cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tropeognathus
Otkriće i naziv
thumb|left|Lubanja T. mesembrinus thumb|left|Usporedba holotipova O. simus i T. mesembrinus Tokom 1980-ih je njemački Bayerische Staatssammlung für Paläontologie und historische Geologie u Münchenu od brazilskih trgovaca fosilima pribavio lubanju pterosaura, koja je vjerovatno pronađena u Ceari, na području Chapada do Araripe. Peter Wellnhofer mu je 1987. dao naziv i opisao ga kao tipičnu vrstu Tropeognathus mesembrinus. Naziv roda dobiven je od grčkog τρόπις, tropis, "kobilica", i γνάθος, gnatos, "čeljust". Naziv vrste potiče iz koine grčkog mesembrinos, "od podneva", "južno", što se odnosi na to da potiče iz južne hemisfere.
Holotip, BSP 1987 I 46, otkriven je u jednom sloju člana Romualdo formacije Santana, koji je nastao u periodu od aptija do albija. Sastoji se od lubanje sa donjom čeljusti. André Jacques Veldmeijer je 2002. naveo drugi primjerak, SMNS 56994, koji se sastojao od nepotpune donje čeljusti. Alexander Wilhelm Armin Kellner je 2013. naveo treći primjerak većih dimenzija, MN 6594-1, koji se sastojao od skeleta sa lubanjom; najveći dio svih dijelova tijela bio je prisutan, sa izuzetkom repa i donjeg dijela zadnjih udova.
Nakon što je Peter Wellnhofer 1987. dao naziv vrsti Tropeognathus mesembrinus, drugi istraživači su je često smatrali dijelom nekoliko drugih rodova, zbog čega je došlo do ogromne zabune u pogledu taksonomije. Alexander Kellner ju je 1989. posmatrao kao Anhanguera mesembrinus, Veldmeijer 1998. kao Coloborhynchus mesembrinus, a Michael Fastnacht 2001. kao Criorhynchus mesembrinus. David Unwin je 2001. priključio materijal roda Tropeognathus vrsti Ornithocheirus simus, učinivši Tropeognathus mesembrinus mlađim sinonimom, mada je 2003. ponovo uveo vrstu Ornithocheirus mesembrinus. Veldmeijer je 2003. prihvatio da su Tropeognathus i Ornithocheirus bili kogenerični, ali je, odbacivši O. simus kao tipičnu vrstu roda Ornithocheirus u korist O. compressirostris (koju je Unwin nazvao Lonchodectes), koristio nazive Criorhynchus simus i Criorhynchus mesembrinus. Kellner je 2000. ponovo počeo koristiti prvobitni naziv, Tropeognathus mesembrinus. Taissa Rodrigues i Kellner su 2013. zaključili da je rod Tropeognathus validan i da sadrži samo jednu vrstu, T. mesembrinus.
Wellnhofer je 1987. dao naziv drugoj vrsti, Tropeognathus robustus, koja se zasniva na primjerku BSP 1987 I 47, jače građenom donjom čeljusti. Danas se više ne smatra kogeneričnom sa Tropeognathus mesembrinus.
Opis
Tropeognathus mesembrinus je dostizao raspon krila od 8,2 m, kao što se može zaključiti po veličini primjerka MN 6594-1. T. mesembrinus je imao karakterističnu konveksnu krestu i sa gornje i donje strane vrha čeljusti. Ona na gornjoj vilici uzdizala se od vrha njuške i protezala se nazad do fenestra nasoantorbitalis, velikog otvora sa strana lubanje. Postojala je i manja kresta na donjoj čeljusti, koja se nalazila na mjestu simfize lijeve i desne strane čeljusti. Dok su mnogi ornitokajridi imali malene, kružne koštane kreste na stražnjem dijelu lubanje, iste su bile izrazito velike i razvijene kod Tropeognathusa. Prvih pet leđnih pršljena spojeni su u "notarium". Pet krsnih pršljena spojeno je u sinsakrum. Treći i četvrti križni pršljen su grebenasti. Prednja lopatica os ilii snažno je usmjerena prema gore.
Klasifikacija
Wellnhofer je 1987. priključio rod Tropeognathus porodici Tropeognathidae. Ostali nisu prihvatili taj koncept; brazilski istraživači svrstavaju Tropeognathus mesembrinus u Anhangueridae, dok njihovi evropski kolege preferiraju Ornithocheiridae.
U popularnoj kulturi
thumb|Lutka korištena u seriji Walking With Dinosaurs, Muzej u Oxfordu Tropeognathus mesembrinus je bio predmet jedne čitave epizode u više puta nagrađivanoj BBC-jevoj TV seriji Walking with Dinosaurs (mada je predstavljen kao Ornithocheirus mesembrinus). U Walking with Dinosaurs: A Natural History, dodatnoj knjizi napravljenoj uz tu seriju, tvrdilo se da nekoliko velikih fragmenata kosti iz formacije Santana u Brazilu ukazuju na to da je O. mesembrinus možda imao raspon krila od gotovo 12 metara i težinu od 100 kg, što bi ga činilo jednim od najvećih poznatih pterosaura. Međutim, najveći primjerak Ornithocheirus mesembrinus opisan u to vrijeme imao je raspon krila od 6 m. Primjerci kojima su režiseri opravdali tako visoku procjenu opisani su 2012. godine, a za vrijeme stvaranja Šetnje s dinosaurima istraživali su ih Dave Martill i Heinz Peter Bredow. U konačnom opisu tih ostataka iznesen je maksimalni raspon krila od 8,26 m. Bredow je izjavio da ne smatra visokom procjenom, za koju se BBC odlučio, tačnom, te da su režiseri vjerovatno odabrali najveću moguću veličinu zato što je bila "spektakularnija". Ipak, primjerak MN 6594-V pronađen 2013. godine, s obzirom na to koliko je potpun, predstavlja najveći primjerak pterosaura ikada pronađen.
River Oaks, Texas
River Oaks je grad u američkoj saveznoj državi Teksas. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 7.427 stanovnika.
AB-001
AB-001 je organsko jedinjenje, koje sadrži 24 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 349,509 Da.
Papa Benjamin I od Aleksandrije
Papa Benjamin I od Aleksandrije (590 – 3. januar 661) bio je trideset osmi po redu Papa Koptske pravoslavne crkve u Aleksandriji. Smatra se jednim od najvećih papa Koptske crkve, koji je svoje vjernike vodio kroz jedno od najdramatičnijih perioda u historiji. Papom je postao oko 620. za vrijeme velikog bizantsko-perzijskog rata kada se Egipat našao pod vlašću Sasanidske Perzije. Kada je rat oko 629. završio bizantskom pobjedom, povratak bizantske vlasti je označio početak progona Kopta koje je bizantski car i njegova Melkitska (halkedonska) crkva smatrala hereticima. Benjamin je prisiljen skrivati se u pustinji, a njegov brat Menas je bio mučen i pogubljen od aleksandrijskog patrijarha Kira kada ga je odbio odati. Benjaminovom skrivanju je kraj došao nakon izbijanja bizantsko-arapskih ratova, odnosno muslimanskog osvajanja Egipta. Benjamin se sreo sa Amr ibn al Asom, arapskim vojskovođom i prvim guvernerom Egipta, pri čemu su obje ličnosti ostavile pozitivan dojam jedna na drugu. Benjaminu je omogućeno da se vrati Aleksandriju odakle je vodio brigu o svojoj pastvi i pomogao joj da se prilagodi islamskoj vlasti. Koptska crkva ga slavi kao sveca.
