku specifičnu toplinu, to ju je teško ugrijati. Zagrijana pak voda sadrži veliku količinu topline, što se mnogo iskorišćuje u tehnici. Voda se upotrebljava kao nosilac topline kod centralnog grijanja i u parnim kotlovima (generatorima pare).
Prijenos topline
Toplina se prenosi vođenjem, strujanjem i zračenjem.
Vođenje ili kondukcija
Vođenje ili kondukcija je prijenos topline tako da se dio tijela zagrijava izravnim dodirom s izvorom topline, a susjedni se dijelovi redom dalje zagrijavaju. Ako se, na primjer, jedan kraj metalnoga štapa stavi u peć, toplina se po štapu širi vođenjem. Brzina prenošenja topline to je veća što je veća temperaturna razlika, a ovisi i o samoj tvari. Budući da su dobri vodiči električnih naboja (metali) ujedno i dobri vodiči topline, toplinska se vodljivost pripisuje ponajprije gibanju slobodnih elektrona.
Svako tijelo ne vodi toplinu jednako. Stavimo li u vatru drvenu šipku umjesto metalne, moći ćemo je u ruci držati i onda kada gori. Tijela koja dobro vode toplinu zovemo toplinskim vodičima, a ona koja slabo vode toplinu toplinskim izolatorima. Poluvodiči topline su tijela (kao kremen, mramor, grafit i neke rude) koja toplinu vode slabije od kovina, ali bolje od pravih izolatora. Od tehničkih kovina najbolji vodič topline je srebro, bakar, a zatim aluminij, mjed i željezo. Loši vodiči topline su zrak, a zatim šupljikave tvari kao pluto, azbest, drvena piljevina, kamena vuna, polistiren i drugo. Šupljikave tvari su loši vodiči topline jer imaju u sebi mnogo šupljina, ispunjenih zrakom koji je toplinski izolator. Tekućine su također loši vodiči topline. Da je voda loš vodič topline, pokazuje pokus kada u epruveti punoj vode na dnu imamo pričvršćen led (pričvršćen da ne ispliva), voda može gore već vrijeti, a led se neće još rastaliti. Budući da je zrak loš vodič topline, on sprečava gubitak topline kod dvostrukih prozora. Termos-boca drži dugo toplinu zbog toga što ima dvostruku stijenku iz koje je isisan zrak, pa nema tijela koje bi vodilo toplinu.
Strujanje ili konvekcija
Strujanje ili konvekcija je prijenos je topline u tvarima koje mogu strujati, to jest u tekućinama i plinovima (fluidi). Strujanje nastaje zbog promjene gustoće zagrijavanjem. Ako se, na primjer, voda grije odozdo, donji se slojevi vode ugriju, rašire i smanji im se gustoća, pa se ugrijana voda diže nad hladnu. Slično nastaju i vjetrovi u atmosferi.
Grijanje prostorija pomoću peći osniva se strujanju. Toplina se od peći prenosi po sobi strujanjem zraka. U nekim zgradama vrši se grijanje više prostorija s jednog centralnog mjesta. To je takozvano centralno grijanje. Ako postoji centralno grijanje samo za jedan stan, onda je to etažno grijanje. Prema vrsti sredstva za prenošenje topline centralno grijanje može biti zračno, vodno i parno. Pri zračnom grijanju upotrebljava se kao sredstvo za prenošenje topline zrak. Pri grijanju vodom upotrebljava se kao sredstvo za prenošenje topline voda, a osniva se na prirodnoj cirkulaciji tople i hladne vode. Voda se grije u kotlu koji je obično u podrumu, diže se kroz cijevi i predaje svoju toplinu preko radijatora stambenim prostorijama. Ohlađena voda vraća se drugim cjevovodom u kotao gdje se ponovo ugrije. Da bi se voda u napunjenom sistemu pri zagrijavanju mogla slobodno širiti, na tavanu se obično nalazi ekspanziona posuda koja prima višak vode. Pri parnom grijanju upotrebljava se kao sredstvo za prenošenje topline vodena para od 0,05 do 2 atm (od 100 do 200 kPa). U radijatorima para predaje svoju toplinu stijenama radijatora i tako zagrijava prostoriju.
Povijest
Prve teorije o toplini osnivale su se na shvaćanju da je toplina tvar koja se nalazi pohranjena u svakom tijelu, te da dodirom prelazi iz toplijega tijela u hladnije. To se shvaćanje počelo mijenjati kada je potkraj 18. stoljeća B. Th. Rumford uočio da je toplina razvijena pri bušenju topovskih cijevi razmjerno utrošenomu mehaničkom radu. J. P. Joule pokusima je 1843. pokazao da rad može prelaziti u toplinu. Jouleova toplina je toplina koju proizvede električna struja prolaskom kroz električni vodič tijekom nekoga vremena, jednaka je umnošku električnoga otpora, kvadrata jakosti električne struje i vremena.
Sredinom 19. stoljeća razvili su R. J. E. Clausius, L. Boltzmann i drugi kinetičku teoriju plinova prema kojoj je toplina rezultat mehaničkoga gibanja molekula. To je gibanje prvi uočio R. Brown (Brownovo gibanje). U kinetičkoj teoriji plinova temperatura tijela dovodi se u vezu s prosječnom kinetičkom energijom mehaničkoga gibanja molekula. Zagrijavanje tijela je povećanje kinetičke energije molekula.
Sunce
Sunce je najveći izvor toplinske energije na čijoj površini vlada temperatura od 5 778 K (5 505 °C), a u unutrašnjosti se penje na milijune stupnjeva. Svaki cm2 Zemljine površine na koju pada Sunčeva svjetlost okomito prima u minuti prosječno 1,94 cal, to jest 1,36 W/m2. Ta se količina topline zove Sunčeva ili solarna konstanta. Pri tome se misli na površinu koja se nalazi na gornjoj granici Zemljine atmosfere, jer atmosfera upija znatan dio te topline tako da na samu Zemljinu površinu dolazi prosječno pola te vrijednosti.
