cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tehnologija srednjeg vijeka
Mehanički sat
Utezi su kao izvor gibanja bili odavno poznati, a i zupčanici su postali obična stvar europskim obrtnicima. No da bi se učinak gravitacijske sile preveo u upravljivo gibanje bilo je potrebno neko sredstvo koje bi upravljalo spuštanjem utega, koji prepušten sam sebi pada ubrzano. Europljani nisu poznavali složeni zapinjač koji je razvio Su Sung. Prije spomenuto djelo Villarda od Honnecourta doduše sadrži crtež na kojem je prikazan kip anđela koji stalno pokazuje prema Suncu, a pokreće ga kolo čije žbice udaraju napet konopac razapet pomoću dva utega, što bi se moglo protumačiti kao grubi i grubo prikazani zapinjač. Činjenica da latinski jezik, kao i jezici zapadne Europe, ne pravi razliku između mehaničkoga i vodenoga sata, jako otežava praćenje rane povijesti mehaničkih satova, budući da je u pisanim izvorima često teško razlučiti o kakvom se satu radi. Danas se većina povjesničara slaže da je europski zapinjač nastao u sjevernoj Italiji u drugoj polovici 13. stoljeća. Taj zapinjač je posve različit od kineskoga, a u engleskoj literaturi poznat je kao verge (ili crown wheel) escapement.
Prvi mehanički satovi bili su veliki željezni mehanizmi smješteni u tornjevima. Jedan je takav sat instaliran u Milanu 1309. Taj sat nije imao kazaljke niti je sam pokretao zvona, već je naprosto upozoravao zvonara kad treba potegnuti konop zvona. Prvi sat koji je automatski zvonjavom označavao satove ugrađen je 1335., također u Milanu. Do 1370. diljem Europe je bilo ugrađeno barem 30 takvih satova. Većina srednjovjekovnih satova nije bila osobito precizna, tijekom dana su kasnili ili žurili poprilično minuta. Isprva se zbog toga nitko nije uzrujavao, budući da su tadašnja mjerila točnosti bila labava. Do tad su već astronomi podijelili sate na 60 minuta (što je Babilonsko naslijeđe), no srednjovjekovni su ljudi bili navikli na promjenljive zimske i ljetne sate, koji su slijedili ritam promjene raspoložive dnevne svjetlosti. No mehanički je sat postupno nametnuo sustav jednakih sati, potičući ljude da počnu vremenski uređivati mnoge djelatnosti koje dotad nisu bile tako uređene. U tekstilnim gradovima Flandrije satovi su tukli radne sate tekstilnih radnika. Gradski je sat postao instrument gospodarske, društvene i političke prevlasti, kojim su rukovali trgovci koji su upravljali gradom.
Prvi kućni satovi su se pojavili malo prije 1400. Imali su kazaljke za sate, kasnije i za minute, a nisu ih izrađivali kovači, kao velike satove za zvonike, već zlatari i srebrnari. U svezi sa srednjovjekovnim satovima važno je naglasiti da su oni bili prvi strojevi u cijelosti načinjeni od metala. Time ustanovljena tradicija precizne obrade metala odigrala je ključnu ulogu u izradi strojeva za proizvodnju tekstila tijekom industrijske revolucije. Urarski obrt postao je u renesansi za znanost ono što je mehaničarski postao za industriju, plodan izvor savršenstva i stručnosti.
Bušotine, rudnici i kovinarstvo
Vađenje ruda i obrada metala su u ranom srednjem vijeku znatno nazadovale u odnosu na rimsko doba i neke su tehnologije zaboravljene. No preživjelo je skromno rudarstvo u otvorenim jamama i lokalne kovačnice. Poticaj povećanju proizvodnje dala je potreba za novim poljodjelskim alatima, poput teškoga pluga, i potrebe vitezova za oružjem i oklopom.
Kovano željezo
U proizvodnji željeza su se i dalje koristili stari postupci. Prvi je korak bilo pranje i pečenje rude, te njeno mrvljenje u komade prikladne za preradu u plitkom ognjištu (redukcijskoj peći). Nakon što je stoljećima bila tek udubljenje u zemlji s glinenom oplatom i kupolom, peći je dodan zdepast dimnjak od gline i pješčenjaka. Peć je imala otvor za izlaz plinova, otvor za punjenje rudom, te otvor pri dnu za vađenje žara, mekog i usijanog (ali ne rastaljenog) željeza (spužvasto željezo ili porozno željezo) i upuhivanje zraka pomoću mjehova. Za proizvodnju 1 kilograma željeza takva je peć trošila 12 kilograma drvenog ugljena. Spužvasto željezo se je tuklo na plosnatom kamenu, da bi se iz njega izbacila šljaka (pijesak i glina) i da bi se željezu dao oblik šipki i ploča, prikladan za kovača.
Naravno, nije se znalo što se uistinu događa u peći (plitkom ognjištu). Znalo se je da drveni ugljen daje željezo, ali se nije znalo da se to postiže izvlačenjem kisika iz rude (željezovi oksidi) i njegovim vezanjem s ugljikom u plin (ugljikov dioksid) koji je izlazio iz peći. Znalo se je da predugo zagrijavanje daje neuporabiv proizvod, ali se nije znalo da do toga dolazi stoga što željezo, nakon što se je riješilo kisika, počne upijati (apsorbirati) ugljik. Mnogo kasnije, kad se je u pećima uspjelo postići dovoljno visoku temperaturu za taljenje željeza, rastaljeno sirovo željezo je ulijevano u kalupe ili ingote (otud naziv lijevano željezo), no u ranom je srednjem vijeku slučajno dobivanje gruda kovine odveć krte za obradu kovanjem bilo naprosto neprilika. No ako je sve prošlo dobro, nekoliko sati rada je davalo oko 1 kilogram uporabivog željeza.
Srednjovjekovni mjehovi su bili drvene kutije zatvorene komadom kože, koje se je moglo pritiskati rukom ili nogom, što je zrak kroz malu rupu tjeralo u cijev i kroz mlaznicu (sapnicu) u vatru, a mijeh se je ponovno napuhivao užetom i elastičnim komadom drveta. U kasnijim pećima koje su talile željezo, korišten je par mjehova koji su ispuhivani naizmjenično, tako da se dobije stalna struja zraka. Kovač koji je obrađivao željezo iz plitkog ognjišta oslanjao se je na iskustvo, vještinu i tradiciju. Znao je da kovinu može načiniti tvrđom tako da ju zagrije i drži na visokoj temperaturi neko vrijeme, ali nije znao zašto se to događa: željezo bi na površini iz drvenog ugljena apsorbiralo malu količinu ugljika, manje od 1%, a i u ovom je slučaju predugo zagrijavanje davalo loman i neuporabiv proizvod. Najznamenitiji proizvod kovača bio je dugi mač, koji se proizvodio višestrukim stanjivanjem i preklapanjem na gornji način očvrsnutih traka željeza. Oko 800. dobar je mač vrijedio tri krave.