Piazza lunga, Latina
Piazza lunga je naselje u Italiji u provinciji Latina, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 214 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 22 m.
New Brighton, Pennsylvania
Nju Brajton je grad u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 6.025, što je 616 (-9,3 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Gilly-sur-Loire
Žiji na Loari je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Burgonja, u departmanu Saona i Loara.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 546, a gustina naseljenosti je iznosila 24 stanovnika/km².
Cusseta, Alabama
Cusseta je gradić u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu su živela 123 stanovnika.
Morrison, Tennessee
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 694, što je 10 (1,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Canal Grande
thumb|desno|280px|Canal Grande, snimljen iz svemira 2001. Canal Grande (Veliki kanal, Venecijanski: Canałasso) je najveći kanal u Veneciji, Italija. On je glavna prometna žila kucavica grada u laguni. Po njemu se odvija najveći dio javnog prijevoza u gradu, uz javne vaporette, na kanalu prometuje i velik broj taksija glisera, izletničkih brodica i gondola.
Opis kanala
thumb|right|280px|Canal Grande snimljen sa ([[Ponte dell'Accademia|Akademijina mosta, u prvom planu Palazzo Cavalli-Franchetti, u daljini se vidi bazilika Santa Maria della Salute]] Duž obala kanala, je niz od preko 170 prekrasnih palača, od kojih je većina izgrađena u vremenu od 13. st. - 18. vijeka. Mletačke plemićke porodice su se doslovno natjecale, unatoč velikim troškovima, tko će napraviti ljepšu i luksuzniju palaču na kanalu. Najpoznatije palače su; Palazzo Barbaro, Ca 'Rezzonico, Ca' d'Oro, Palazzo Dario, Ca' Foscari, Palazzo Barbarigo, Palazzo Venier dei Leoni. Uz kanal se nalaze i brojne crkve od kojih je najljepša Santa Maria della Salute, tu se nalazi i Kolekcija Peggy Guggenheim.
Na kanalu se održava i vjekovna tradicijska godišnja regata (Regata Storica).
Većinom se promet odvija duž kanala, ali ne i preko njega. Do 18. vijeka samo je jedan most povezivao grad preko kanala - Ponte di Rialto. Danas preko kanala vode još tri mosta; Ponte degli Scalzi, Ponte dell'Accademia i Ponte della Costituzione projektanta Santiaga Calatrava koji je nedavno podignut, povezuje željezničku stanicu Santa Lucia, sa jedinim trgom u Veneciji do kojeg je moguće doći automobilom - Piazzale Roma, podigao je mnogo prašine i polemika.
I danas kao nekad, venecijance preko kanala, prijevoze jednostavni brodovi - splavi, koje oni zovu traghetto.thumb|740px|center|Panorama Canala Grande
Prva naselja duž kanala
Canal Grande je najvjerojatnije nastao kao korito neke od antičkih rijeka (možda jedne od grana rijeke Brenta) koje su se ulijevale u lagunu. Tu su prije Rimljana živjeli Jadranski Veneti u naselju sojenica Rio Businiacus i bavili se ribarstvom i trgovinom solju. Od Bizanta raste važnost naselja u laguni, a to se ubrzalo kad je početkom 9. stoljeća mletački dužd preselio svoje sjedište iz Malamocca na puno sigurniji Rivoaltus (kasniji Rialto - nukleus današnje Venecije.
Nakon što je dužd pronašao sigurnu luku u dubokom kanalu, povećala se trgovačka aktivnost grada. U to vrijeme kanal je bio širi, a brojne male otoke povezivali su drveni mostovi.
Osnivanje i razvoj "fondaca"
thumb|right|260px|[[Fondaco dei Turchi, na kanalu Grande]] Kako se trgovina grada povećavala, stali su nicati posebni venecijanski objekti fondachi, to je bila kombinacija skladišta i hostela u kojom su mogli odsjedati strani trgovci. Fondachi su imali uz obale kanala - portico, prostrani nadsvođeni trijem za istovar robe s brodova. Iz portika se uz niz odvojenih dućana dolazilo do stražnjeg dvorišta. Prvi kat imao je sličan raspored, kao prizemlje, samo što je umjesto portika tu bila vellika lođa sa svijetlom dvoranom iz koje se ulazilo u sobe za boravak i uredovanje trgovaca. Tako je dobijen raspored, koji je vidljiv na fasadi, prozračni središnji dio objekta sa zatvorenijim dodatcima na krajevima objekta. Uz Fondaco dei Turchi (turska kuća iz 13. vijeka, obnovljena u 19. vijeku), postojali su i drugi fondachi, poput njemačkog - Fondaco dei Tedeschi (koji se također nalazi na kanalu Grande). Na taj način je Mletačka republika, davajući velikom broju stranih trgovaca prostor za rad u Veneciji, istovremeno na taj način kontrolirala njihovu aktivnost.
U 13. i 13. vijeku podignuto je više javnih zgrada, uz Kanal Grande oko dijela grada - Rialto. To su bile palače, koje su objedinjavale dvije aktivnosti; trgovinu i financije (bankarstvo); takve su bile Palazzo dei Camerlenghi i Palazzo dei Dieci Savi, (obnovljen nakon požara 1514). Nicolò Barattieri podigao je 1181. pontonski most koji je povezao Rialto s Merceriama (dio grada u kvartu San Marco), taj most je kasnije zamijenjen drvenim mostom s trgovinama na njemu. Skladišta za brašno i sol, nalazila su se na periferiji.
Venecijansko-bizantinski stil
Iz Konstatinopolisa je u Veneciju, uz puno trgovačke robe (mirodija, svile) dolazilo i puno umjetničkog blaga, skulptura, kamene arhitektonske plastike (stupova, kapitela, fizeva). One su počele krasiti kuće bogatijih plemićkih porodica. Tako je nastao jedan specifični spoj Bizanta s prethodnim venecijanskim elementima u arhitekturi. Venecijansko-bizantski stil, karakterizira velika lođa sa okruglim ili malo izduženim lukovima i višebojna kamena plastika.
