cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Standardni model čestica
Standardni model čestica je opis subatomskih čestica i elektromagnetskoga, slabog i jakoga međudjelovanja, koji omogućava objašnjavanje pojava koje se uočavaju u pokusima u velikim ubrzivačima čestica. Osnovne su sastavnice standardnoga modela temeljne čestice tvari (fermionska polja tvari, spina 1/2), prijenosnici sila (baždarni bozoni, spina 1) i područje lomljenja baždarne simetrije (skalarna polja, Higgsove čestice, spina 0).
Područje prijenosnika sila opisano je s 12 baždarnih bozona. Četiri od njih: bezmaseni foton, dva masivna W-bozona i masivni neutralni Z-bozon, vežu se na nabijene i neutralne struje slaboga međudjelovanja (slaba nuklearna sila). Preostalih osam bezmasenih baždarnih bozona obojeni su gluoni. Baždarnomu području standardnoga modela pridruženo je područje lomljenja baždarne simetrije, da bi se prijenosnicima kratkodosežnih slabih sila mogla pridijeliti odgovarajuća masa. Riječ je o spontanom lomljenju simetrije i s njim povezanim takozvanim Higgsovim mehanizmom. Razjašnjenje toga područja jedan je od ciljeva budućih pokusa na Velikom hadronskom sudarivaču LHC u CERN-u kraj Ženeve.
Spektar temeljnih čestica tvari čini dvanaest točkastih čestica bez podstrukture, naboji kojih služe kao izvori sila. Riječ je o šest kvarkova i šest leptona, koji su fermioni (čestice polucijeloga spina). Gotovo je sva tvar dijela svemira u kojem živimo građena od kvarkova i leptona prvoga naraštaja (gornjih kvarkova i donjih kvarkova, elektrona i elektronskoga neutrina), dok su preostale temeljne čestice i čestice izgrađene od njih otkrivene u kozmičkom zračenju i u pokusima u ubrzivačima čestica. Odgovore koji se odnose na ulogu gravitacije, tamne tvari i tamne energije treba potražiti na kozmološkom planu.
Standardni model je kvantna teorija polja usklađena s kvantnom mehanikom i teorijom relativnosti i do sada je potvrđena predviđanjem rezultata gotovo svih pokusa u kojima djeluju 3 temeljna međudjelovanja (fundamentalne interakcije). Ipak, standardni model nije kompletna teorija jer ne uključuje gravitaciju, a također ovisi i o nizu pokusima dobivenih parametara (mase čestica i konstante vezanja) koji se ne mogu dobiti iz same teorije.
Objašnjenje
Prema standardnom modelu trenutno postoji 12 elementarnih čestica za koje se smatra da izgrađuju svu materiju u svemiru. Tih 12 čestica zajedničkim imenom nazivaju se fermioni, a dijele se u dvije grupe od po 6 čestica – kvarkove i leptone. Cilj fizike elementarnih čestica je utvrditi identitet svih elementarnih čestica i načine na koje elementarne čestice međusobno djeluju. Prema standardnom modelu postoje 4 osnovne sile: gravitacijska, elektromagnetska, slaba nuklearna i jaka nuklearna sila, putem kojih 6 leptona i 6 kvarkova međusobno djeluju razmjenom čestica prijenosnika sila – bozona, odnosno baždarnih bozona. Pomoću 12 čestica koje izgrađuju materiju i 4 čestice prijenosnika međudjelovanja između čestica materije može se opisati ponašanje sve promatrane materije u svemiru.
Teorija elementarnih čestica uobličena je početkom 70-tih godina 20. stoljeća pod nazivom standardni model. Iako se iz samog imena ne može zaključiti, standardni model zapravo nije model, već matematički precizna teorija gibanja sustava najmanjih sastavnica materije – elementarnih čestica, čija se predviđanja u potpunosti slažu sa rezultatima brojnih pokusa.