Jedna od novina u obradi željeza bilo je uvođenje naprave za izvlačenje željezne žice. Velike količine željezne žice bile su potrebne za izradu žičanih oklopa (oklopa od međusobno povezanih prstenova). Umjesto da se žica proizvodi dugotrajnim kovanjem, sada se je proizvodila provlačenjem usijanog željeza kroz sve uže rupe.
Tijekom 12. stoljeća opaža se širenje kovača na selo. Isprva su kovači bili prije svega proizvođači oružja i opreme za vitešku elitu, a pojavljuju se na selu tek kad se je poljodjelstvo počelo oslanjati na njihove proizvode. Jedna studija o francuskoj pokrajini Pikardiji pokazuje da u njoj do 1125. uopće nije bilo seoskih kovača, a da ih je 1180. već bilo 30. Prirodni potrošači kovačevih proizvoda bili su stolari (sjekire, pile, čavli, svrdla, dlijeta i drugo). S vremenom su im se pridružili zidari, kolari, mlinari, brodograditelji.
Visoka peć i lijevano željezo
Prema nekim povjesničarima je visoka peć (peć za proizvodnju sirovog željeza) najveće tehnološko postignuće srednjega vijeka. U postupku oblikovanja srednjovjekovne visoke peći je vodeničko kolo još jednom igralo glavnu ulogu. Širenje vodeničkih kola s pritoka i malih rijeka na velike rijeke bilo je omogućeno izgradnjom brana i vodeničkih jaraka, koja se opaža naročito nakon 1300., a okomito je kolo opremljeno nizom dodataka, poput mehaničkog automatskog regulatora: kvadratni segment osovine mlinskog kamena je vrtnjom udarao u produžetak na lijevku mlina i istresao brašno iz njega: što se je kolo brže vrtjelo to se je lijevak brže tresao. Razvijeno je više novih primjena snage vode, poput izvlačenja metalne žice ili crpljenja vode iz rudnika, no najznačajnija je bila taljenje željezne rude u novim visokim pećima.
Kada su i gdje visoke peći nastale nije posve jasno. Kineske visoke peći pogonjene snagom vode su se s vremenom proširile do Perzije, ali nije poznato kada, niti kako su otuda širile dalje na Zapad. Prva poznata europska visoka peć je otkrivena u Švedskoj, a vjerojatno je radila prije 1350. Stari postupak redukcije željezne rude u spužvasto željezo i njegova daljnja obrada u kovano željezo, očigledno je nudila mogućnost mehaniziranja pomoću vodeničkog kola i čekića kojeg pokreću zrakasto postavljene drvene poluge, koja je kombinacija do 14. stoljeća bila u širokoj uporabi. Sada je vodeničko kolo iskorišteno za pokretanje para velikih mjehova koji su naizmjence upuhivali zrak u peć, što je znatno povisilo temperaturu u peći. Osim time, struja zraka je pojačana i novim oblikom peći. Dotad je peć bila tek jama sa zdepastim dimnjakom. Sada je postala visoka zidana građevina kvadratne baze, uzdignuta iznad talioničke posude izgrađene na kamenom ognjištu. Dimnjak je bio načinjen od dva vertikalna dijela. Kraći niži dio imao je oblik obrnute krnje piramide, a gornji viši dio oblik uspravne krnje piramide. Čitava je struktura bila visoka desetak metara.
Snažna struja zraka u takvim pećima zagrijava rudu do temperature na kojoj apsorpcija ugljika postaje vrlo brza, što daje slitinu koja sadrži oko 96% željeza i 4% ugljika. Temperatura taljenja takve slitine je oko 1100° C, što je mnogo niže od temperature taljenja čistog željeza (1530° C), a to pak omogućuje lijevanje rastaljenog željeza. Tako je visoka peć drevno umijeće proizvodnje željeza uvela u industrijsko doba. Lijevano je željezo postalo traženi poluproizvod posve novoga dvostupanjskog postupka.
Visoka peć pokretana vodeničkim kolom je mogla raditi bez prestanka tjednima ili mjesecima. Pijesak i glina koji su sadržavali željeznu rudu su miješani s vapnencem (talionički dodatak). Peć je punjena slojevima te smjese, između kojih su dodavani slojevi drvenog ugljena. Tijekom zagrijavanja su glina, pijesak i vapnenac stvarali šljaku koja je plutala na površini rastaljenoga željeza. Šljaka se je povremeno uklanjala kroz otvor smješten pri vrhu peći, a željezo je istjecalo kroz otvor pri dnu peći. Takvo je željezo nazivano sirovo željezo (eng. pig iron). Ohlađeni ingot sirovog željeza, težak stotinjak kilograma, je prevožen u drugu peć. Ta je peć imala ognjište u kojem je izgarao drveni ugljen i dva ulaza za struju zraka (koju su također davali mjehovi pokretani vodeničkim kolom): jedan za ognjište, a drugi za puhanje na željezo koje se je zagrijavalo. Kisik iz struje zraka koja je upuhivana na željezo se je spajao s ugljikom iz željeza, dajući čisto željezo. Novi je način proizvodnje davao mnogo više željeza uz mnogo manje rada, što je snizilo cijenu željeza i umnožilo njegove primjene.
Bušotine i rudnici
Bušenje za naftom seže 800 godina u prošlost. Prirodno cijeđenje sirove nafte iz podzemnih slojeva bilo je iskorištavano još mnogo ranije za dobivanje goriva za uljanice, no ono je postalo nedostatno da zadovolji potražnju. Zato su se u 12. stoljeću naftna vrela bušila u Europi (kraj Napulja) i u islamskom svijetu. Jamski ugljen je u Europi bio poznat barem od 13. stoljeća, ali je rijetko korišten zbog straha od otrovnih plinova.
Brodogradnja i pomorstvo
Tijekom ranoga srednjega vijeka brodogradnja je napredovala i na jugu i na sjeveru Europe. Na Sredozemnom moru je tijekom ranog srednjeg vijeka trokutasto latinsko jedro konačno uspješno postavljeno na veća plovila. Tu su tehniku najprije razvili muslimani, od njih su je preuzeli Bizantinici, a potom i ostali Europljani, tako da je do 800. latinsko jedro prevladalo na Sredozemnom moru. Bilo je obješeno na dugi nakošeni križ jarbola. Jedan kraj križa se uzdizao iznad vrha jarbola, a drugi je dopirao gotovo do palube. Takvo jedro može zahvatiti vjetar s obje strane i poboljšalo je pokretljivost broda. No baratanje takvim jedrom nije bilo lako.