Palače podignute u tom duhu su; Ca' Farsetti, Ca' Loredan (u obadvije su danas tijela gradske uprave) i Ca' da Mosto, sve ove palače su podignute od 12.. do 13. vijeka. Tokom ovog perioda Rialto je bio središte grada, tu se najviše gradilo. U Veneciji je građevinski materijal bio neobično skup, zato su se vrlo često, koristili isti građevinski materijal kod kasnijih pregradnji ili obnova, zgrade su nicale na istim temeljima. A postojeća kamena plastika koristila se i nadalje, tako je nastajalo karakteristično venecijansko miješanje stilova vidljivo na palačama; Ca 'Sagredo, Palazzo Bembo. Venecijanci su zadržali polikromiju (višebojne fasade), jasnu podjelu na tri dijela, velike lođe, svijetle i velike otvore, i poseban raspored prostorija, taj poseban venecijanski arhitektonski ukus, nastavio se je i u budućnosti.
Nakon pada i pljačke Konstatinopolisa, za Četvrtog križarskog rata 1204, bizantski utjecaj na Veneciju se produžio sve do kasnog 14. vijeka.
Venecijanska gotika
thumb|right|250px|[[Ca' d'Oro]]
Gotičke arhitektura ukorijenila se u Veneciji dosta kasno, i to kao kićena cvjetna gotika (gotico fiorito), ta moda otpočela je s izgradnjom južnog pročelja Duždeve Palače. Taj posebni venecijanski stil karakteriziraju okomite linije na fasadama, veliki otvori, velike lođe, tanki elegantni stupovi, motiv djeteline s četiri lista u lunetama prozorskih otvora i polikromatika.
Rasvjetale gotičke mramorne fasade, brzo su se množile na Canal Grandeu tokom 15. vijeka. Takve su; Ca' d'Oro, Palazzo Bernardo, Ca' Foscari (u njoj je danas Venecijanski univerzitet), Palazzo Pisani Moretta, Palazzi Barbaro, Palazzo Cavalli-Franchetti.
Renesansa
Na početku 15. vijeka, počinju se pojavljivati renesansni arhitektonski elementi na palačama uz kanal; Palazzo Dario, Palazzo Corner Spinelli (arhitekt Mauro Codussi, pionir renesanse u Veneciji). Ca' Vendramin Calergi, u kojem se danas nalazi kazino, je također njegov projekt. To je najbolji primjer venecijanske renesanse, veliki prozori, između masivnih antičkih maramornih stupova.
Klasična renesansna arhitektura najvidljiva je u ostvarenjima Jacopa Sansovina, koji je u Veneciju došao iz Rima 1527. On je na kanalu podigao; Palazzo Corner i Palazzo Dolfin Manin, poznat po svojoj monumentalnosti. Ostale renesansne građevine na kanalu su: Palazzo Papadopoli i Palazzo Grimani di San Luca. Nekoliko palače iz tog vremena imalo je freske na fasadama koje su oslikali slikari poput Il Pordenonea, Tintoretta, Paolo Veronesea (nažalost sve su propale).
Venecijanski barok
Najznačajniji barokni arhitekt Venecije je Baldassare Longhena. 1631 godine počeo graditi svoje remek djelo - baziliku Santa Maria della Salute, jednu od najljepših crkava u Veneciji i simbol Canal Grandea. Ovaj neveliki hram sa svojim klasičnim izgledom, fasadom od bijelog mramora i profinjenim volutama oko glavne kupole, je najsnimaniji objekt u Veneciji.
Baldassare Longhena je kasnije projektirao dvije impozantne palače; Ca' Pesaro i Ca' Rezzonico (sa mnogo arhitektonske plastike i chiaroscuro efekata) i crkvu Santa Maria di Nazareth (Chiesa degli Scalzi). Zbog brojnih raznih razloga veliki arhitekt nije uspio dovršiti ove objekte, te su nakon njegove smrti oni dovršeni.
Longhenin utjecaj se vidi i na puno novijoj fasadi Palazzo Labia, na kojoj je i ciklus fresaka Giambattiste Tiepola. Longhena je odgojio dva značajna venecijanska arhitekta Domenica Rossia (fasada palače San Stae, Ca 'Corner della Regina) i Giorgia Massarija, koji je kasnije dovršio njegov Ca' Rezzonico.
16. i 17. vijek označile su početak kraja Mletačke Republike, ali se tad najviše gradilo duž kanala, što je naizgled paradoksalno. Objašnjenje djelomično leži u činjenici što je sve veći broj porodica (kao porodica Labia) postalo patricijima plativši tu privilegiju ogromnom svotom namijenjenoj financijski posrnuloj Republici. Nakon stecanja plemićkog statusa, takve porodice su si nastojale podići adekvatnu rezidenciju na kanalu, istovremeno su time izazivali susjede na obnovu vlastitih palača.
Neoklasicistička arhitektura
thumb|left|220px|Ribarnica na Rialtu
Prvi objekt izgrađen u neoklasicističkom stilu na kanalu je crkva San Simeone Piccolo, iz prve polovine 18. vijeka. To je zgrada s impresivnim korintskim portikom, te centralnim tlocrtnim rasporedom i visokom bakrenom kupolom. Zatim je Giorgio Massari 1750. godine, podignuo u istom stilu Palazzo Grassi.
Kanal u novom dobu
Nakon pada Republike 1797 izgradnja zgrada na kanalu je zamrznula, tako su nedovršene ostale; crkva San Marcuola i Palazzo Venier dei Leoni (danas je u njoj Kolekcija Peggy Guggenheim). Patricijske porodice izgubile su želju za samopromocijom, a mnoge od njih su izumrle.
Nekoliko historijskih palača bilo je porušeno, no većina ih je opstala, te su nakon temeljnih restauracija i sanacija, zadržale svoj izgled iz 18. vijeka.
Najveći dio tih objekata je danas u javnom vlasništvu, u njima se uglavnom nalaze javne ustanove ili muzeji.
Za Napoleonskih vremena, a potom i za Kraljevine Italije, crkva i crkveni redovi bili su podvrgnuti temeljnom propitivanju, a mnoga crkvena imanja oduzeta. Tad su mnoge crkve i samostani ostali bez svojih slika, umjetničkog blaga i namještaja, a neke od zgrada u kojima su se nalazili promijenile su svoju namjenu poput kompleksa zgrada Santa Maria della Carita, u kojima je danas Galleria dell'Accademia ili su bili srušeni. Zgrade samostana Santa Lucia i sama crkva (koje je djelomično projektirao Palladio) srušene su 1861 za izgradnju Željezničke stanice Santa Lucia. thumb|right|250px|[[Gondola na kanalu]]
Historijska Regata
Prve nedjelje u rseptembru odvija se tradicijska historijska regata (Regata Storica), to je natjecanje između mletačkih brodova, koje svake godine gleda više tisuća ljudi sa obala kanala ili plutajućih gledališta duž kanala. Natjecanju prethodi historijska procesija -Corteo Storico, kojom se obnavlja sjećanje na dolazak Kraljice Cipra Katarine Cornaro, nakon njene abdikacije 1489 godine. Tada gondoljeri u historijskim kostimima, veslaju u replikama brodova iz 16. stoljeća, i prate Bucintora, duždevu galiju.