Sunčeva energija je najvažnija za život na Zemlji. Na primjer energija vodenih slapova je nastala od Sunčeve energije jer zagrijavanjem vode nastaje ishlapljivanje; vodena para se diže uvis, pa onda pada na Zemlju u obliku oborina kiše ili snijega. Sunčeva energija omogućuje rast bilja koje sakuplja tu energiju. Prirodna goriva, na primjer ugljen, nastala su iz biljaka koje su u davno vrijeme došle pod Zemljinu koru. Prema tome vidimo da sva raspoloživa energija dolazi uglavnom sa Sunca.
Zemlja
Zemlja je također izvor topline. Prema unutrašnjosti Zemlja je sve toplija, a u dubinama većim od 18 metara ispod površine vanjske toplinske promjene temperature nemaju utjecaja. Znači, ovdje toplina ne dolazi izvana nego iz unutrašnjosti Zemlje. Na svakih 100 metara prema središtu Zemlje temperatura poprečno raste za 3 °C.
Kemijska energija
Kemijska energija, sadržana u različitim kemijskim tvarima, oslobađanjem se pretvara u toplinu. Najobičnija pojava topline nastaje kemijskim spajanjem tvari s kisikom, a taj se proces naziva oksidacija. Ako se pri tom javlja plamen, to je gorenje. Tvar iz koje dobivamo izgaranjem toplinu za kućnu i tehničku upotrebu zove se gorivo. Toplina izgaranja goriva je njegova ogrjevna vrijednost ili ogrjevna moć, a to je ona količina topline koju potpunim izgaranjem razvije 1 kilogram goriva. Ogrjevna moć goriva određuje se takozvanom kalorimetrijskom bombom. U toj posudi nalazi se čisti kisik pod tlakom do 25 bara. Ta je bomba smještena u posudi koja je napunjena vodom. Kada gorivo izgori voda se ugrije. Iz toplinskog kapaciteta posude i bombe, i povišenja temperature vode možemo izračunati ogrjevnu moć goriva. Za plinove se ogrjevna moć navodi u m3. Tako je na primjer ogrjevna moć kamenog ugljena od 7 000 kcal/kg (7 000 ∙ 4,186 = 29 302 kJ/kg = 29,3 MJ/kg) do 8 000 (8 000 ∙ 4,186 = 33 488 kJ/kg = 33,5 MJ/kg), koksa 29,3 MJ/kg, benzina 46 MJ/kg, rasvjetnog plina od 17 do 30 MJ/m3.
Atomska ili nuklearna energija
Izvor kemijske energije su procesi koji se zbivaju između atoma odnosno molekula pojedinih kemijskih elemenata. Kako su atomi sastavljeni od najsitnijih čestica, kao što su protoni, neutroni i elektroni, to procesi koji se zbivaju između tih najsitnijih čestica stvaraju nuklearnu ili atomsku energiju. Nuklearna energija je mnogo veća od kemijske, ali se i ona konačno pretvara u toplinsku energiju.
Gertwiller
Gertviler je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Alzas, u departmanu Donja Rajna koja pripada prefekturi Selestat Erštajn.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 868 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 177 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 4,89 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 180 metara (maksimalnoj 245 m, a minimalnoj 165 m).
Kijevska Rusija
Kijevska Rusija (staroruski: Кыѥвьска Рѹсь – "Kijevska Rus'", ili samo Рѹсь – "Rus'", ili Рѹсьскаѧ землѧ – "Ruska zemlja"; Київська Русь; Киевская Русь; Кіеўская Русь) je prva istočnoslavenska država koja se pojavila pod istočnoslavenskim plemenom Poljanima i Vikinzima u 9. stoljeću na području današnje Ukrajine, Bjelorusije i zapadne Rusije. Stepe, šume i rijeke su odredile njezinu dinamičnu povijest. Kršćanstvo je primila u 10. stoljeću od Bizanta, stoljeće kasnije postala je kulturno najrazvijenija država u Europi ostvarivši pritom čvrste veze sa zapadnim dinastijama, a napadi Mongola tijekom 13. stoljeća rascjepkali su je na više manjih kneževina.
Izgubivši ključno stepsko područje na prostoru danas središnje Ukrajine, svoje službeno političko središte premjestila je u zapadnu kneževinu Vladimir-Volinj. Prvo kolektivno ime naroda Kijevske Rusi bilo je ime Rusini-Rusiči, kojeg su zadržali Ukrajinci sve do 20. stoljeća. Dio istočnoslavenskih i finskih plemena u sklopu Kijevske Rusi, koristio je kontinuirano plemenska imena i nakon raspada države. Rusi, Ukrajinci i Bjelorusi u sklopu Kijevske Rusi, stekli su neke zajedničke kulturološke karakteristike koje su se zadržale do danas.
Napomena: U hrvatskoj literaturi često se koristi i termin Kijevska Rusija premda suvremeni stručnjaci s Filozofskog fakulteta, odjela rusistike i ukrajinistike, upućuju na korištenje termina Kijevska Rus' jer ima veću autentičnost od prethodnog naziva. Oba termina se uvažavaju, ali se ne smatraju podjednako autentičnim.
Osnivanje i širenje države
Srednjovjekovni grad Kijev oko 441. godine osnovali su preci današnje ukrajnske nacije Poljani (istočnoslavensko pleme). Kroz sljedećih 5. stoljeća, kijevsku okolicu su posjećivale mnogobrojne slavenske, grčke, finske i germanske grupe doseljenika, među kojima su se posebno isticali vješti ratni plaćenici Varjazi. Varjazi su se sve više mješali s lokalnim slavenskim stanovništvom i time utjecali na političke odnose u cjelokupnom okruženju. Varjazi su svoju ratničku kulturu prenosili na prostor današnje Ukrajine posebno zbog vrlo razvijenih trgovinskih i kulturnih riječnih puteva između Baltičkog i Crnog mora. Askold i Dir su prema pojedinim povijesnim zapisima prvi varjaški vojskovođe koji su napali i smjenili dotadašnju poljansku dinastiju kneževa s dvora u Kijevu. Vojskovođa Oleg u službi varjaške dinastije Rjurik, u ključnom savezništvu s Poljanima 878. ubio je Askolda i Dira te je sebe postavio za vladara buduće istočnoslavenske države Kijevske Rusi (878.-1240.). Kulturno najrazvijenije slavensko pleme Poljani imalo je ključnu ulogu u početnom formiranju države i stvaranju njezinog slavenskog identiteta. Uslijedilo je svojevrsno vojno-političko zajedništvo između domicijalnih slavenskih Poljana i slaveniziranih Varjaha, koje će na vrhuncu u 11. stoljeću rezultirati stvaranjem najveće europske države.
mini|282px|Karta prikazuje glavne trgovačke puteve [[Vikinzi|Vikinga početkom 8. stoljeća. Ljubičastom linijom je označen glavni Trgovački put od Vikinga do Grka preko rijeke Dnjipra. Crvenom bojom je označen Volgin trgovački put prema arapskim zemljama. Ostali sporedni trgovački putevi su označeni narančastom bojom.]]