Prema standardnom modelu vjeruje se da je svemir sastavljen od materije (4% atoma i 20% tamne materije koju ne možemo promatrati ili objasniti) i energije (76% tamne energije). Model objašnjava načine na koje se 16 elementarnih čestica veže zajedno u atome i molekule stvarajući materiju uz djelovanje 4, odnosno 3 temeljne sile: elektromagnetska, slaba nuklearna i jaka nuklearna sila. Znanstvenici još ne znaju kako povezati gravitaciju sa standardnim modelom.
Ovih 16 čestica i Higgsov bozon svrstava se u dvije velike grupe: fermione, koji čine materiju, i bozone. U fermione, čestice s polucjelobrojnim spinom (1/2, 3/2, 5/2, …), ubrajamo 6 kvarkova i 6 leptona. Svaki lepton ima svog odgovarajućeg neutrina, česticu bez mase i jako velike brzine. Danas znanstvenici nisu još sigurni po pitanju imaju li neutrini masu ili ne. Nedavna mjerenja pokazuju da bi neutrini mogli imati izuzetno malu, ali konačnu masu, no ipak ovo i dalje ostaje neriješeno pitanje u eksperimentalnoj fizici. Što se tiče standardnog modela, neutrini su bez mase. Sve čestice također imaju i svoju odgovarajuću antičesticu, koja se ponaša isto kao i originalna čestica, ali se poništava u dodiru s materijom, odnosno s originalnom česticom, pretvarajući mase obje čestice u čistu energiju u procesu anihilacije (poništenja). Svu materiju u svemiru grade dvije vrste kvarkova (gornji i donji kvark) i jedna vrsta leptona (elektron). Nije sasvim jasno zašto priroda ima potrebu za postojanjem preostala 4 kvarka i 5 leptona, oni su samo masivnija verzija ove 3, tako reći glavne čestice.
Bozoni su čestice s cjelobrojnim vrijednostima spina (0, 1, 2, …) koje djeluju kao prijenosnici 3 temeljne sile u prirodi (elektromagnetska, slaba nuklearna i jaka nuklearna sila). Najpoznatiji bozon je foton, prijenosnik elektromagnetske sile koja je odgovorna za pojavu električne struje, magnetizma i svjetlosti. W i Z bozoni su prijenosnici slabe nuklearne sile, a gluon jake nuklearne sile koja vezuje kvarkove u veće čestice poput neutrona i protona. Postojanje Higgsova bozona, elementarne čestice kojom se objašnjava masa drugih čestica, a posebno zašto su W i Z bozoni toliko masivni za razliku od fotona koji nema masu, potvrđeno je dana 14. ožujka 2013.
Budući da znanstvenici još uvijek nisu uspjeli povezati gravitaciju sa standardnim modelom, pretpostavlja se postojanje čestice graviton koja bi mogla biti prijenosnik gravitacijske sile. Ako bi se dokazalo postojanje ove čestice, standardni model bi se mogao zamijeniti nedostižnom teorijom svega (eng. Theory of Everything), koja bi ujedinila sve 4 temeljne sile prirode.
Standardna teorija čestica i sila
Standardna teorija čestica i sila je kvantnomehanički teorijski opis potvrđen pokusima standardnoga modela čestica kojim su opisane elementarne čestice i njihova elektroslaba i jaka međudjelovanja. S teorijske strane opis se temelji na svojstvu renormalizabilnosti (uklonjivosti beskonačnosti koje se pojavljuju pri izračunu kvantnih petlji), a s pokusima na slaganju izmjerenih vrijednosti s onima koje daju teorijska predviđanja na razini kvantnih petlja. U 1960-ima je kvantna elektrodinamika bila jedina poznata značajna baždarna teorija. Daljnji razvoj postignut je dokazom da su i baždarne teorije sa samointerakcijom (poznate kao Yang-Millsove teorije) renormalizabilne te da renormalizabilnost vrijedi i ako je baždarna simetrija spontano slomljena. Elektroslaba teorija objedinjuje elektromagnetske i jake procese na sličan način kao što Maxwellovo elektromagnetsko ujedinjenje povezuje električne i magnetske pojave. Uz elektroslabi dio, standardna teorija uključuje i opis jake sile s pomoću baždarne simetrije, takozvane SU(3) boje. Ukupno su sile standardne teorije opisane s 12 baždarnih bozona.