Svetkovina Madonna della Salute
21. novembra Venecijanci slave Gospu od zdravlja (Madonna della Salute), zato jer vjeruju da ih je spasila za velike epidemije kuge 1630.-1638,, tada pohode crkvu Santa Maria della Salute. Hodočasnici tada prelaze preko Canal Grandea na privremenom pontonskom mostu od Campo (trg) Santa Maria Zobenigo.
Autokracija
Autokratija ili autokracija (lat. autocratia, od grč. αὐτοϰράτεıα), samovlada, samodržavlje, samovolja. Pretpostavlja jako sužen krug upravljača unutar kojeg se oblikuje vladajuća volja. Često je to pojedinac koji se služi aparatom za prinudu da bi prisilio na poslušnost samu vladajuću grupu, mada je očigledno da on, čak i kada je samodržač, mora imati nečiju podršku. U autokratskim režimima, po pravilu postoje zatvoreni centri političke moći na koje građani imaju veoma mali uticaj i koji se periodično obnavljaju po strogo utvrđenim kriterijama. Vladajuća volja može se oblikovati na dva načina:
Formalnom autokratijom – susreće se ređe, naročito u modernom dobu. U njoj nema formalnih demokratskih institucija, niti javnih prava i sloboda, nego je vladajuća grupa nesputana bilo kakvim zakonskim ograničenjima. Formalne autokratije su retke, budući da gotovo nijedna država nije spremna da se ustavno legitimiše u tom svojstvu.
Oblici autokratije mogu biti različiti. U starom i srednjem veku oni su se pojavljivali u vidu despotija i tiranija (male države poput polisa ili civitasa). Takav je primer bio recimo u velikim robovlasničkim imperijama poput Kine, Mezopotamije, Egipta i Rimskog Carstva kao i apsolutnih monarhija u Evropi u razdoblju kasnog feudalizma koji prethodi buržoaskim revolucijama. Autokratijama se smatraju i diktature koje smatramo kao njen najtipičniji slučaj.
Poseban oblik autokratije predstavlja harizmatski tip vlasti kojim se posebno bavio nemački teoretičar Maks Veber. Ovaj tip vlasti nastaje u doba velikih kriza i potresa, a obeležava ga pojava "harizmatskih vođa" ("harizma" znači višu obdarenost). To su ličnosti koje imaju specifičnu obdarenost koja se smatra natprirodnom. Harizmatska vlast obogotvorava ličnost vođe i pretvara je u legendu i mit naročito za mase novih pristalica koji se priključuju pokretu. Vođa najčešće sam odlučuje a njegova volja postavlja se kao najviši razlog iznad kojeg nema daljeg kriterijuma. Veber je uočio da "harizma zna samo za unutrašnju određenost i svoje sopstvene granice. Nosilac harizme uzima zadatak koji mu je određen i na osnovu svoju misije zahteva da mu se drugi pokoravaju i slede ga. Kakav će rezultat biti, zavisi od toga da li će on to postići. Ukoliko oni ne priznaju njegovu misiju njegovi zahtevi propadaju, ukoliko ga oni priznaju, on je njihov gospodar sve dok "osvedočenjem" uspeva da očuva njihovo priznanje. U modernom vremenu najtipičnije primere harizmatske vlasti predstavljaju autoritarni režimi XX veka (nacizam u Nemačkoj i fašizam u Italiji).
Verovatno najzaslužniji za današnji moderni značaj reči Autokrat jeste ruski Car koji je u Carskoj Rusiji smatrao Moskvu kao „Treći Rim“ (odmah posle Konstantinopolisa i Rima) i kao takav nosio naziv „Imerator i Samodyerzhets Vserossiysky“ što znači „Sve Ruski Vladar i Autokrat“.
Pojmovi totalitarizma i autokratije se ne poklapaju, pošto se pod autokratijom podrazumeva oblik klasične vladavine u kome autokrata ne ugrožava, bar u načelu, privatan život stanovništva, dok se u totalitarnim društvima čini upravo to - uništava privatna sfera i zapodi opšta kontrola - kao u modernim totalitarnim sistemima (komunizam itd).
Armenska arhitektura
mini|250px|Samostan [[Gandzasar]] Armenska arhitektura je armenski arhitektonski stil, koji ima bogatu povijest i obuhvaća gotovo tri milenija razvoja.
Armenska srednjovjekovna arhitektura, i armenske crkve, imaju nekoliko razlikovnih obilježja. Imaju jedan od prvih nacionalnih stilova gradnji crkvi.
Zajedničke značajke uključuju ove elemente:
mini|250px|Samostan [[Marmašen]] Arhitektura Armenije razvijala se vjekovima i bila je pod utjecajem Irana, Bizanta i Evrope.
Najstarija arhitektura pokazuje utjecaj države Urartu. To su bile kružne građevine, s pažljivo zidanim blokovima od lokalnoga vulkanskoga kamena.
Prve kršćanske crkve imale su tetrakonhni plan poput crkve sv. Ripisme. Katedrala u Zvartnocu, srušila se 930., a njeni ostaci i danas pokazuju majstorstvo zanata armenskih graditelja.
Osim hramova, grade se i svjetovne građevine za vrijeme armenskih kraljeva. Primjenjuju se arhitektonski oblici, kao što su lukovi, koji su vjekovima ispred sličnih oblika u arhitekturi Zapadne Evrope. Kasnije, Armenija ulazi u razdoblje opadanja. Učestali napadi neprijatelja, nisu pogodne za izgradnju novih hramova i palača. Graditelji samo proširuju postojeće objekte.
Od 19. vijeka, Armenija postaje pokrajina Ruskog Carstva. Slab je doprinos razvoju nacionalne kulture. Tokom tog razdoblja, nije bilo značajnih novih građevina. Iz sovjetskog razdoblja, ističe se Matenadaran, riznica starih rukopisa i knjiga.
Armenska arhitektura postoji i u mnogim zemljama, gdje živi armenska dijaspora. Primjer je armenska katedrala u Lvivu u Ukrajini.
Mircenol
Mircenol je organsko jedinjenje, koje sadrži 10 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 152,233 Da.
Ante Trumbić
Ante Trumbić (Split, 17.5. 1864. - Zagreb, 17.11. 1938) bio je hrvatski političar poznat kao jedan od vodećih zagovornika stvaranja i osnivač jugoslavenske države.