Frane Duplančić
Frane Duplančić Kota  (Split, 26. ožujka 1921. - Split, 1. studenog 2003.), splitski nogometaš koji je igrao sredinom 20. stoljeća. Bio je predratni junior Hajduka, igrao na poziciji lijevog beka.
Kijevska Rusija
Objedinjavanje slavenskih plemena
Nakon što je Oleg umro, zamjenio ga je knez Igor (912.-945.). Prema povijesnim zapisima moguće je iščitati da Igor nije bio toliko obožavan kao njegov prethodnik Oleg, a u bizantskim zapisima okarakterizirali su ga kao nemilosrdnog utjerivača nametnutih danaka koji su trebali osigurati veliku robnu odnosno trgovinsku razmjenu Kijevske Rus’i s Bizantskim carstvom. Tada središnjom Kijevskom Rusi po prvi puta kola ideja o jedinstvenosti staroruskog naroda širih prostora u sklopu državne zajednice odnosno naroda koji se razlikuje od ne-ruskog izvan tih granica. Mnogobrojna zastupljenost slavenskih plemića u kijevskom dvoru jača tu ideju koja zagovara jaču centralizaciju mlade države. Kako bi stekao čvrstu centraliziranu vlast u Kijevu, Igor je poveo sukobe sa susjednim jakim ukrajinskim plemenima Uličima i Derevljanima nastojeći ih u političkom smislu podrediti, no zbog toga je i poginuo 945. tijekom bitke s Derevljanima. Naslijedila ga je njegova žena i udovica Olga (945.-962.), poznata i kao Helga, koja je željela osvetiti njegovu smrt te je povela vrlo nemilosrdan rat protiv Derevljana koje je u konačnici porazila. Objedinjavanjem plemena Poljana, Duljiba, Derevljana i Uliča, kijevska vojska je stekla respektabilnu snagu koja je bila u stanju učvstiti granice Kijevske Rusi i povesti utjecajne ratove protiv neslavenskih naroda u širem okruženju. Kneginja Olga prema povijesnim zapisima predstavlja osobu koja je, uz daljnje proširivanje granica Kijevske Rusi, prva počela prenositi kršćanske vrijednosti u Kijevsku Rus'. Pretpostavlja se da je u kijevskom okruženju prva prešla na kršćanstvo 955. godine. Njezini posjeti Carigradu predstvljali su novi oblik komunikacije između dvije moćne države, koje su sve više imale karakteristike prosvjetne i duhovne suradnje. Ipak, Olgino susretanje s kršćanskim vrijednostima u vlastitoj državi s relativno vojničkim svjetonazorom nije tada ostavilo mnogo traga na njezino okruženje i lokalno starorusko stanovništvo.
Frane Duplančić
U prvoj momčadi nije puno nastupao, jer je tu poziciju pokrivao tada neprikosnoveni Jozo Matošić. Rat mu prekida karijeru, no kao bivši junior dobiva poziv i prikljućuje se 1944. obnovljenom Hajduku na otoku Visu. Nastupa na tadašnjim susretima po Italiji, Malti i drugdje. Sa Hajdukom dočekuje i konac rata. Za hajduk ima zabilježenih svega 8 prijateljskih nastupa, i nijedne službene. Nakon rata igra u splitskom nogometnom klubu Mornar. Potom nastupa za nogometne klubove Elektra i Izolator koji su bili klubovi radnih kolektiva. Igrao je potom i u Arsenalu - klubu koji je to ime nosio od 1951. - 1953. da bi potom promijenio (vratio) svoje starije ime RNK Split.
Vidi
Joško Duplančić (40/4), Mario Duplančić (8/0) i Branko Duplančić (1/0)
Bagmalečki okrug
Bagmalečki okrug je jedan od 27 okruga u pokrajini Huzestan na jugozapadu Irana. Glavni grad okruga je Bag-e Malek.
Kijevska Rusija
Širenje države pod Svjatoslavom I.
Oljhu je sa svojih dvadeset i dvije godine naslijedio njezin sin Svjatoslav (964.-972.), zapamćen kao hrabri vojskovođa koji je utjecaj iz Kijeva proširio gotovo cijelom istočnom Europom. Svjatoslav je svoje ratove započeo na istočnim granicama Kijevske Rusi jer je želio poraziti Hazare koji su predstavljali prijetnju Kijevu. Nakon dvije godine rata Svjatoslav 966. poražava Hazare i uništava njihovo središte u gradu Sarkilu. Oslobodivši trgovački put prema Kaspijskom jezeru, prisilio je neslavenska plemena Jasiane i Kasogiane sa sjevernog Kavkaza da plaćaju danak. Potom nešto sjevernije napada i poražava Bugare uz rijeku Volgu. U istoj sredini, Svjatoslav 966. podređuje dugotrajan otpor slavenskog plemena Vjatiča te im ujedno određuje danak. Godine 967. okreće se prema zapadnim granicama Kijevske Rusi i uz sugestije bizantskog cara napada Bugare na Balkanu, poražava njihovu vojsku i osvaja oko 80-tak bugarskih gradova. Stječe time kontrolu na rijeci Dunav, kao važnom trgovačkom središtu te se pretpostavlja da je namjeravo širiti kijevski utjecaj na središnjem Balkanu. Nakon što je Svjatoslav prethodno porazio Hazare na jugoistoku granica Kijevske Rusi, neočekivano se otvorio prolaz jakom nomadskom plemenu Pečenezima, koji su počeli povremeno vršiti snažne vojne prepade na središnje odnosno južne prostore Kijevske Rusi. Bizantski vladari, u vrlo uspješnoj ekspaniziji Svjatoslava prema južnom Balkanu, vidjeli su opasnost za svoje carstvo te su uspjeli uvjeriti Pečenege da napadnu i ugledan Kijev dok je Svjatoslav na ratištu izvan svoje zemlje. Svjatoslav se s Balkana odmah vratio u Kijev i pružio snažan otpor Pečenezima koji su se povukli na teško kontrolirane stepske prostore uzduž južne granice Kijevske Rusi. Pečenezi kao vješti nomadski ratnici, duže vrijeme nisu dozvoljavali da se u današnjoj jugoistočnoj Ukrajini uspostavi potpuna kontrola kijevskih kneževa što je narušavalo trgovinske odnose uzduž rijeke Dnjipra koja vodi prema Crnom moru i Bizantu.
