Kurdi
Religija
U prvoj polovici 2. tisućljeća oblikovale su se i tri specifične iranske religije koje možemo okarakterizirati kao kurdske - aleviti, jesidi i jarsani. Sinkretična religija alevita u početku se oblikuje kao primitivni spoj šijitskog islama s iranskim religijama manihejstva i zoroastrizma, a konačni oblik poprima tijekom 12. stoljeća kada turkijska plemena u Kurdistan donose sufizam, ali i vlastita tradicionalna vjerovanja. Aleviti se danas smatraju ogrankom šijita, a iz njihovog vjerovanja u kombinaciji sa sufizmom izrodili su se i bektaši odnosno derviši koji se tijekom osmanlijskog razdoblja šire i Balkanom gdje i danas postoje tragovi iranske kulture (npr. slavljenje Novruza kao Nove godine). Unatoč višestoljetnoj osmanlijskoj represiji nad alevitima, njihov se utjecaj proširio i izvan kurdske zajednice zbog čega se danas sve njene pripadnike ne može klasificirati kao Kurde. U gotovo isto vrijeme kada i alevitska, pod sjevernim obroncima Zagrosa rađa je još jedna religija - jesidska. Radi se o heterodoksnoj religiji čiji su korijeni vrlo složeni; sufijski utjecaj i slikovita simbolika može se prepoznati u religijskom rječniku (posebno u terminologiji njihove ezoterične literature), no većina njihove mitologije i kozmogonije je neislamska tj. pripada drevnim iranskim religijama. Jesidi vjeruju u jednog Boga kao stvaratelja svijeta na koji je poslao sedam uzvišenih bića ili anđela (haft serr; „sedam zagonetki“) da ga čuvaju, a njihov vođa je Malak Taus („Paunov anđeo“). Njega su muslimani često poistovjećivali sa Sotonom zbog čega su jesidi progonjeni od svog postanka, posebice u doba Osmanskog Carstva kada su prisilno preobraćivani na hanefijsku školu sunitskog islama. Jesidska religijska tradicija uglavnom se prenosila oralnom predajom na kurmandžiju (sjevernokurdskom jeziku), dok je autentičnost njihovih svetih tekstova „Crne knjige“ (Mašafa Reš) i „Knjige otkrivenja“ (Kiteba Jelva) tiskanih počekom 20. stoljeća krajnje upitna budući da ih nisu pisali jesidi već stranci. Iako je stvaran u isto vrijeme na istim temeljima (sufizam i staroiranska tradicija) kao i alevitska religija, jesidska se ne svrstava u niti jedan ogranak islama već kao specifična monoteistička religija. Također, za razliku od alevita, jesidi se uglavnom smatraju kao kurdska etnoreligijska skupina. Treća religija koju možemo klasificirati kao kurdsku jest jarsan (Ali Hakk; „Narod istine“ ), čijim se osnivačem smatra Sultan Sahak. Nastala je na prijelazu iz 14. u 15. stoljeće, u današnjim iranskim pokrajinama Kermanšaškoj i Luristanu. Poput jesidske religije, ni jarsan ne pripada islamu iako korijene vuče iz njegovog šijitskog oblika, dok se zoroastrijski utjecaj očituje u izraženom dualizmu. Ono što jarsan okvirno razlikuje od jesidske religije i zoroastrizma jest izričito odbacivanje svake vrste kaste, klase ili položaja. Religijska literatura jarsana pisana je većinom na guranskom kurdskom, odnosno u manjoj mjeri na perzijskom jeziku. Kao i u slučaju alevita odnosno za razliku od jesida, jarsani su velikim dijelom podijeljeni u brojne etničke i plemenske skupine koje ne uključuju samo Kurde već i Lake, Perzijanci, Azere, Arape i druge narode. Također, uz manjak standardne religijske literature postoji i jaka segmentacija zbog čega je teško utvrditi njihovu brojnost. Navedene tri religije (aleviti, jesidi i jarsani) pojedini kurdski povjesničari pokušali su objediniti pod zajednički pojam „jazdanizam“, ali takva klasifikacija nije znanstveno afirmirana.