Školovao se za pravnika u Zagrebu, Beču i Grazu. Godine 1895. je izabran u Dalmatinski sabor kao član Hrvatske stranke prava i tamo je ostao sve do početka prvog svjetskog rata. Godine 1897. je izabran kao zastupnik u austrijskom Carevinskom vijeću. Godine 1906. je bio gradonačelnik Splita. Kada je izbio prvi svjetski rat, Trumbić je emigirirao u Italiju gdje se povezao sa Franom Supilom i drugim jugoslavenski nastrojenim emigrantima. Godine 1915. je postao predsjednikom novoosnovanog Jugoslavenskog odbora. Na njegovom čelu je vodio pregovore sa srpskom vladom Nikole Pašića koji su završeni usvajanjem Krfske deklaracije. Nakon stvaranja Kraljevine SHS bio je ministar vanjskih poslova i delegat SHS na mirovnoj konferenciji u Parizu. Kada je SHS Rapalskim sporazumom prepustila Italiji Istru i dijelove Dalmacije, Trumbić je dao ostavku. Otada je postao žestoki kritičar vlade u Beogradu te se zalagao za preuređenje jugoslavenske države na federativnim osnovama. Nakon atentata na Stjepana Radića se priključio HSS-u.
Pred smrt (1936) je objavio knjigu Suton Austro-Ugarske.
Biografija
Osnovnu školu i gimnaziju završio je u Splitu, gdje je maturirao 1882, a Pravni fakultet u Zagrebu, Beču i Grazu, gdje je promoviran u doktora prava 1890. Zastupao pravaške ideje još od zagrebačkih studentskih dana, pa u tom smislu javno djelovao kao tajnik trogirske općine (1886.-1888.), sudski pripravnik i odvjetnik (1894.) u Splitu.
Austro-Ugarska
Već za studija upoznao se s pravaškim idejama i surađivao u pravaškom listu Hrvatska kritizirajući oportunističku politiku narodnjaka u Dalmaciji. Od 1894. bio odvjetnik u Splitu, gdje je djelovao na okupljanju svih pravaških skupina u Dalmaciji u jedinstvenu pravašku organizaciju, Stranku prava. Trumbić se u politiku aktivno uključuje od 1891. godine i zastupao je pravaške ideje u Dalmaciji. S Ivom Prodanom i Franom Supilom osnovao je Stranku prava u Dalmaciji 1894. godine. Trumbić je uz Supila najvažniji predstavnik dalmatinskoga liberalnog pravaštva. Bio je zastupnikom u Dalmatinskom saboru više puta između 1895. i 1914. godine a 1897. godine i predstavnik u Carevinskom vijeću u Beču.
Na njegovu inicijativu, hrvatski zastupnici objavili deklaraciju kojom se osporavao dotadašnji državnopravni položaj Dalmacije u austrijskom dijelu Monarhije. Radi jačanja političkog saveza pravaša i narodnjaka, sudjelovao je 1900. u osnivanju te bio predsjednik Hrvatskoga političkoga društva za Dalmaciju. Zajedno s Franom Supilom pokrenuo je 1903. godine politiku »novoga kursa« s idejom ujedinjenja hrvatskih zemalja te suradnje svih naroda ugroženih germanizacijom. Od 1905. do 1907 bio je izabran za gradonačelnika Splita. Godine 1905. potaknuo je ujedinjenje dalmatinske Stranke prava i Narodne stranke u Hrvatsku stranku, kojoj je bio potpredsjednik te napisao stranački program. Politika »novoga kursa« značila je približavanje Ugarskoj u korist zajedničke protubečke politike s boljim izgledima za samoodređenje i ujedinjenje hrvatskih zemalja. Taj program podloga je Riječke rezolucije, koju je Trumbić i predložio na sastanku glavnine hrvatskih oporbenih stranaka (2. i 3. listopada 1905.). Nakon krize oko aneksije BiH (1908.–1909.) i balkanskih ratova (1912.–1913.) zagovarao je ujedinjenje Južnih Slavena izvan Austro-Ugarske Monarhije.
Prvi svjetski rat
Prihvativši ideju hrvatsko-srpskoga »narodnog jedinstva«, Trumbić sve više računa sa stvaranjem zajedničke jugoslavenske države. Nakon sarajevskog atentata, a po prethodnom dogovoru s oporbenim prvacima, prelazi u Italiju, gdje s Franom Supilom i Ivanom Meštrovićem pokušava spriječiti saveznička pogađanja s Italijom na račun hrvatskih i slovenskih teritorija. Unatoč znakovima srbijanske ekskluzivnosti, Trumbić je nakon susreta s predstavnicima domovinskih stranaka i Srbije, pa i razgovora s Nikolom Pašićem u Nišu (travanj 1915.), ustrajao na formiranju Jugoslavenskog odbora, koji je pokrenut potkraj svibnja 1915. u Parizu s Trumbićem na čelu. U početku su u tome odboru prevladavale razmirice između Trumbića i Supila, koji je nasuprot Trumbiću zahtijevao srbijanska jamstva kao preduvjet za zajedničku državu. Bio je zatim predsjednik Odbora u Londonu te je nastojao kod sila Antante i srpske vlade postići priznanje Odbora kao zastupnika interesa južnoslavenskih narodâ Monarhije i jugoslavenskih dragovoljačkih trupa kao savezničkih vojnih postrojbi.
mini|Hrvat Ante Trumbić, Srbi: [[Nikola Pašić, Milenko Vesnić i Slovenac Ivan Žolger na zajedničkoj fotografiji pred kraj rata.]] Zbog mišljenja o nužnosti ujedinjenja s Kraljevinom Srbijom, došao je u sukob sa Supilom, koji je zatim istupio iz Odbora. Supilo se zalagao za demokratski način ujedinjenja južno-slavenskih naroda i za njihovu nacionalnu ravnopravnost te je predlagao uvođenje federativnoga uređenja u budućoj jugoslavenskoj državi. Nakon revolucije u veljači 1917. u Rusiji, Pašić je pristao na razgovore o novoj državi, što je utrlo put Krfskoj konferenciji.
Kraljevina Jugoslavija
Nakon uspostave jugoslavenske države, Kraljevstva SHS, 1. prosinca 1918. godine i formiranja prve zajedničke vlade, pod predsjedništvom Stojana Protića, izabran je za ministra vanjskih poslova (20. prosinca). Sudjelovao je na mirovnoj konferenciji u Versaillesu kao Pašićev zamjenik, zastupajući interese Kraljevstva SHS nasuprot talijanskim presezanjima prema istočnoj obali Jadrana. Voditelj je jugoslavenske delegacije na teritorijalnim pregovorima s Italijom u Rapallu (8.-12. studenog 1920.), nakon kojih je podnio ostavku. Razočaran politikom Beograda, izabran je u Ustavotvornu skupštinu kao nezavisni zastupnik, osudio centralistički ustavni prijedlog i glasovao protiv njega. Protivio se kao i svi ostali hrvatski predstavnici, Vidovdanskom ustavu.