Univerzitet u Adelaideu
Sveučilište u Adelaideu (eng. The University of Adelaide; kolokvijalno Adelaide University ili Adelaide Uni) je državno sveučilište u Adelaideu osnovano 1874. godine. Sveučilište u Adelaide u je treće najstarije sveučilište u Australiji, a tokom svog postojanja je iznudilo ukupno pet nobelovaca.
Kijevska Rusija
Širenje države pod Svjatoslavom I.
Nova opasnost po Kijev prislilia je Svjatoslava da razmišlja o podjeli kontrole nad povećom državom jer je on stalno ratovao izvan nje. Odredio je da njegov najstariji sin Jaroslav čuva vlast u Kijevu, sin Oleg da čuva zapadnu okolicu Kijeva i upravlja Derevljanima, a sin Vladimir je trebao čuvati vlast na sjeveru u Novgorodu, također važnom trgovačkom središtu. Nakon podjele vlasti u Kijevskoj Rusi, 969. Svjatoslav se vratio na Balkan s namjerom da napadne Bizantsko carstvo koje je isprovociralo napad Pečenega na Kijev. Udružena bizantsko-bugarska vojska pružala je dugotrajan i snažan otpor manjoj vojsci Svjatoslava te je u blizini grada Dorostola poražen. Potom je Svjatoslav bio prisiljen potpisati primirje s Bizantskim carstvom te ujedno i povlačenje svoje vojske. Prilikom povlačenja 972. kod otoka Hortecja na rijeci Dnjipru, iz zasjede su ih napali Pečenezi te je u tom sukobu Svjatoslav ubijen. Zasigurno prvi slavenski i ujedno kijevski knez Svjatoslav, njegov markantan stil odijevanja i ratnički stil vladanja, duboko se zadržao u svijesti ukrajinskog naroda sve do 15. stoljeća kada se na donjem toku rijeke Dnjipra pojavljuju zaporoški kozaci, koji su prije svega vragolastim mentalitetom, dotjerivanjem i stilom ratovanja nalikovali na Svjatoslavovu starorusku vojsku.
Univerzitet u Adelaideu
Centralni kampus sveučilišta nalazi se u centru Adelaidea, u neposredenoj blizini Umjetničke galerije Južne Australije, Muzeja Južne Australije i Državne biblioteke Južne Australije. Osim centralnog, sveučilište ima još četiri kampusa diljem savezne države te jedan kampus smješten u Singapuru.
Među najznačajnijim studentima sveučilišta su nobelovci William Lawrence Bragg (Fizika, 1915.), Howard Florey (Fiziologija ili medicina, 1945.) te Robin Warren (Fiziologija ili medicina, 2005.), dok su među znakovitim profesorima sveučilišta također nobelovci, William Henry Bragg (Fizika, 1915.) te John Maxwell Coetzee (Književnost, 2003.).
Kijevska Rusija
Širenje države pod Svjatoslavom I.
U vrijeme Svjatoslava, Kijevska Rus' se protezala s jugozapada od planina Karpata preko rijeke Dnjipra i šire okolice grada Kijeva pa prema sjeveru i široj okolici grada Novgoroda. Ostala je pod vlašću tri brata Jaroslava, Olega i Vladimira. U sljedećem razdoblju oni su međusobno zaratili kako bi stekli samostalnu kontrolu nad državom. U međusobnom ratu bili su potpomognuti čak i svojim neprijateljima iz bliskog okruženja. Česti sukobi oko preuzimanja vlasti u Kijevu bili su posljedica drugačijeg i intrigantnog načina nasljeđivanja prijestolja. Dok je u drugim tadašnjim europskim dinastijama bio običaj da se vlast prenese s oca na najstarijeg sina, vlast u Kijevu se prenosila sa starijeg na mlađeg brata te s najmlađeg ujaka na najstarijeg nećaka. Takav postupak preuzimanja vlasti često je rezultirao međusobnim ratovanjem unutar porodica.
Reorganizacija i konsolidacija države
Kijevska Rus' je tijekom svog dinamičnog širenja u 9. i 10. stoljeću obuhvatila različita plemena odnosno narode šireg prostora, ali glavninu populacije u sklopu proširenih granica činili su upravo budući Istočni Slaveni. Među slavenskim plemenima također su postojale manje etničke, jezične, kulturne i religijske razlike, ali nisu predstavljale barijeru u nakani sljedećeg kijevskog kneza Vladimira I. da pokuša napraviti svekoliku unutarnju konsolidaciju države kako bi učvrstio njezine granice u eventualnim sukobima s ostalim nerus'kim (staroruskim) narodima. Za vrijeme njegovog vladanja, pridošli skandinavski ratnici koji su ratovali zajedno sa slavenskim plemenima, gotovo posve su se asimilirali s većinskim slavenskim stanovništvom. U državnu zajednicu sada su bila uključena i finska plemena na krajnjem sjeveroistoku te pojedina baltska plemena u zapadnom dijelu države. Dio tih plemena se asimlirao sa slavenskim, dok je dio njih sačuvao svoju kulturnu i drugu autnomiju, ali ne i političku.