Istodobno s uporabom latinskoga jedra, na Sredozemnom moru se je pojavio korjenito novi sustav izgradnje trupa broda. Dotada je korito građeno tako da su najprije slagane daske, a potom unošen kostur. Sada je postupak obrnut, tako da je najprije građen kostur (kobilica i rebra broda). Takvi brodovi nisu bili onoliko čvrsti kao rimski građeni na stari način, ali su zahtijevali mnogo manje rada i stoga su bili jeftiniji, što je pojeftinilo i trgovinu.
Na sjeveru Europe se brodogradnja razvijala zasebno. Najstariji poznati sjevernjački brod pronađen je u Danskoj i datira iz oko 350. pr. Kr. Dug je oko 13 metara, građen je tako da mu se daske preklapaju (preklopna građa), a daske su međusobno privezane, a ne zabijene čavlima. Brod nema niti jarbol, niti kobilicu, niti brave za duga vesla i očigledno ga se je pokretalo kratkim veslima (veslači su veslali okrenuti prema pramcu), kao pri veslanju u kanuu. Drugi poznati stari sjevernjački brod datira iz 3. stoljeća, dug je 24 metra, građen je na isti način kao onaj stariji (preklopna građa), ali su daske sada, osim što su međusobno privezane, još i pribijene čavlima. Niti on nema jarbol, ali je u njemu 28 veslača sjedilo okrenuto prema krmi i veslalo dugim veslima. Brod pronađen u Engleskoj, a koji potiče iz oko 600., dug je oko 27 metra i preklopne građe, ali građen od spojenih kraćih dasaka, što je uklonilo potrebu korištenja dugih dasaka (nalaženja pogodnog visokog i ravnog drveća). Niti taj brod nema jarbol ni kobilicu. Najstariji sjevernjački brod s kombinacijom križnog (kvadratnog) jedra i dugih vesala je [[vikinzi|vikinški]] brod s kraja 9. stoljeća, otkriven u Norveškoj. Jarbol mu je učvršćen u masivnu kobilicu izrađenu iz jednog komada drveta, što mu daje veliku čvrstoću. Ovakav dugi brod bio je rezultat dugoga razvoja i nije namjerno oblikovan za prepade, ali se je pokazao savršenim za tu svrhu. U to je doba Europa bila primamljiva meta, a istodobno ranjiva. Opljačkana roba je preprodavana, pa je u mješavini pljačke i trgovine naposljetku prevladala trgovina.
Vikinzi su imali i svoju verziju obloga, trgovačkoga broda (knorr), brod preklopne građe, širok i uglavnom pokretan jedrima, uz nekoliko dugih vesala. No do 10. stoljeća preklopna je građa zastarjela, a u Nizozemskoj se je pojavio bolji obli brod ili koga«. Bio je građen od dasaka poredanih jedna do druge, koje se ne preklapaju (način gradnje preuzet sa Sredozemnoga mora) i imao je korito ravna dna. Takvo je dno bilo prikladno za pristajanje na plažama, ali je zbog njega brod bio izložen zanošenju. Povećanje broja luka na sjeveru u 11. stoljeću omogućilo je da se dno koga zaobli i da mu se doda duboka kobilica, što je riješilo problem zanošenja. Ti su brodovi bili pogonjeni isključivo vjetrom, imali su jedno veliko križno jedro od pamučne ili lanene tkanine. Bok broda izvan vode je povišen. Dok je knorr mogao prevoziti 50 tona tereta uz posadu od 12 do 14 ljudi, nova koga je mogla prevoziti 200 tona uz posadu od 18 do 20 ljudi, a do kraja 12. stoljeća kapacitet je dosegnuo 300 tona.
Krajem 12. stoljeća na Sredozemnom moru su se pojavili brodovi s dva jarbola. Brodogradilišta Venecije i Genove su proizvodila brodove s dvije ili tri palube i parom jarbola s latinskim jedrima. Imali su velik teretni prostor što je snizilo cijenu prijevoza i potaknulo trgovanje rasutim teretom.
U 11. stoljeću su sjevernjačkim kogama dodane kule, nadgradnje na palubi na pramcu i/ili krmi, koje su služile za obranu od gusara. U sredozemnoj su brodogradnji te kule preuzete i postupno su postale dio trupa broda te su se pokazale djelotvornima za obranu od gusara. Takva u trup broda ugrađena pramčana kula (prednja paluba), postala je stalna odlika jedrenjaka i služila je kao zaklon za posadu i spremište rezervne užadi.
Kompas
I kompas potiče iz Kine. Vodeni kompas, gdje magnetizirana željezna igla učvršćena na dašćicu pluta na vodi, opisan je u cijelosti u 11. stoljeća, ali je vjerojatno bio poznat mnogo prije. Prvi europski pisani izvor u kojem se opisuje mornarički kompas je djelo Alexandera Neckama De naturis rerum, napisano oko 1190. Igla na osovini je talijanski izum iz 13. stoljeća. Uporaba kompasa se širi tek nakon 1280. Osim toga, srednji vijek ne poznaje kvadrant niti nautički astrolab, mjerne instrumente renesanse. Općenito se smatra da je Poslanica o magnetu Petra Hodočasnika (Pierre de Maricourt, Petrus Peregrinus) iz 1269. zapravo prvi pravi znanstveni rad zapadnoga kršćanstva. Iz njegova rada, nakon mnogo vremena, izrasla su istraživanja Normana i Gilberta, a iz njihova, pak, čitava teorija i praksa elektromagnetizma. Štoviše, utjecaj magneta na kompas je postao znanstveni temelj učenja o utjecaju, koje je ranije bilo čisto magijsko. Ono je pružilo radni model za nauk o privlačenju (Kepler), koji je prožeo čitavu znanost i koji je vodio Newtonovu mehaniku. Kompas kao sredstvo navigacije je sazrijevao u Sredozemnom moru. Pritom je važna bila izrada pomorskih karti. Osim toga brodovi su koristili i pješčane satove (računanje brzine broda i prijeđene udaljenosti).
Krmeno kormilo
Krmeno je kormilo je odavno bilo poznato u Kini i moguće je da je iz Kine stiglo u Europu, ali je isto tako moguće da je neovisno izumljeno u Bizantu ili na Baltiku. Središnje je kormilo bilo teško postaviti zbog oblika kobilice na krmi broda, pa je rabljeno veslo za upravljanje sa strane broda. Čini se da u Europi uvođenje krmenoga kormila nije bilo potaknuto potrebom za boljom upravljivošću, jer je veslo za upravljanje sasvim dobro služilo toj svrsi. No nove su koge postale toliko visoke da su zahtijevale vrlo duga vesla za upravljanje, što je stvaralo probleme. Ravna krma koge je bila zgodno mjesto za postavljanje kormila. U 13. stoljeću krma je izravnana i dodano je krmeno središnje kormilo. To je jako poboljšalo upravljivost broda, vjetar se je mogao bolje iskoristiti, a moglo se je ploviti i po lošem vremenu.