Zauzimao se za federalističko uređenje i nacionalnu ravnopravnost. Nakon prelaska u Zagreb 1923., godine 1924. ušao je u Hrvatsku zajednicu (koja je bila u Hrvatskom bloku). Hrvatsku zajednicu, autonomističku građansku stranku usmjerava k republikanstvu. Radićev je odvjetnik nakon uhićenja vodstva HRSS-a 1925., prihvaća kandidaturu HRSS-a i svoje matične stranke, te pobjeđuje na skupštinskim izborima 1925. kao jedan od kandidata za grad Zagreb. Raskida s Radićem nakon njegova prihvaćanja Vidovdanskog ustava Radićev čin ulaska u vladu označio je kao kapitulaciju pred hegemonizmom te istupa iz stranke i osniva proturadićevsku Hrvatsku federalističku seljačku stranku. Stranka je svoj program temeljila na nepriznavanju Vidovdanskog ustava i centralističkog uređenja države. Na skupštinskim izborima 1927. stvorio je Hrvatski blok s frankovcima, te bio izabran u Zagrebu.
Nakon atentata na Stjepana Radića (1928.), pristupio je Poslaničkomu klubu Seljačko-demokratske koalicije (SDK) te je u vanjskoj politici zastupao politiku Hrvatske seljačke stranke (HSS). Bila je to neuspjela vanjskopolitička misija HSS-a u nizu zapadnih zemalja. Za šestosiječanjske diktature, i formalno je pristupio HSS-u. Branio je Mačeka nakon uhićenja 1930. Godine 1932. zajedno s Vladkom Mačekom i SDK, sudjeluje u stvaranju rezolucije nazvane Zagrebačke punktacije. U toj se rezoluciji osuđuje srpski hegemonizam, naglašava hrvatska individualnost i traži složena država. Za vrijeme Mačekova tamnovanja (1932.-1934.) neformalno je predvodio HSS. Djelujući u prvom redu u interesu hrvatskog naroda, u teškim okolnostima za hrvatske zemlje, suočio se s razočaranjima što ih je nosila Kraljevina Jugoslavija, a umro je tri godine (1938.) prije raspada te države, u Zagrebu. Sahranjen je u Splitu a nadgrobni mu je spomenik, djelo Ivana Meštrovića, postavljen na godišnjicu smrti, u studenom 1939. godine.
Pettirossi, Chieti
Pettirossi je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 27 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 746 m.
Yuan Tan
Yuan Tan (? - 205), stilsko ime Xiansi (顯思), bio je kineski vojskovođa iz doba početka Tri kraljevstva, poznat kao najstariji sin sjevernjačkog gospodara rata Yuan Shaoa. Služio je u očevoj vojsci, a nakon očeve smrti je došao u sukob oko nasljedstva sa svojim mlađim bratom Yuan Shangom (袁尚). Yuan Tan je zbog toga zatražio pomoć od nekadašnjeg očevog suparnika Cao Caoa te tako porazio Yuan Shanga. Savez se, međutim, nije održao te je Yuan Tan poražen i ubijen od Cao Caoa.
Putnam, Connecticut
Patnam je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Konektikat.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 7.214, što je 468 (6,9 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Islamska republika
Određeni stručnjaci islamsku republiku smatraju svojevrsnim kompromisom između klasične islamske teokracije i modernih demokratskih institucija.
I. gimnazija u Zagrebu
I. gimnazija u Zagrebu (lat. Gymnasium Primum Zagrabia) je opća gimnazija u Zagrebu. Najstarija je opća gimnazija u Zagrebu i druga najstarija gimnazija u Hrvatskoj, osnovana 1854. godine. Slovi kao jedna od najboljih općih gimnazija u Hrvatskoj, što dokazuje rezultatima na državnim natjecanjima i državnoj maturi, visokim brojem bodova s kojima ju osnovnoškolci upisuju, kao i dugom listom uspješnih bivših učenika. Aktualna ravnateljica I. gimnazije je prof. Dunja Marušić Brezetić.
Islamska republika
Najpoznatiji primjer islamske republike je Iran. Pored nje se islamskim republikama nazivaju države kao što su Pakistan, Mauritanija i Afganistan.
I. gimnazija u Zagrebu
Povijest
mini|300px|Bivša zgrada I. gimnazije, danas muzej MimaraPrvi razred I. gimnazije Zagreb upisan je 20. rujna 1854. godine. Tada pod nazivom "Realna gimnazija Zagreb", tek je dvije godine kasnije, rješenjem cara Franje Josipa I. postala samostalna škola, smještena u zgradi na Vrazovom šetalištu. Na toj lokaciji zadržala se svega dvije godine, jer 1858. godine grad Zagreb donosi odluku o pretvaranju gimnazije iz trogodišnje u šestogodišnju, pa u tu svrhu kupuje zgradu obitelji Jelačić na Strossmayerovom šetalištu, gdje će djelovati narednih 37 godina. Padom Bachovog apsolutizma, već u jesen 1960. godine u I. gimnaziju uvodi se hrvatski kao službeni jezik nastave.
1895. Gimnazija se ponovno seli, ovog puta u novu zgradu na današnjem Rooseveltovom trgu, u kojoj su tada bile smještene viša trgovačka, realna i realna osmogodišnja gimnazija. Na toj lokaciji I. gimnazija provodi gotovo sto godina, da bi se 1986. morala iseliti zbog preuređenja zgrade u muzej umjetnina iz zbirke Ante Topića Mimare. Tada počinje "neurotično" šestogodišnje razdoblje u kojemu slavna gimnazija nema stalni prostor za nastavu te se nastavnici i učenici sele iz zgrade u zgradu, a ponekad su čak između satova morali mijenjati zgrade.
I. gimnazija ponovno dobiva stalni prostor 1992. godine na današnjoj lokaciji u Novom Zagrebu, a profesori i učenici postupno vraćaju stari renome školi. Danas škola broji oko pedeset profesora i šestotinjak učenika.
Nastava i vannastavne aktivnosti
Nastava u I. gimnaziji održava se u jednoj smjeni, naizmjenično svaki drugi tjedan prijepodne. U prijepodnevnom tjednu nastava počinje u 8:00, a u poslijepodnevnom u 14:00 sati. Nastavni sat traje 45 minuta, a odmori 5 minuta, izuzev velikog odmora poslije trećeg sata koji traje 15 minuta.
Nastavni predmeti su hrvatski jezik, latinski jezik, 2 strana jezika (njemački, engleski, francuski, talijanski, španjolski, ruski), glazbena umjetnost, likovna umjetnost, psihologija, logika, filozofija, sociologija, povijest, geografija, matematika, fizika, kemija, biologija, informatika, politika i gospodarstvo, tjelesna i zdravstvena kultura i izborni predmet (etika ili vjeronauk).