Prihvaćanje kršćanstva pod Vladimirom Velikim
Nakon što je 980. Vladimir I. (980.-1015.) nadživio svoju braću i preuzeo kontrolu nad Kijevskom Rusi, započeo je s objedinjavanjem pograničnih okupiranih područja sa središtem u Kijevu. Nakon što je pobjedio problematične Pečenege na južnim granicama države, današnje južne Ukrajine, oni su i dalje predstavljali prijetnju za Kijev i slobodno trgovanje duž rijeke Dnjipra koja je predstavljala jedinstven trgovački prolaz na otvoreno Crno more. Problematična vanjska i unutranja nestabilna situacija prisilila je Vladimira I. razmotriti nove trgovinske puteve uz zapadne granice države te tako napada istočne prostore današnje Poljske. Potiskuje Ugare u jugozapadnim krajevima zemlje i stječe čvrstu kontrolu nad širim prostorom. U cijeloj Kijevskoj Rusi jedini ozbiljniji otpor i dalje su pružala ratoborna plemena na sjeveroistoku podno rijeke Volge, prostoru gdje su uglavnom živjela finska plemena Muromi, Meščere i Marijci te nešto južnija susjedna slavenska plemena Vjatiči i Radimiči. Zbog nepoštivanja vlasti u Kijevu, Vladimir I. ih je u razdoblju između 982. i 984. tijekom dva navrata ponovno nadvladao i politički podredio.
mini|350px|desno|Pokrštavanje kijevskog kneza [[Vladimir I., veliki knez Kijeva|Vladimira I. (Volodymyra I.) i prihvaćanje kršćanske religije 988. godine.]]
Nemirnost pojedinih slavenskih plemena na sjeveroistoku države naveli su Vladimira I. da ozbiljno razmisli o unutarnjoj konsolidaciji države i kako premostiti unutarnje kulturološke i druge različitosti. Koncept religijskog jedinstva i hijerarhijske organizacije crkvi trebao je poslužiti kao model za izgradnju stabilne države. Ipak, trebalo je pripaziti za koju religiju se opredijeliti jer je to moglo imati negativan utjecaj u političkim i vojnim odnosima s utjecajnim susjednim državama. Nakon proučavanja religiozne i međunarodne političke tematike, Vladimir I. se odlučio prijeći na kršćanstvo s kulturom karakterističnom za Bizantsko carstvo. Službeno je prihvatio Kršćanstvo 988. godine u gradu Hersonesu, kada je počeo s pokrštavanjem populacije u cijeloj Kijevskoj Rusi, koja je do tada imala uglavnom poganska vjerovanja. Nad onima koji su se protivili novim kršćanskim vjerovanjima često se provodilo prisilno pokrštavanje. Zahvaljući sličnim kulturološkim karakteristikama, proces pokrštavanja u ranoj fazi uspješno je prihvaćen u središnjoj Kijevskoj Rusi, odnosno na prostorima Ukrajine i južnog dijela Bjelorusije, ali na sjeveroistoku države i dalje je postojao dugotrajan i jak otpor poganskog stanovništva. Generalno, uvođenje kršćanstva naglo je razvilo kulturnu i arhitektonsku tradiciju u Kijevskoj Rusi koja je u mnogo čemu nalikovala onoj iz Bizantskog carstva. Vladimir I. je također započeo s proizvodnjom srebrnih i zlatnih kovanica, na kojim je s jedne strane bio iscrtan njegov lik, a s druge grb Trizub, danas službeni grb Ukrajine. Ćirilično pismo tada postaje sve više raspostranjenije, a mnogi napisi na raznim predmetima upućuju na široko raširenu pismenost među pučanstvom.
Sarahsville, Ohio
Serasvil je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Kijevska Rusija
Prihvaćanje kršćanstva pod Vladimirom Velikim
Za svojeg vladanja Vladimir I. je pridonijeo upečatljivom i snažnom razvijanju Kijevske Rusi i njezinog kulturnog utjecaja iz Kijeva, koji će u kasnijem razdoblju biti prenešen na sve buduće Istočne Slavene. Vladimir I. je u konačnici također nastojao uspostaviti mirne odnose s Poljacima, Ugarima i Bohemima što mu je pošlo za rukom. Jedini ozbiljan problem za Kijev bili su Pečenezi koji su s jugoistoka današnje Ukrajine i dalje često upadali na južne prostore Kijevske Rusi pljačkajući njezino materijalno bogatstvo. Vladimir I. je poveo nekoliko ratova protiv njih u razdoblju između 992. i 997. te je uspostavio jake vojne utvrde koje su trebale štiti grad Kijev od njihove najezde. Duž ukrajinske stepe tada su razasute brojne vojne utvrde koje su štitile Kijevsku Rus' s jugoistoka, a grad Perejaslav u blizini Kijeva predstavljao je glavno obrambeno središte jugoistočnih granica ogromne države. Vladimir I. je svoju administrativnu vlast podjelio među svojim sinovima: Jaroslav je postavljen u Novgorodu, budući nasljednik države Svjatopolk (1015.-1019.) je postavljen u Turivu, Boris u Rostovu, Glib u Muromu, Svjatoslav je vladao u zemlji Derevljana, Izjaslav u Polotsku, a Mstislav u Tmutorokanu. Nakon smrti Vladimira I. 1015. godine, došlo je do sukoba između njegovih sinova, i to je trajalo naredne četiri godine. Posebno komešanje nastalo je kod grada Novgoroda, koji je kao drugo važno trgovačko središte predstavljao i određenu političku silu koja se svako malo odupirala Kijevu i njegovoj potpunoj dominaciji. Veliki razlog tomu bile su kulturološke i religijske razlike, jer su stanovnici u široj okolici Novgoroda puno teže prihvaćali nešto drugačije običaje s kijevskog juga, posebno nova kršćanska vjerovanja. Vladimir I. se tomu za života uspješno odupirao, ali na posljetku nakon njegove smrti širom Kijevske Rus’i formirati će se manje zajednice s velikim stupnjom autonomije.