Kompas i krmeno kormilo imali su na moru učinak jednak onome konjske orme na kopnu. Plovidba otvorenim morem je postala izvediva i zamijenila je obalnu plovidbu. Time su oceani po prvi put postali dostupni za istraživanje. Neki pak smatraju da uvođenje krmenog kormila u 13. stoljeću vjerojatno ipak nije bilo toliko značajno kao što se vjerovalo. Nije se značajno poboljšala upravljivost, za značajnu promjenu smjera je i dalje trebalo pomicati jedra, ali je ovakvo kormilo ipak smanjilo vrijeme i napor potrebne za održavanje broda na pravcu (kursu).
Napredak u moreplovstvu imao je značajne posljedice po napredak znanosti. Plovidba otvorenim morem zahtijeva astronomska motrenja i izravno je potaknula razvoj precizne astronomije i instrumenata prikladnih za uporabu na palubi. Plovidba oceanima je napose nametnula problem određivanja zemljopisne širine. Potreba za kompasima i drugim instrumentima potaknula je novu industriju, koja je također imala veliki utjecaj na znanost, napose postavljajući sve više standarde točnosti mjerenja. Sva ta poboljšanja su dovela do revolucije u sredozemnoj pomorskoj trgovini. Tisuću godina se je od Italije u Egipat ili Malu Aziju i natrag putovalo jednom godišnje. Sada su talijanski brodovi prestali prezimljavati na istoku i mogli izvesti dva takva putovanja tijekom jedne godine. Brodovi su iz Venecije polazili u veljači i vraćali se u svibnju, te ponovno polazili na put u kolovozu i vraćali se prije Božića. Novi veći brodovi ohrabrili su plovidbu u Sjeverno more. Prvo su 1277. stigle galije iz Genove, a nakon toga i jedrenjaci. Do 1314. su venecijanski brodovi redovito plovili do Flandrije.
Rana uporaba vatrenoga oružja na moru nije dala osobite rezultate i iznijela je na vidjelo neke probleme. Galije, koje su imale nizak bok iznad vode, nisu se pokazale prikladnim nosačima artiljerije. Postavljeni na palube i kule plovila višeg boka topovi su pak dodatno otežavali brod i činili ga nestabilnim pri lošem vremenu. Ti će problemi biti riješeni tek kasnije, postavljanjem topova na vlastitu palubu s otvorima u koritu broda, što će pak dovesti do novog načina pomorskog ratovanja.
Graditeljstvo
Tijekom ranog srednjeg vijeka u sjevernoj Europi se nisu proizvodile opeke, sve do kasnog srednjega vijeka. Zaboravljeno je i umijeće proizvodnje rimskoga cementa i betona i ono će se iznova pojaviti tek u 19. stoljeću. Katedrala Notre-Dame u Parizu, čiji je kamen temeljac položen 1163., bila je jedna od prvih katedrala koje su prihvatile gotički stil u arhitekturi. To je jedna od prvih zgrada na kojoj se pojavljuju vanjski potpornji (kontrafori), odvojeni od zidova, koji drže svodove bez potrebe za unutrašnjim sponama. Do 1182. je bila dovršena apsida (dio iza oltara) i kor; do 1196. bila je dovršena lađa, a do 1250. i dva velika zvonika. Dotjerivanje građevine potrajalo je do 1345.
Staklo i naočale
Staklo, poznato u antičko doba, iznova će se pojaviti u industriji tek u 13. stoljeću, nadasve u Veneciji, a počet će se industrijski proizvoditi tek u Italiji u 14. stoljeću, kao i papir, koji će svoj procvat doživjeti tek izumom tiskare. Staklo u srednjem vijeku uglavnom predstavlja vitraj. Proizvodnja stakla u 12. stoljeću je slijedila stare postupke. Smjesa koju je činio pepeo drveta i pijesak u omjeru 2:1 je zagrijavana u peći umjerene temperature, pri čemu natrijev karbonat (Na2CO3) iz pepela reagira sa silicijevim dioksidom (SiO2) iz pijeska. Tako dobivena sirovina je taljena na visokoj temperaturi i puhana pomoću željezne cijevi. Za proizvodnju prozorskoga stakla, mjehur nastao puhanjem je oblikovan u valjak, baze su mu odsječene, plašt je presječen duž osi i izravnan u ploču. Tijekom vremena su se za dobivanje stakla željene boje u mješavinu počeli dodavati oksidi metala (kobalt za plavu, mangan za ljubičastu, bakar za crvenu, željezo za žutu). Zapravo je najteže bilo dobiti bezbojno staklo (dugo to uopće nije bilo moguće).
Razvoj naočala između 13. i 16. stoljeća izveli su isključivo vješti majstori, bez pomoći znanosti. Nije se znalo kako djeluje oko i što izaziva dalekovidnost i kratkovidnost. Optika se nije razvila do istraživanja leća i prepušta ih majstorima. Jedan od razloga za to bio je i stav aristotelske filozofije prirode, prema kojoj optički instrumenti izobličuju prirodu. Europski su redovnici koristili kamenje za čitanje, tanke komadiće prozirnog berila i kvarca. No ta su pomagala bila sprave za jedno oko. Naočale su vjerojatno izumljene u Italiji krajem 13. ili početkom 14. stoljeća. S tim pronalaskom nisu povezana imena znanstvenika i vjerojatno su za njega zaslužni majstori staklari, koji vjerojatno nisu poznavali Alhazenova i Baconova djela. Pretpostavlja se da su pronađene slučajno, prilikom izrade staklenih ukrasa u obliku leća.
Papir
Papir je bio proizvođen u Kini već u 2. stoljeću. Otuda se proširio najprije islamskim svijetom, u Bagdadu je već korištena snaga vode, a u Španjolskoj se takve tvornice javljaju oko 1150. Veća proizvodnja lanenoga platna, potaknuta modom nošenja lanenih košulja i rublja, dala je sirovinsku bazu za proizvodnju papira u Europi, postupci koje su preuzeti iz Kine. Tako je cijena papira pala, a tržište se proširilo. Papir se proizvodio u dva koraka. U prvom krpe su se rezale, namakale, sjeckale i tukle u koritima batovima sa šiljcima. U drugom je koraku tako dobivena kaša prenošena u spremnik tople vode, miješana i uranjana u pravokutni kalup s rešetkastim dnom od žice. Slojevi kaše su podizani i slagani na hrpu, razdvojeni filcem, a iz hrpe bi se potom iscijedila voda. Tako dobiveni listovi su sušeni, izglađeni kamenom, te uronjeni u spremnik smjese od želatine i stipse. U kršćanskoj Europi se je snaga vode u proizvodnji papira počela koristiti 1276. u Italiji.