Znatan dio nastave također se odvija u terenskom obliku, kako stalnim posjetima prirodoslovnom, arheološkom,, tehničkom i povijesnom muzeju u Zagrebu, Međimurju, Vukovaru, NP Paklenici, HAZU-u i drugima, tako i pojedinačnim izletima u Beč, Veronu i druge gradove. Zadnjih godina, najčešće u drugom razredu, također se putuje u Gardaland, a krajem trećeg ili početkom četvrtog razreda (budući) maturanti idu na maturalno putovanje, najčešće u Nizozemsku, Prag, Grčku ili Španjolsku.
Učenici mogu sudjelovati u mnogim vannastavnim aktivnostima, tu su prije svega dramska grupa "Gordogan", debatni klub "Krvoločne Visibabe" i likovna grupa "Mladi keramičari", a zatim djevojački zbor, Crveni Križ, povijesna grupa, ekogrupa, novinarska skupina, knjižničarska grupa, planinarska sekcija, volonterski klub i drugi. Također, svake godine I. gimnazija sudjeluje u svjetksom danu pješačenja odlaskom na Medvednicu i organizira biciklijadu "Pozdrav proljeću", a također surađuje i sa veleposlanstvom Republike Francuske, MUP-om, studentskom udrugom AIESEC te mnogim drugima.
Ribnica (općina)
Općina Ribnica (slovenski: Občina Ribnica) je jedna od 212 slovenskih općina od 9.316 stanovnika. , administrativni centar općine je istoimeni grad Ribnica.
Geografske karakteristike
Općina ima površinu od 153.6 km², na kojoj se prostire pedesetak naselja.
Naselja Općine Ribnica
Andol, Blate, Breg pri Ribnici, Breže, Brinovščica, Bukovec pri Poljanah, Bukovica, Dane, Dolenja vas, Dolenje Podpoljane, Dolenji Lazi, Dule, Črnec, Črni Potok pri Velikih Laščah, Finkovo, Gašpinovo, Gorenje Podpoljane, Gorenji Lazi, Goriča vas, Graben, Grčarice, Grčarske Ravne, Grebenjegrcarice, Grič, Hojče, Hrovača, Hudi Konec, Jelenov Žleb, Junčje, Jurjevica, Kot pri Rakitnici, Kot pri Ribnici, Krnče, Levstiki, Lipovec, Makoše, Marolče, Maršiči, Nemška vas, Ortnek, Otavice, Perovo, Praproče, Prigorica, Pugled pri Karlovici, Pusti Hrib, Rakitnica, Ribnica, Rigelj pri Ortneku, Sajevec, Slatnik, Sušje, Sveti Gregor, Velike Poljane, Vintarji, Vrh pri Poljanah, Zadniki, Zadolje, Zapuže pri Ribnici, Zlati rep, Škrajnek, Žlebič, Žukovo
Boussès (Lot i Garona)
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 41 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 1 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 47,14 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 135 metara (maksimalnoj 161 m, a minimalnoj 115 m).
Sonic Youth
Sonic Youth je bio američki rock sastav koji su osnovali pjevač i gitarist Thurston Moore, Lee Ranaldo i basist Kim Gordon u NYC, 1981. godine.
Fažana
Fažana (talijanski Fasana [faˈzaːna]), općina u Hrvatskoj. Nalazi se u Istarskoj županiji.
Općinska naselja
U sastavu općine su 2 naselja (stanje 2006), to su Fažana – Fasana i Valbandon.
Slavni ljudi
Paul Kupelwieser – "stari Austrijanac" - čijim dolaskom počinje novija povijest Briona, prvi put je krenuo prema Otočju 1893. godine iz Fažane.
Mate Parlov prvak europe i svijeta te olimpijski pobjednik u boksu.
Antonio Smareglia (1854-1929) skladatelj opere "Oceana" čijom je praizvedbom 1903. u Milanu ravnao slavni Toscanini. U Fažani više nema vile "Oceana" u kojoj je s obitelji Antonio Smareglia provodio odmor... Nekoć vila "Oceana" gledala na more između fažanske lučice i borika Pinete.
Fažanske rive pamte mnoge državnike i političare, te poznate osobe iz umjetničkog i sportskog života, gospodarstva i znanosti, mode, jet seta... Tako su kroz Fažanu prolazili: car Franjo Josip Prvi, James Joyce, Thomas Mann, Douglas Fairbanks, Gulielmo Marconi, Josip Broz Tito, Nehru, Naser, Indira Ghandi, Ho-Ši-Min, Henry Kissinger, Kraljica Elizabeta II…. Sophia Loren, Elizabeth Taylor, Richard Burton, Mario del Monaco, Naomi Campbell, Placido Domingo…
Trlja kamenjarka
Trlja kamenjarka (lat. Mullus surmuletus) morska je riba iz porodice trlja (Mullidae). U Hrvatskoj je još poznata pod imenom trlja od kamena, tralja ili barbun.
Rasprostranjenost
Trlja kamenjarka nastanjuje obale istočnog Atlantika od obala zapadne Norveške, Engleskog kanala do Dakara uz Senegalske obale i Kanarskog otočja. Može je se naći i u Sjevernom moru ali je tamo ipak rijetka. Nastanjuje i Sredozemno te Crno more.
Trlja je raprostranjena diljem Jadrana.
Način života i ishrana
Kamenjarka kao i sve ostale trlje život provodi uz dno gdje pronalazi hranu. Dno je pjeskovito i kamenito. Trlja kamenjarka pomoću pipaka kopajući pronalazi crviće, račiće i manje ribe zakopane dublje u pijesku. Zimi se kamenjarke drže dubine zbog hladnoće a ljeti zalaze u plićak. Kreću se u jatima od više jedinki kao i najsordnije im trlje blatarice.
Godepert
Godepert (također Gundipert, Godebert, Godipert, Godpert, Gotebert, Gotbert, Gotpert, Gosbert ili Gottbert) (? - 662) bio je kralj Langobarda od 661. do smrti. Bio je najstariji sin kralja Ariperta I. Iako mu je otac bio katolik, Godepert je ispovijedao arijansku vjeru. Nakon očeve smrti je preuzeo prijestolje u Paviji, dok mu je mlađi brat Perktarit, koji je ispovijedao katoličanstvo, preuzeo prijestolje u Milanu. Dva brata su međusobno zaratila. Zbog toga je Godepert u pomoć pozvao vojvodu Grimoalda I od Beneventa. Grimoald ga je, međutim, ubio u kraljevskoj palači i preuzeo prijestolje. Taj je puč preživio njegov sin Raginpert, koji je uspio pobjeći iz palače i kasnije zavladati kao kralj.
Trlja kamenjarka
Razmnožavanje
Trlja spolnu zrelost dostiže kad naraste od 0.2 do 0.4 kg. Ženke su nešto veće od mužjaka. Pare se u proljeće, a ikra se brzo izleže i živi nektonski na pučini.