Sarahsville, Ohio
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 166, što je 32 (-16,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Kijevska Rusija
Razvoj kulture pod Jaroslavom Mudrim
Jaroslav Mudri (1019.-1054.) nakon sukoba sa svojom braćom dolazi na kijevsko prijestolje 1019. s nešto manje izmjenjenim teritorijalnim granicama Kijevske Rusi. Nastavio je sa širenjem kršćanstva, a njegovo prethodno središte kod Novgoroda ostalo je podređeno vlasti u Kijevu, ali s nešto većom autonomijom. Nakon sukobljavanja s vlastitom braćom, Jaroslav je 1024. naišao na otpor poganskog plemena kod grada Suzdalja koji su predvodili poganski svećenici poznati kao «volvhi». Ondje je ponovno upotrijebio silu kako bi ih prisilio da prijeđu na kršćanstvo. Sljedeće godine ponovno je napao istočne granice države Poljske gdje je do 1031. povratio prethodno izgubljene teritorije. Nakon toga s Poljskom ponovno uspostavlja mirne i prijateljske odnose te stvara obrambeni grad Jaroslav na rijeci Sjan. Najveću vojnu prijetnju Jaroslavu i dalje su predstavljali Pečenezi koje je na jugoistočnim granicama države do 1036. kontrolirao Jaroslavov brat knez Mstislav. Nakon njegove smrti, nova prijetnja Kijevskoj Rusi postala su druga turkijska plemena koja su povremeno u hordama navaljivala s krajnjeg istoka kontinenta. Nomadska prijetnja turkijskih hordi uzduž ukrajinske južne stepe stalno je predstavlja prijetnju i prepreku za nesmatan trgovački razvoj grada Kijeva. Ipak, Jaroslav je u sljedećem razdoblju uspješno odoljevao svim napadima i razvijao Kijevsku Rus' i grad Kijev u najveće gospodarsko i kulturno središte Europe. Jaroslav je za vrijeme svoje vladavine utjecao na prestižan razvoj kulture i prosvjete u cijeloj Kijevskoj Rusi (posebno Kijevu i okolici) koja će u bitnoj mjeri odrediti bogatu kulturu i prosvjetu Rusina (Ukrajinaca) te ostalih istočnoslavenskih naroda. U njegovo vrijeme reformirana Kijevska Rus' politički i ekonomski je stabilizirana te priznata u širim srednjovjekovnim europskim i svjetskim krugovima kao jedna od najrazvijenih država tog vremena.
mini|300px|lijevo|Sarkofag kijevskog kneza [[Jaroslav Mudri|Jaroslava Mudrog u Kijevu.]] mini|300px|lijevo|Tržnica u srednjovjekovnom trgovačkom središtu [[Novgorodu, autor: Apolinarij Vaznjecov.]]
Jaroslav je prije svoje smrti podijelio vlast nad Kijevskom Rusi među svojim sinovima: inače drugim preživjelim najstarijim sinom Izjaslavom (1054.-1073.) u glavnom središtu Kijevu, Svjatoslavom u Černjihivu, Vsevolodom u Perejaslavu i Igorom u Volinju te nećacima u drugim krajevima države. Oni se nakon njegove smrti 1054. ponovno sukobljavaju i politički dijele državu među svojim sinovima. Prije svoje smrti, Jaroslav je eventualne sukobe, koji bi oslabili državu, posebnim mjerama pokušao spriječiti, ali su se njegova očekivanja izjalovila. Nakon smrti Jaroslava, takav postupak dijeljenja i sukobljavanja zbog stjecanja vlasti u Kijevu rezultirao je oslabljenim blagostanjem unutar Kijevske Rusi. Država je s novonastalim unutarnjim sukobljavanjima bila teritorijalno izložena ozbiljnoj opasnosti spram potencijalnih neprijatelja izvana, uključujući i državu Poljsku na zapadu koja je krajem 11. stoljeća sve češće vršila pritisak na zapadne granice. Posebnu opasnost su predstavlja nova turkijska nomadska plemena Kumani (Polovci) s istoka kontinenta, koji su u mnogočemu bili slični njihovim prethodnicima Pečenezima.
Podjela i okupacija države
Kijevsku Rus' nakon smrti Jaroslava Mudrog, krajem 11. stoljeća, prožima sve veća unutarnja politička nesloga oko podjele i priznavanja vlasti sa središtem u Kijevu. U međusobnim sukobljavanjima između braće i rođaka u kratkom razdoblju za redom se mjenjaju vladari Kijeva: Izjaslav (1054.-1073.), Vseslav (1068.-1069.), Svjatoslav II. (1073.-1076.), Izjaslav po drugi puta (1076.-1078.), Vsevolod (1078.-1093.) i Svjatopolk II. (1093.-1113.). Uvidjevši političku oslabljenost države i potencijalne vanjske opasnosti, godine 1097. pod vodstvom kneza Vladimira Monomaha iz Perejaslava, u jednom od najstarijih ukrajinskih gradova Ljubeču, održao se kongres politički najjačih i najistakuntijih kneževa Kijevske Rusi. Prisustvovali su Svjatopolk II. Izjaslavič veliki knez od Kijeva, Oleg Svjatoslavič od Černjihiva, David Svjatoslavič od Smolenska, David Igorovič od Vladimir-Volinjska i Vasilko Rostislavič od Terebovlja. Na kongresu je odlučeno da međusobna sukobljavanja za prevlast budu zaustavljena s obzirom da će se prethodno pravo nasljeđivanja izmjeniti, odnosno svaki knez će posjedovati zemlju koju mu je ostavio njegov otac. Kijevska Rus’ kao unitarna država po novom je predstavljala federaciju više manjih autonomnih jedinica s manjom odgovornošću prema Kijevu. Svi zajedno trebali su usuglašavati unutarnju politiku države i voditi zajedničku vanjsku politiku u borbi protiv neprijatelja, posebno turkijskog nomadskog plemena Kumana. Iako je kongres završio dogovorom, nisu se u potpunosti stišale tenzije između pojedinih kneževa, koje su nastale u prethodnim sukobima, a poseban unutarnji problem predstavljala su nezadovoljna plemena na sjeveru države, koja su se osobno smatrala koloniziranima.
Akcija stadion
Akcija stadion je jugoslovenski film iz 1977. godine. Režirao ga je Dušan Vukotić, a scenario su pisali Slavko Goldštajn i Dušan Vukotić.