El Tepetate de Arriba, Calvillo
El Tepetate de Arriba je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Aguascalientes, u opštini Calvillo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 116 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1750 m.
Filoksera
Filoksera (sintagma od grčkog φύλλον - list + ξερόν - suh ) ili trsna uš (latinski: Daktulosphaira vitifoliae) je insekt iz porodice Phylloxeridae i veliki štetnik vinove loze.
Karakteristike
Filoksera je autohtoni insekt iz doline rijeke Mississippi, koji se hrani lišćem i korijennjem vinove loze, uzrokujući tako da biljka istrune i umre. U potrazi za novim živim domaćinom filoksera se nezaustavljivo širi preko cijelog vinograda i regija.
Po izgledu slična biljnoj uši, odrasla filoksera je vrlo mala, u prosjeku duga oko 1,016 mm, raspona boja od svijetlo žute, zelenkaste, preko nijansi narančaste do smeđe. Orginalne američke vrste vinove loze razvile su otpornost na filokseru razvivši bujnu i tvrdu koru korijena pa su tako postale relativno imune na štete.
Kako je jedva vidljiva, vinogradari su dugo bili nesvjestni destruktivnog djelovanja filoksere, iako je tokom 17 i 18. vijeka bilo neuspjelih pokušaja presađivanja evropskih vrsta vinove loze po istočnim krajevima Sjeverne Amerike, oni su u svom neznanju mislili da je to zbog otrovnog tla.
Izvan Sjeverne Amerike efekti filoksere bili su potpuno nepoznati sve do 1863. kad se po viktorijanskoj Engleskoj proširila moda sadnje američkih vinovih loza. Kako se za razliku od svojih američkih rođaka evropske vrste vinove loze nisu razvile nikakav otpor ili zaštitu, to je uzrokovalo 30-godišnje divljanje filoksere kroz evropske vinograde.
Filoksera se širi preko tla, ali i preko zaprljanih poljoprivrednih alatki, vozila, čizama, samih sadnica i grožđanih sokova. Inficiranom vinogradu se već u prvoj godini uobičajeno smanjuje urod za 20%, a čitav vinograd može biti uništen u samo tri godine. Pjeskovita tla donekle usporavaju, ali ne zaustavljaju širenje filoksere, dok joj suha glinena tla odgovaraju za brzo širenje.
Do 1865. filoksera se proširila na vinove loze doline rijeke Rhône. Tokom tri sljedeća dekade, raširila se i uništila gotovo 70% evropskih vinograda. Iskušane su brojne metode u pokušaju da se iskorijeni filoksera, od navodnjavanja, gdje je to bilo izvedivo, do injektiranja tla ugljikovim disulfidom, što je davalo neke rezultate, ali su ti postupci bili vrlo skupi i štetnik bi se vratio čim bi tretman prestao.
Tragična posljedica tog poglavlja u historiji vinogradarstva je izumiranje brojnih autohtonih evropskih vrsta vinove loze, pogotovo onih lokalnih male tržišne vrijednosti.
Corpus, Tuxpan
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1071 m.
Campo Morado, General Heliodoro Castillo
Campo Morado je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guerrero, u opštini General Heliodoro Castillo.
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 554 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1226 m.
La Providencia, Tuxpan
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 229 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1768 m.
La Luz, Aldama
La Luz je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Aldama.
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1250 m.
San Carlos, Mascota
San Carlos je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Mascota.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1474 m.
Bozzolo, La Spezia
Bozzolo je naselje u Italiji u provinciji La Spezia, u regiji Ligurija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 27 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 240 m.
Ledeburit
mini|desno|300px|Dijagram stanja ([[fazni dijagram) željezo – ugljik prikazuje uvjete pod kojim je ledeburit stabilan, kada je sadržaj ugljika između 2,06 i 6,67%.]]
Ledeburit je eutektična mješavina austenita i cementita (ili grafita) koja sadrži 4,3 % ugljika i nastaje kod 1147 ºC. Ledeburit nastaje kada je sadržaj ugljika u željezu između 2,06% i 6,67% (maseni udio). Ime je dobio po metalurgu Karl Heinrich Adolf Ledeburu (1837-1916). On je bio prvi profesor metalurgije u Freiburgu. Ledeburit je otkrio 1882.
Prema sadržaju ugljika legure željeza mogu biti legure koje se skrućuju bez eutektične mješavine (čelik) i legure s eutektičnom mješavinom (lijevano željezo ili željezni lijev). U dijagram stanja (fazni dijagram) željezo – ugljik ta je granica na 2,06% ugljika. Pod utjecajem nekih kemijskih elemenata, osobito silicija, ta se granica može pomaknuti ulijevo (manje od 2,06% ugljika). Željezne legure s eutektičnom mješavinom mogu se skrutiti po stabilnom sustavu željezo – ugljik, što znači da se ugljik izlučuje u obliku grafita (eutektična mješavina: austenit – grafit), a mogu se skrutiti po metastabilnom sustavu željezo – cementit, ako je ugljik kemijski vezan za željezo kao metastabilni (toplinski nepostojan) ledeburit (ledeburitska eutektična mješavina). U legurama s ledeburitskom eutektičnom mješavinom može se naknadnom toplinskom obradom postići raspadanje ledeburita i stvaranje grafita. Lijevano željezo se dijeli prema izgledu prijeloma i prema mehaničkim svojstvima na sivi lijev, bijeli lijev ili tvrdi lijev, žilavi lijev (nodularni ili kugličasti lijev), kovkasti lijev (temper lijev), te crvičasti lijev (vermikularni lijev).
Slovio
Slovio je pisani i govorni umjetni jezik, kojeg je stvorio jezikoslovac Mark Hučko. Slovio je međunarodni pomoćni jezik stvoren kao pomoć znalcima (govora i pisanja) slavenskih jezika u međusobnom sporazumijevanju.
Sloviova gramatička načela slična su kao u esperantu (unificirana imenica, pridjevski i glagolski nastavci, bez sklonidbe). Međutim, rječnik je izveden iz najzajedničkijih riječi slavenskih jezika.
Ime slovio dolazi iz predslavenskog jezika i znači "riječ" (a taj je oblik zadržao u suvremenom hrvatskom, srpskom, bosanskom, češkom, ruskom i ukrajinskom jeziku).