Trg Svetog Marka (Venecija)
Trg Svetog Marka (talijanski: Piazza San Marco) je glavni trg u Veneciji (Italija). Prema lokalnoj nomenklaturi to je i jedini trg u gradu jer se svi ostali trgovi zbog manje veličine ne zovu piazza (trg) već campi (polja). Prostor trga je trapezoidnog oblika i dug 170 metara, omeđen objektima kao neke teatarska scene.
Trlja kamenjarka
Gospodarska vrijednost
Trlja kamenjarka je omanja riba, ali je izrazito cijenjena oborita riba zbog svog jedinstvenog ukusa. Spominje se i opjejevana je još od davnih antičkih vremena jer se tad vjerovalo u njenu ljekovitost. Kamenjarke imaju izrazito mekano meso (mullus na latinskom znači mekan) i velike ljuske koje se lako čiste. Meso joj je najukusnije u ljetnim mjesecima i to od svibnja do rujna.
Trg Svetog Marka (Venecija)
Za taj trg je navodno sam Napoleon rekao da je "najljepši salon Evrope". Neki osporavaju da je to zaista izrekao Napoleon i tvrde da je to zapravo izrekao pjesnik Alfred de Musset. U svakom slučaju, to je jedan od najljepših trgova na svijetu koji od ranog srednjeg vijeka "očarava svojom ljepotom i harmonijom". Danas je jedan od rijetkih velikih urbanih prostora u Evropi (i svijetu) gdje je ljudski glas jači od zvučne kulise automobila jer Venecija nema automobile.
Trg je nastao već u 9. vijeku, tada je to bio manji trg ispred stare Bazilike sv. Marka. Zbog velikog i važnog sastanka, između pape Aleksandra III i cara Fridrika I. Barbarosse u maju 1177. na kom je sklopljen Venecijanski mir. Zbog tog sastanka je trg značajno uvećan, tad je dobio današnje konture, da se dobije teren za trg, zatrpana je mala luka i kanal Batario (Rio Batario), koji su do tada razdvajali Duždevu palaču od trga.
Zvonik na trgu je odlični orijentir, a Trg sv. Marka je centralno mjesto za okupljanje u Veneciji i vrlo popularan među turistima, fotografima i venecijanskim golubovima. Trg Svetog Marka je oduvijek bio središte Venecije. U njemu su bili svi važni uredi mletačke države, tu je i sjedište nadbiskupije od 19. vijeka. Na trgu se održavaju i sa njega počinju brojne venecijanske tradicijske svečanosti (Regata Storica, Festa della Sensa, Sposalizio del Mare, Festa di San Marco).
Historija trga
thumb|left|250px|Trg sv. Marka Današnji oblik trga je rezultat sukcesivnih proširenja i promjena koje su se zbivale vijekovima. Izvorno taj prostor bio je namijenjen za vrt, preko kojeg je išao kanal Batario, koji se nadovezivao na današnje kanale Zecca i Cavalletto. Prvobitni Knežev dvor, bio je prava utvrda s ugaonim obrambenim tornjevima, potpuno okružen kanalima a na prostoru današnjeg trga bila je mala luka za utovar i istovar robe.
Od 828. godine, kad je su dopremljene relikvije sv Marka u Veneciju i izgrađena prva bazilika sv. Marka, taj teren je počeo dobijati karakteristike središta grada.
Cijelo područje je 976. godine izgorjelo, zajedno s bazilikom i kneževim dvorom, ali je već 978. bazilika obnovljena. Današnja bazilika potječe iz 1050.-1094. godine, iz treće faze izgradnje bazilike. U tom vremenu trg je još uvijek bio omeđen kanalom Batario (koji se nalazio iza nekadašnje crkve San Geminiano) i uljevao u mali zaljev (luku) Duždeve palače (Palazzo Ducale).
Godine 1156., za vladavine 38 dužda Vitale Michielea, kanal (Rio Batario) je zatrpan, tako je dobijen prostor ispred Duždeve palače (Palazzo Ducale), današnja Piazzetta.
Za vrijeme vladavine dužda Sebastiana Ziania 1172. trg je bio dodatno proširen kako bi napravili mjesta za nove monumentalne zgrade, tada je izgrađena crkva San Geminiano na suprotnoj strani od Bazilike sv. Marka, tad su postavljena i dva velika granitna stupa (iz Konstatinopolisa) na molu, oni su označavali trijumfalni prostor sv. Marka (Marciana).
Na jedan od stupova postavljen je krilati lav, simbol sv. Marka, a na drugi je postavljen kip sv. Teodora, prvog zaštitnika Venecije. Tako je prostor podijeljen na dva kvadrata, jedan ispred bazilike, te drugi za dovršetak palače i trijumfalni pristup moru.
Nakon Četvrtog križarskog rata i osvajanja Konstatinopolisa 1204. godine, u Veneciju su dopremljena (ukradena) brda mramora i umjetničkih djela koja danas krase baziliku i trg. Tom prigodom su doveženi i konji (Cavalli di San Marco) koji su postavljeni na Baziliku sv. Marka, i grupa tetrarha koja danas resi Duždevu palaču.
Napokon, 1264. godine trg je popločen ciglama položenim po uzorku riblje kosti.
Između 1301 i 1442, na trgu se provode kontinuirani i veliki radovi, Palazzo Ducale postupno gubi svoj obrambeni karakter i dobija današnji izgled. Između 1495 i 1517 podignute su Procuratie Vecchie i Torre dell'Orologio, istovremeno je tekao postupak iseljenja svih vrtova i skladišta, koji su se još uvijek nalazili na trgu. Između 1536. i 1540. Sansovino je podignuo zgrade Biblioteke Marciane i Loggette (lođe) u podnožju zvonika. Između 1582. i 1640. podignute su Procuratie Nuove.
Na Piazzetti dei Leoncini su 1722. postavljene dvije skulpture, a 1723 trg je iznova popločen, ovaj put ne ciglama već kamenim pločama, i ornamentima od bijelog mramora, po projektu Andrea Tiralija. Konačno 1807 u vrijeme Napoleonove okupacije grada, srušena je crkva San Geminiano na sjevernoj strani trga i izgrađeno je krilo zvano Ala Napoleonica (ono je poznato i kao Kraljevska palača tj. Palazzo Reale ili Procuratie Nuovissime), time je Trgu sv. Marka dat konačni izgled.
U ranim jutarnjim satima u ponedjeljak, 14. jula 1902. zvonik sv. Marka, koji je već bio vidljivo ispucan, iznenada se srušio, istovremeno je teško oštećena Loggetta, i ugaoni dio Nacionalne knjižnice sv. Marka (Biblioteca Marciana).
Opis trga
thumb|250px|Tlocrt trga iz 1831. Trg Svetog Marka zapravo se sastoji od tri dijela:
Objekti na trgu
Trgom dominira Bazilika sv. Marka sa svojim odvojenim zvonikom (Campanile) i Duždeva palača koji stoji pored njega.