Kijevska Rusija
Pretenzije sjevernih plemena
Nakon zaustavljanja dinamičnih sukobljavanja unutar države, Kijevska Rus' još jednom kratko je procvjetala za vrijeme prethodno istaknutog ratnika i kneza Vladimira Monomaha (1103.-1125.). On je prema dogovoru naslijedo kijevskog kneza Svjatopolka II., nakon čije smrti je pozvan da vlada cijelom Kijevskom Rusi. Posebno se tada ističe kulturno-religiozan rad vezan za Kijevo-pečersku lavru, danas najstarije pravoslavno svetište u cijeloj istočnoj Europi. Monomah je jačao prijateljske veze s vanjskim susjedima, vodio povremene ratove s Kumanima na istočnim granicama i Poljacima na zapadnim, oslobodio je južne prostore i trgovačke puteve te na kraju podjelio svoju vlast među sinovima između kojih se najviše isticao njegov budući nasljednik Mstislav I. Zadnji kijevski knez koji je u feudalnom sustavu imao relativno značajan utjecaj na ostale kneževine Kijevske Rusi bio je Mstislav I. (1125.-1132.). Kijev je u sljedećem periodu, zahvaljujući unutarnjoj nestabilnosti i rascjepkanosti Kijevske Rusi, sve više gubio politički utjecaj nad ostalim kneževinama. Posebnu prijetnju stabilnosti države predstavljala su plemena sjevernijih neslavenskih prostora, koja su kroz unutardržavno sukobljavanje paralelno započeli stvarati potpunu neovisnost od Kijeva. Mstislavov brat i kijevski nasljednik Jaropolk II. (1132.-1139.) naslijedio je nestabilno unutarpolitičko stanje u ogromnoj Kijevskoj Rusi. Dio kneževina je odbio priznati vrhovnu vlast velikog kneza Kijeva što dovodi do daljnjih međusobnih sukobljavanja koja će trajati do rascjepa države na manje kneževine s vlastitom autonomijom. U sljedećem razdoblju Kijevska Rus' će imati niz smjena vlasti, a kijevski kneževi će u konačnici imati sve manju vojnu snagu oduprijeti se povremenim upadima nomadskih osvajača s istoka.
Kulturološka i politička rascjepkanost između sjevera i juga goleme Kijevske Rusi te sve veća autonomija njezinih pojedinih kneževina rezultirala je time da je Kijev postao česta meta pljačkaša onih kneževa Kijevske Rusi koji nisu poštivali dinastiju u Kijevu. Prema zapisima kijevskog monaha i povjesničara Venerabla Nestora iz 1136. godine, na staroslavenskom jeziku zapisane su pojedine okolnosti toga razdoblja. Kijevskom Rusi tada kulminira bojazan od agresivnih napada sve dominantnijih nomadskih plemena s istoka. Kijevsko središte u sljedećem razdoblju postalo je mjesto sve češćeg iseljavanja prema sigurnijim planinskim zapadnim granicama države, oslabljena je trgovina, a pojedini kneževi sa sjevernih prostora Kijevske Rusi povremeno pljačkaju kijevske odnosno ukrajinske prostore, prenoseći tako svoj pljen i kulturne vrijednosti u sjeverne krajeve. Godine 1169. knez s prostora Vladimir-Suzdalja Andrej Bogoljubski, sin bivšeg kneza Jurija Dugorukog osvaja Kijev, ali tamo ne prenosi svoje državno središte nego ga pljačka, pali i uništava sve kršćanske vrijednosti jer sredinu iz koje dolazi karakteriziraju poganska uvjerenja. S obzirom da su Kijev prethodno napadali, pljačakli i pokušali razrušiti samo poganini i neslavenski ratnici van države, taj događaj ujedno označava nepovratni pad dominacije kršćanskog Kijeva i početni razvoj raspada jedinstvene istočnoslavenske države, dok zapadna Galičko-Volinjska i sjeveroistočna Vladimir-Suzdaljska kneževina postaju neovisno sve dominantnije u političkom i vojnom smislu.
Akcija stadion
Uloge
sporedna uloga
Kijevska Rusija
Pretenzije sjevernih plemena
mini|desno|282px|Srednjovjekovni [[Staroruski (termin)|staroruski kraljevski novčići (zapadna Ukrajina).]]
Vojne prijetnje Poljaka i Tatara
Godine 1223. istočne staroruske (ukrajinske) kneževine i grad Kijev silovito napadaju Tatari (Mongoli), koji su do tada u svojim vojnim pohodima osvojili velike prostore Azije te slovili kao nepokorivi ratnici. Ukrajinski i poljski kneževi zatim dogovaraju savez o zajedničkoj borbi protiv novih navala s istoka. U početku su uspjevali odoljevati snažnim navalama Tatara, ali 16. prosinca 1240. godine, Tatari su uspjeli zauzeti Kijev, opljačkali su ga i potpuno uništili što se ujedno smatra i krajem političkog postojanja Kijevske Rusi. Nakon Kijeva Tatari su nastavili svoj pohod prema Galičko-Volinjskoj kneževini, kasnije formiranom Galičko-Volinjskom Kraljevstvu. Također su napadali Poljsku i Ugarsku sve do 1245., a zatim su se preko ukrajinske stepe povukli u Euroaziju, sjeverno od Kaspijskog jezera. Nekada teritorijalno ogromnu Kijevsku Rus' doslovce je progutala moćna i nemilosrdna tatarska odnosno mongolska vojska koja je tada predstavljala najjaču svjetsku vojnu silu. U sljedećm razdoblju, jedini prostor nekada moćne Kijevske Rusi koji se nije nalazio pod političkom kontrolom Mongola predstavljala je Galičko-Volinjsko Kraljevina koja je započela intenzivne kulturne i političke odnose za Rimskom crkvom kako bi se formirala europska obrambena vojska. Ukrajinci i Bjelorusi sredinom 14. stoljeća potpadaju pod vlast Poljske i Litve, dok Rusi u okolici Moskve, pod vojničkim svjetonazorom Mongola jačaju u vojnom smislu i tijekom 14. stoljeća stvaraju Veliku kneževinu Moskvu koja će kroz sljedećih 5. stoljeća obuhvatiti teritorij cijele Kijevske Rusi. U 18. stoljeću stvoren je Ruski imperij koji je trebao nalikovati nekada moćnoj Kijevskoj Rusi.