Do kolovoza 2007., rječnik slovio sadrži 44.000 riječi.
Abeceda
U slovio nema dijakritičkih znakova. Čse piše kao c sa x. Ovaj sustav dopušta laki prijenos preko računala i druge komunikacijske mreže bez potrebe za posebnim fontovima.
Slovio se može pisati i ćirilićnim pismom:
Proxima Centauri b
Proxima Centauri b (također poznata i kao Proxima b ) je egzoplanet u orbiti unutar zone pogodne za život crvenog patuljka Proxima Centauri, zvijezde najbliže Suncu. Smještena je oko 4,2 svjetlosnih godina (1,3 parseka, 40 triliona km) od Zemlje u sazvježdu Kentaur. Predstavlja egzoplanet koji je najbliži Sunčevom sistemu i najbliži poznati egzoplanet koji bi mogao biti pogodan za život.
Njegovo otkriće je u augustu objavila Evropska južna opservatorija. Ubrzo nakon otkrića su naučnici koji istražuju mogućnosti Proxime b sa život sugerirali kako bi taj egzoplanet mogao biti najbliža moguća lokacija za život izvan našeg solarnog sistema. Naučnici također vjeruju da njegova blizina može ponuditi priliku za robotska istraživanja u budućnosti.
ECK
ECK se može odnositi na:
Idomenej
Idomenej (Ἰδομενεύς) bio je, u grčkoj mitologiji, sin Deukalionov, unuk Minoja i Pasifaje te stoga potomak Zevsov i Helijev. Bio je kralj celog Krita i gospodar tamošnjih stotinu gradova. Ponekad se naziva Likćaninom ili Knošaninom, po kritskim gradovima Liktu i Knososu.
Mitologija
thumb|right|Idomenejev povratak, [[Jacques Gamelin, Tolouse]] Idomenej, koga je odlikovala izuzetna lepota, bio je jedan od Heleninih prosaca. Idomenej je, zajedno s Merionom, sinom svog polubrata Molota, u 80 brodova predvodio Krićane u trojanskom ratu, u kojem se istakao kao jedan od najhrabrijih junaka. Uneo je pometnju u neprijateljske redove, borio se s Dejfobom i Enejom, bio je jedan od devetorice vojskovođa koji su se dobrovoljno javili za dvoboj s Hektorom, a naročito se istakao u borbi kod ahejskih lađa, u kojoj je usmrtio nekoliko Trojanaca. U borbi oko Patroklovog tela hteo je da se bori s Hektorom, ali se morao povući. Prema Filostratu, dok su se grčki junaci okupljali u Aulidi, kritski su poslanici došli Agamemnonu i obavestili ga da će mu se Idomenej pridružiti sa stotinu kritskih brodova, ako Agamemnon s njim podeli funkciju vrhovnog zapovednika.
Nakon zauzeća Troje Idomenej se srećno vratio kući, premda kasnije predanje kaže da ga je na povratku zahvatila oluja i da se tom prilikom Idomenej zavetovao da će žrtvovati Posejdonu ono što prvo sretne pri iskrcavanju, ako mu bog omogući siguran povratak u domovinu. Prva osoba koju je pri iskrcavanju sreo bio je njegov sin. Neki kažu da je Idomenej ispunio svoj zavet i žrtvovao sina, a drugi da ga je ipak poštedeo. Svi izvori slažu se u tome da se Idomenej nije dugo zadržao na Kritu, već da ga je morao napustiti, bilo zato što je žrtvovao sina, bilo zato što je Posejdon, zbog neispunjenog zaveta, poslao na ostrvo strašnu kugu. Idomenej je otišao u Italiju, iskrcao se na Salentinskom rtu, u Kalabriji, gde je podigao hram boginji Ateni i osnovao više gradova. Neki kažu da je potom iz Italije otišao u Kolofon, na obali Male Azije, da je živeo u blizini hrama Apolona Karskog i naposletku bio pokopan na planini Kerkafu.
Njegov kip u Olimpiji, rad vajara Onate, stajao je među kipovima junaka koji su se javili da se s Hektorom bore u dvoboju, a na Idomenejevom štitu nalazila se predstava petla. Njegov je grob pokazivan u Knososu, gde su on i Merion bili poštovani kao heroji.
Prijamov sin
Pseudo-Apolodor spominje i jednog drugog Idomeneja, sina Prijamovog.
Offstein
Ofštajn je opština u njemačkoj saveznoj državi Rajna-Palatinat. Jedno je od 69 opštinskih središta okruga Alcej-Vorms. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 1.826 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 7331054.
Cortenedolo, Brescia
Cortenedolo je naselje u Italiji u provinciji Brescia, u regiji Lombardija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 342 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 887 m.
Offstein
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Alcej-Vorms Ofštajn se nalazi u saveznoj državi Rajna-Palatinat u okrugu Alcej-Vorms. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 118 metara. Površina opštine iznosi 5,6 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 1.826 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 324 stanovnika/km².
Ispitivanje koštane srži
Uzorak srži za hematološku analizu uzima se putem aspiracije ili biopsije. Ponekad se za uzimanje materije uporedo koriste paralelno obe metode. U oba postupka uzorak se obično uzima iz grebena bedrene kosti, mada se aspiracijom srž uzima i iz grudne kosti. Kod male dece uzorak koštane srži uzima se iz jedne od kostiju potkolenice.
Postintervencioni period
d|150p|mini|Igla za biopsiju Nakon što je postupak završen i koštana srž prikupljena, pacijentu se savetuje da provede u ležećem položaju narednih 5 do 10 minuta. Nakon tog perioda, pacijentu je dopušteno da ustane i vrati se laganim uobičajenim aktivnostima. Ukoliko je srž uzeta iz potkolenice pacijentu se preporučuje da hodanje svede na minimum. Zbog postanestezionih bolova preporučuje se uzimanje analgetika, koji se piju u proseku tri dana od obavljanja zahvata.
Kontraindikacije
Postoji nekoliko kontraindikacija za uzimanje koštane srži. Najčešće je reč o neželjenom prekomernom krvarenju. Međutim, može se dogoditi i upala (inficiranje) mekog tkiva iznad kukova. Zbog toga se vodi računa o izboru mesta biopsije, odnosno aspiracije.
Komplikacije
Ukoliko se zanemari postojanje bola koji obično traje minimalno od 12 do 24 sata, ozbiljnije komplikacije su vrlo retke. Prema ispitivanjima stručnjaka iz Ujedinjenog Kraljevstva na 55.000 vađenja koštane srži, 26 osoba je imalo ozbiljnije neželjene posledice uključujući i smrtni ishod. Procentualno gledano 0,05% pacijenta ili svaki 2.116. pacijent je imao ozbiljnije komplikacije. Isto istraživanje pokazalo je da je na 19.000 osoba njih 16 (0,08%) imalo neželjene posledice. Među komplikacijama, najčešća je pojava obimnijeg krvarenja a studija je pokazala da su komplikacije retke i pojedinačne.