Elektroslabi dio i dio jake sile dvije su odvojene sastavnice standardne teorije. Zajedničko im je da se oslanjaju na relativističku teoriju polja i na dodatni princip Yang-Millsove lokalne simetrije. Riječ je o jednom od presudnih koraka poopćavanjem već poznatih globalnih (prostorno-vremensko neovisnih) internih simetrija na lokalne, zahtjevom da se u svakoj prostorno-vremenskoj točki može učiniti neovisna rotacija u određenom unutrašnjem prostoru. Najprije se početkom 1970-ih spoznalo da su elektromagnetska i slaba međudjelovanja opisana SU(2)×U(1) Yang-Millsovom teorijom, a potom da se i temeljno jako međudjelovanje kvarkova i gluona može svesti na SU(3) Yang-Millsovu teoriju boje. Utvrđena renormalizabilnost omogućuje precizne proračune koji su izloženi provjerama pokusa. Posebna je epizoda bilo svođenje jake sile na teoriju polja. Ona je zaokružena dodjeljivanjem Nobelove nagrade 2004. D. J. Grossu, H. D. Politzeru i F. A. Wilczeku za otkriće asimptotske slobode u teoriji jakoga međudjelovanja. Pošto je postalo jasno da je jaka sila vezana za svijet kvarkova zatočenih unutar dimenzija čestica koje oni izgrađuju, jakost te sile mora rasti pri svakom pokušaju razdvajanja kvarkova. Pokusna potvrda asimptotske slobode stavila je kvantnu kromodinamiku uz bok elektroslabe teorije i time ustanovila ukupnu teoriju baždarnoga područja, koja se temelji na umnošku grupa U(1)×SU(2)×SU(3), s malim brojem parametara (3 kontinuirane promjenljive jakosti vezanja) može se kvantitativno (brojčano) opisati golem broj rezultata mjerenja. Ustanovljavanje asimptotske slobode za Yang-Millsove komponente SU(2) i SU(3) u umnošku "1×2×3" otvara mogućnost susreta jakosti takozvanih abelovskog i neabelovskih naboja i potiče proučavanje teorija velikog ujedinjenja. Takvo stvarno ujedinjenje naboja pokazuje mogućnost veze fizikalne stvarnosti i ideala matematičke elegancije. Na tom tragu izrasla su i poopćena supersimetrična ujedinjenja, gdje i čestice različitoga spina ulaze u isti multiplet.
Temeljna međudjelovanja
Fundamentalne interakcije, osnovne sile ili temeljno međudjelovanje je međudjelovanje elementarnih čestica: gravitacijsko, elektromagnetsko, jako i slabo. Sva poznata međudjelovanja posljedica su tih 4 temeljnih međudjelovanja. Temeljna međudjelovanja međusobno se razlikuju po česticama na koje djeluju, jakosti, dosegu i česticama koje ih prenose. Jako međudjelovanje djeluje na kvarkove i gluone, slabo međudjelovanje na kvarkove i leptone, elektromagnetsko međudjelovanje na sve čestice nabijene električnim nabojem, a gravitacijsko međudjelovanje na sve čestice koje imaju masu. Gravitacijsko međudjelovanje između elementarnih čestica je iznimno slabo, slabo međudjelovanje je malo jače, elektromagnetsko još jače i jako je međudjelovanje najjače. Doseg elektromagnetskog i gravitacijskog međudjelovanja je beskonačan, a doseg jakog i slabog međudjelovanja je kratak, približno poput promjera atomske jezgre. Jako međudjelovanje prenose gluoni, elektromagnetsko fotoni, slabo W± i Z0 bozoni a gravitacijsko gravitoni (koji nisu pokusima potvrđeni).
Arola-Preazzano, Napoli
Arola-Preazzano je naselje u Italiji u provinciji Napoli, u regiji Campania.