Povijest termina Rus' i Ukrajina
Istočnoslavenska plemena koja su prihvatila i usvojila rus’ku (starorusku) kulturu Varjaha i Poljana, zajedno s njima su prihvatili njihov etnički naziv «Rusini» (etnonimi: «Rusiči», «Rusnaci», srednjovjekovni «Rusi» (od lat. «Russi»)), a plemena koja nisu prihvatila i usvojila istu kulturu nazvana su «rus’kim narodom» («rus’ki ljudi») jer su se nalazila pod kontrolom Kijeva u sklopu iste države. Prema ukrajinskim povjesničarima, varijaciju termina rus’ki ljudi, u 18. stoljeću su službeno prihvatili današnji Rusi kroz jedan od svojih etnonima «Russkie».
Stariji ukrajinski etnonim Rusini zadržao se kod Ukrajinaca sve do 20. stoljeća u ukrajinskim regijama Galiciji, Bukovini i Zakarpatju. Te ukrajinske regije su se duže vrijeme nalazile u sastavu susjednih država izvan svoje matice, koja je u sklopu kulturnog preporoda pred ruskom asimilacijskom politikom počela koristiti mlađi etnonim Ukrajinci. Manji dio ukrajinskog stanovništva u Zakarpatju koji najduže nije bio povezan sa svojom ukrajinskom maticom, podlegao je usvajanju vlastitog etničkog opredijeljenja, koji su poticali tuđi narodi u sklopu svojih politika s krajnjim ciljem odnarođivanja i asimilacije. Više od 55.000 njihovih potomaka u Ukrajini i svijetu, s često poslovačenim ili pomađarenim prezimenima, i danas često koristi naziv Rusini, koji Ukrajinci smatraju starijim etnonimom.
Termin Ukrajina
Ime Ukrajina zapisano je prvi put 1187. godine u sačuvanom Kijevskom ljetopisu («I plakaše za njim svi Perejaslavci … a zbog njeg' se i Ukrajina u crno obavije»), u kojem autor piše o smrti perejaslavskoga kneza. Prema tumačenju stručnjaka Vitalija Skljarenka poznato je da se termin koristio i ranije među južnim stanovnicima Kijevske Rusi označavajući zemlju kneževa koji su imali vlast u Kijevu. Prema sačuvanim izvorima, od 12. stoljeća se naziv često upotrebljava i u drugim ljetopisima, ali je do danas ostala aktivna rasprava zašto se pojam Ukrajina nakon 17. stoljeća upotrebljavao dvosmisleno, označavajući južne prostore današnje Ukrajine koje su u 16. i 17. stoljeću naselili ukrajinski kozaci.
Ukrajinska enciklopedija također navodi da se ime Ukrajina koristilo za južne dijelove Kijevske Rusi i ujedno navodi da su riječi Rus' i Ukrajina sinonimi. Tu su tezu znanstveno predstavili ukrajinski stručnjaci Grigorij Petrovič Pivtorak i Vitalij Skljarenko, navodeći da se ime između ostalog koristilo među narodom za različita kneževstva najrazvijenije dijela Kijevske Rusi između južnog toka rijeke Visle u Poljskoj i sjevernog toka rijeke Don u zapadnoj Rusiji. Od tuda sljedi objašnjenje da je ruralno stanovništvo često koristilo termin Ukrajina (doslovni prijevod: u-zemlji) te su ukrajinski kozaci, uglavnom seljaci, lovci, veterani i često kmetovi, prenjeli taj naziv na prostore južne Ukrajine.
Sačuvani tekst iz 1213. godine navodi da je ukrajinski kralj Danilo vladar pored ostalog i Rusi (sinonim za Ukrajinu), stvarajući tako probleme teoriji povjesničara koji govore o isključivo pograničnom teritoriju ili provinciji s obzirom da je prostor kojim je Danilo upravljao obuhvatio i teritorije istočne Poljske te južne Bjelorusije. Isti galički kralj uzima za sebe 1335. godine titulu vladara Rusi (odnosno Ukrajine), koja će biti prihvaćena od carigradskog patrijarha. U slučaju povjesničara s hrvatskih i susjednih prostora, zbrka je nastala kada se termin Rus' poistovjetio s terminom Rusija, pritom se oglušivši da termin Rus' podjednako predstavlja povijesno ime kod svih Istočnih Slavena i nemože se posve jednako i jednostrano dovoditi u odnos s hrvatskim terminom Rusija. Takva se praksa ne susreće ni među Istočnim Slavenima.
Povijesni prijepori
Povijest prve istočnoslavenske države Kijevske Rusi do danas prati određene nedomuice i različita tumačenja od strane ukrajinskih i ruskih povjesničara. Dok ukrajinski povjesničari tvrde da je Kijevska država bila prva država koju su formirali i razvili isključivo preci današnjih Ukrajinaca, ruski povjesničari tvrde da su podjednako zaslužni za razvoj i osnivanje te države, i 5. stoljeća kasnije osnovanu Moskovsku državu postavljaju u kontiniurani slijed razvoja iste države.
Ukrajinski povjesničari tvrde da Moskovska država iz 14. stoljeća nije bila legitimna nasljednica Kijevske države, već posve nova tvorevina. Ruski povjesničari odgovaraju na to tvrdeći da su moskovski kneževi daljnji potomci kijevskih, te ističu ulogu Moskve kao novog središta pravoslavlja nakon što je Carigrad pao u ruke Turcima, a Kijev Litavcima. Svakako je točno da se moskovska kultura znatno razlikovala od starokijivske: demokratski ili barem oligarhijski aspekti staroruskih gradova-država su nestali, a zamjenila ih je kruta moskovska autokracija podržana podjednako krutom pravoslavnom vjerom.
Bret Easton Ellis
Bret Easton Ellis (Los Angeles, 7.3. 1964.-) je američki pisac. Smatra se jednim od najvažnijih pisaca tzv. Generacije X i pripadnikom tzv. Brat Packa, u koji se ubrajaju Tama Janowitz i Jay McInerney. Iako sebe naziva moralistom, često ga se doživljava kao nihilista. Većina likova u njegovim djelima su mladi, isprazni ljudi, svjesni svoje izopačenosti, ali koji u njoj svejedno uživaju. Romane mu povezuju zajednički likovi, kao i lokacije Los Angelesa i New Yorka koji su prikazani distopijski.