Eek
EEK se može odnositi na:
Bassoues (Žers)
Basu je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Žers koja pripada prefekturi Mirand.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 376 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 11 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 32,29 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 220 metara (maksimalnoj 287 m, a minimalnoj 150 m).
Ljuskavci
Ljuskavci ili pangolini (Pholidota) su red iz razreda sisavaca. Karakterističnost ovih životinja su ljuske koje joj daju određenu sličnost sa češerima, pa ih se u narodu često i zove životinjama - češerima. Red ima jednu porodicu (Manidae) i jedan rod (Manis) sa sedam vrsta.
Rasprostranjenost
Ljuskavci žive na jugu Afrike (od Senegala i Sudana do Južne Afrike) kao i u južnoj i Jugoistočnoj Aziji (od Pakistana pa do Bornea).
Opis
Najupadljivija osobina ovih životinja su kožne ljuske koje im pokrivaju cijelo tijelo. Ljuske su im kao crepovi simetrično složene, od leđa prema trbuhu spljoštene i okrenute prema nazad, a kožaste izbočine presvučene su vanjskom kožom. Ljuske nemaju samo na njuški, bočnim dijelovima lica, trbuhu i unutrašnjim dijelovima udova.
Za lov na kukce služe se ekstremno dugim ljepljivim crvolikim jezikom (oko 25 cm). Najveća vrsta, golemi ljuskavac, ima jezik dug do 70 cm, a kako za njega nema dovoljno mjesta u usnoj šupljini, uvlači ga do u prsnu šupljinu. Ljuskavci nemaju zube.
Imaju snažne kratke noge, zadnje su nešto duže od prednjih. Sva četiri stopala završavaju s po pet prstiju snabdjevenim srpastim pandžama. Koriste ih za raskopavanje mravinjaka i termitnjaka
Veličina tijela ljuskavaca kreće se između 30 i 90 cm, a na njega se nadovezuje dugačak i snažan rep. Teški su, ovisno o veličini, od 2,5 i 33 kg.
Način života
Prednje noge s dugim pandžama koje su jako korisne za kopanje, nisu baš pogodne za kretanje po tlu. Zbog toga se kreću polako, koristeći ih hodajući na vanjskim rubovima stopala. Nešto brže se kreću (do 5 km/h) hodajući samo na zadnjim nogama, i koristeći rep za održavanje ravnoteže. Pri tome prednje noge koriste samo ponekad.
Kreću se polako i smireno, osim kad su ugroženi. Ako su napadnuti, sklupčaju se u loptu okruženu tvrdim ljuskama koje nije lako probiti. Ovaj "oklop" može odoljeti napadu gotovo svakog grabežljivca. Iznimke od ovog pravila su velike mačke i hijene. Pored ovog "oklopa", ljuskavci raspolažu još jednim "oružjem": slično kao neke vrste iz porodice kuna, pored analnog otvora, imaju smrdljive žlijezde iz kojih špricaju napadača.
Ove životinje su u pravilu samotnjaci. Mužjaci su veći od ženki, a svi su dobri plivači. thumb|240px|Sklupčani stepski ljuskavac
Prehrana
Hrane se prije svega terimitima i mravima. Svojim snažnim pandžama, prilagođenim upravo toj svrsi, otvaraju njihove nastambe. Zatim svojim dugim jezicima prekrivenim ljepljivom slinom skupljaju plijen.
Radi zaštite od agresivnih kukaca, ljuskavci mogu zatvoriti svoje uši i nos, a oči prekrivaju debelim kapkom.
Razmnožavanje
Spolnu zrelost ljuskavci dosežu u dobi od oko 1-2 godine. Zbog njihovog vrlo povučenog života, o razmnožavanju nije puno toga poznato. Skotnost traje, ovisno o vrsti, između devet i dvadeset tjedana, a veličina legla je jedno do dva mladunca. Novorođeni mladunci su odmah dovoljno razvijeni da slijede majku, jedino su im ljuske još mekane. Kod vrsta koje žive na drvetu, mladunče se odmah nakon koćenja penje na korijen majčinog repa, gdje ga majka nosi sve do odbijanja od mlijeka u dobi od oko tri mjeseca.
Očekivani životni vijek ljuskavaca je oko 13 godina. Najveća poznata starost jednog ljuskavca je 20 godina.
Ugroženost
Brojnost populacije ljuskavaca opada. Krivnju za tu pojavu snosi, smatra se, prije svega lov. Meso ljuskavaca smatra se delikatesom, a njihove ljuske imaju važnu ulogu u tradicionalnoj kineskoj medicini. I smanjivanje njihovog životnog prostora je jedan od razloga radi čega su se četiri od osam vrsta ljuskavaca našlo na popisu IUCNa kao vrste smanjenog rizika.
U zoološkim vrtovima žive različite vrste ljuskavaca, no razmnožavanje i uzgoj ovih životinja vrlo rijetko uspijeva. Nije sasvim jasno što je pravi uzrok. Moguće je, da je razlog specifičnost potrebne prehrane tih životinja, ali i činjenica da je većina stigla nakon zapljene u ilegalnoj trgovini, pa su pretrpjele određena nepopravljiva zdravstvena oštećenja.
Sistematika
Ranije se ljuskavce zbog sličnosti s pasancima i činjenice da nemaju zube, svrstavalo u isti nadred viših sisavaca s krezubicama i pasancima (Xenarthra), no njihove su sličnosti samo površne. Danas ih se svrstava u zaseban red, Pholidota, koji je najsrodniji s redom zvijeri, i zajedno s njima čine takson ferae. Analiza dijelova DNK dokazala je njihovu pripadnost skupini laurasiatheria.
Parker Posey
Parker Christian Posey (8. novembar 1968 -) je američka glumica koja je 1990-ih postala poznata zahvaljujući nizu zapaženih uloga u filmovima nezavsine produkcije. Zbog toga je stekla nadimak "Kraljica nezavisnjaka" (Queen of indies).
Delmar, Maryland
Delmar je grad u američkoj saveznoj državi Merilend.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.003, što je 1.144 (61,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Cascina Corona, Alessandria
Cascina Corona je naselje u Italiji u provinciji Alessandria, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 11 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 236 m.
Hawkingovo zračenje
mini|Simulacija crne rupe
Hawkingovo zračenje je oblik zračenja crnog tijela koje pretpostavljeno dolazi iz crne rupe, zbog kvantnih fenomena u blizini horizonta događaja crne rupe. Zračenje je nazvano prema britanskom fizičaru Stephenu Hawkingu koji je još 1974. godine teoretski pretpostavljao postojanje ovakve vrste zračenja. Jacob Bekenstein je, uz Hawkinga, također pretpostavljao kako crne rupe imaju konačnu entropiju.
Kvantne fluktuacije
Kako bi se održala nejednakost Heisenbergove neodređenosti, nasumično se iz energije vakuuma stvaraju virtualni, kvantno spregnuti parovi čestica - antičestica gdje antičestica ima obrnute karakteristike od čestice. Na primjer, elektron ima masu 9.109×10−31 kg, naboj od -1 e, spin 1/2 i paritet od +1. Njegova antičestica, pozitron ima masu -9.109×10−31 kg (i time negativnu ukupnu energiju, jer vrijedi E=mc2, naboj od +1 e, spin 1/2 i paritet od -1. Nakn stvaranja, parovi postoje jako kratko vrijeme, prije no što se njihovi naboji i mase privuku, i čestice se anihiliraju. Anihilacija uvijek završava izbojem velikih količina energije u svemir, čime je održan zakon očuvanja energije
Crna rupa
Kad se kvantne fluktuacije dogode u blizini crne rupe (ali izvan horizonta događaja), crna rupa privlači česticu negativne energije, te čestica svojom negativnom masom i energijom "poništi" dio mase i energije crne rupe. Kad se to dogodi, vanjskom promatraču izgleda kao da je crna rupa izbacila česticu čiji je parnjak privukla. Zakon očuvanja energije ovdje i dalje vrijedi, jer je crna rupa usisavši antičesticu izgubila istu količinu energije koju je čestica preuzela iz svemira, i ne može ju vratiti jer više ne može doći do anihilacije.
EPH
EPH se može odnositi na:
Kovkasti lijev
mini|desno|300px|Kovkasti lijev se dobiva [[toplinska obrada|toplinskom obradom (žarenje) bijelog tvrdog lijeva.]] mini|desno|300px|Lijevanje u pijesku.
Kovkasti lijev ili temper lijev je vrsta lijevanog željeza, a to je takva legura željeza i ugljika koja u sirovom odljevenom obliku ima bijeli prijelom. Naknadnom toplinskom obradom (decementacijskim žarenjem) postiže se raspadanje cementita i izlučivanje grafita (crni kovkasti lijev) ili razugljičenje lijeva (bijeli kovkasti lijev).
Decementacijskim žarenjem (temperiranjem) dobiva se na žilavosti odljevka. Žarenje se naročito primjenjuje za manje predmete složenog oblika, koji moraju imati dobra mehanička svojstva, a bilo bi ih preskupo izrađivati kovanjem, dok bi lijevanje takvih predmeta od čeličnog lijeva bilo otežano. Ako se odljevak žari u oksidacijskoj atmosferi, ugljik oksidira, a prijelom tako obrađenog odljevka je bijel. Odljevak će imati sivi prijelom ako se žari u neutralnoj atmosferi, jer će se grafit izlučivati u obliku sitnih čvorića. Zbog fine i ravnomjerne raspodjele grafita materijal ima bolja mehanička svojstva nego sivi lijev. Prema svojim svojstvima kovkasti lijev se nalazi između sivog lijeva i čeličnog lijeva.
Sirovi (neobrađeni) kovkasti lijev ima podeutektički sastav. Sastav zasipa mora biti takav da skrućeni odljevak ima bijeli prijelom i da raspadanje cementita pri žarenju bude što potpunije i što brže. Zahtijeva se bijeli prijelom, jer bi inače grafitni listići smanjili čvrstoću odljevka. Tom se zahtijevu moraju prilagoditi količine ugljika, silicija, mangana i fosfora, a u obzir treba uzeti i debljinu stijenki.
Žarenje kovkastog lijeva
Žarenjem ili temperiranjem kovkastog lijeva na određenim temperaturama postiže se raspadanje cementita.
Žarenje crnog kovkastog lijeva
Bijeli tvrdi lijev žari se u neutralnoj atmosferi, pri čemu se raspada cementit, dok se ugljik izlučuje kao grafit u obliku čvorića. Odljevci se žare na temperaturama od 850 do 1050 ºC, sve dok se ne raspadne cementit (prvi stupanj grafitizacije). Nakon raspada cementita odljevak se hladi ispod kritične temperature da bi se ugljik, koji se nalazi u krutoj otopini, izlučio kao grafit (drugi stupanj grafitizacije). Neutralna se atmosfera postiže tako da se odljevci pri žarenju stavljaju u pijesak koji spriječava da oksidirajući plinovi dopru do odljevka, ili se pak žarenje provodi u zaštitnoj atmosferi. Normalan ciklus žarenja crnog kovkastog lijeva ovisi o debljini odljevka i traje 50 do 120 sati.
Crni kovkasti lijev obično ima feritnu strukturu. Kad se zahtijeva veća čvrstoća, primijenjuje se perlitni kovkasti lijev. Perlitna struktura može se postići ako se pri žarenju obavi samo prvi stupanj grafitizacije. S obzirom na različitu osnovnu strukturu (perlitno-grafitna, odnosno feritno-perlitno-grafitna) žarenjem se postižu i različita mehanička svojstva.
Žarenje bijelog kovkastog lijeva
Žarenje bijelog kovkastog lijeva sastoji se od dvije faze: raspadanje cementita pri visokoj temperaturi i razugljičenja. Cementit se raspada žarenjem na temperaturama od 950 do 1050 ºC, dok se razugljičenje postiže žarenjem odljevaka u oksidacijskoj atmosferi. Temperatura žarenja je viša nego pri žarenju crnog kovkastog lijeva. Trajanje žarenja na maksimalnoj temperaturi ovisi o debljini stijenki odljevka, o kemijskom sastavu i o vrsti oksidanta. Postupak žarenja traje od 100 do 160 sati.
Žarenje odljevaka u oksidacijskoj atmosferi se sve više primjenjuje. Reakcijska je atmosfera sastavljena od CO2, CO, H2O i N2. Na razugljičenje na površini odljevka utječu temperatura, sastav plina i kemijski sastav odljevka. Razugljičuje se oksidacijom ugljika (Boudouardova ravnoteža):
Reakcijski se plin prvo veže s ugljikom na površini odljevka, pa se površina brzo razugljiči, ali premala brzina difuzije koči proces ako su odljevci deblji od 6 mm. U toku razugljičenja oksidacijska atmosfera postaje sve bogatija s CO, pa je treba obnavljati da se postupak ne bi suviše produljio. Oksidacijska se atmosfera obnavlja upuhivanjem vodene pare, zraka, butana i njihovih mješavina.