Stearinska kiselina
Stearinska kiselina je zasićena masna kiselina sa 18 ugljenika dugim lancom i IUPAC imenom oktadekanoinska kiselina. Ona je voskasta čvrsta materija, sa hemijskom formulom C18H36O2, ili CH3(CH2)16COOH. Njeno ime potiče od, što znači loj. Soli i estri stearinske kiseline su stearati.
Prehrambeni izvori
Stearinska kiselina se javlja u mnogim životinjskim i biljnim mastima i uljima, mada je zastupljenija u mastima životinjskog porekla. Značajan izuzetak su kakao maslac i ši maslac koji sadrže 28–45% stearinske kiseline.
Reakcija
Stearinska kiselina podleže tipičnim reakcijama zasićenih karboksilnih kiselina, kao što su redukcija do stearil alkohola, i esterifikacija sa nizom alkohola.
Cojocaru, Mogoșani
Cojocaru je naselje u Rumuniji u okrugu D'mbovica u opštini Mogoșani.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 834 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 175 m.
El Tulillo, Almoloya de Juárez
El Tulillo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi México, u opštini Almoloya de Juárez.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 232 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2827 m.
Yanktonai
Yanktonai (Ihanktowana) /ihanke 'end,' tonwan 'village,' na deminutiv: 'little-end village.'Riggs/, jedno od sedam plemena konfederacije Oceti Sakowin ili  'Sedam vatara saveza (Siouxa)' , koji zajedno sa plemenom Yankton (Ihantowan) pripadaju užoj skupini Nakota. Unutar skupine Nakota ili Yankton, Yanktonai su smatrani starijom braćom. Njihov prvi poznati dom nalazio se sjeverno od jezera Mille Lac u Minnesoti, odakle su migrirali početkom 18. stoljeća migrirali prema prerijama. Long (1823) kaže da se njihovo lovačko područje prostire između rijeka Red i Missouri. Warren (1855) kaže da žive između rijeka James river i Missouri i na sjever sve do jezera Devils Lake. Godine 1812. bore se protiv SAD-a u Ratu 1812.
Zasebnim ugovorima sa SAD-om iz 1865. Hunkpatina ili Lower Yanktonai i Upper Yanktonai smješteni su na rezervate. Hunkpatine poglavito na rezervat Crow Creek u Južnoj Dakoti, a neki i na Standing Rock u Sjevernoj Dakoti i na Fort Peck u Montani sa Assiniboinima, gdje ih često pogrešno nazivaju Yankton. Druga skupina Upper Yanktonai smještena je na rezervat Standing Rock i dijelom na Devils Lake u Sjevernoj Dakoti. Potomci im i danas žive po ovim rezervatima.
Bande
J. O. Dorsey kao lokallne skupine : a) Upper Yanktonaia navodi imena Wazikute (Wood or pine tree shooters), Takini (Return to life), Shikshichena ili Siksicena (Bad ones), Bakihon (Gashers), Kiyuksa (Law breakers) i Pabaksa (Head cut off), te još neke čija imena nije doznao; b) Lower Yanktonai su se po njemu sastojali od Putetemini ili Pute Temini (Sweating lips), Shungikcheka ili Sunikceka (Common dogs), Takhuhayuta ili Tahuhayuta (Eaters of hide scrapings), Sanona (Rubbed white), Ihasha (Red lips), Iteghu (Burnt faces), i Pteyuteshni ili Pteyutesn (No buffalo cow eaters)
Običaji Yanktonai Indijanaca
Prema Long (1823), Yanktonai nemaju fiksnog staništa, nego žive u kožnim dekoriranim šatorima. Odjeća i obuća je kožna, sastoji se od leggingsa (nogavica), jakni i mokasina. Nakit se izrađuje od pandži grizlija, ptičje perja i boja (cinober). Kao i ostali njihovi srodnici Tetoni, lovci su na bizone.
Sevastopolj
thumb|300px|Mapa Krima sa prikazanom lokacijom većih gradova. Sevastopolj (ukrajinski i ruski: Севастополь; krimskotatarski: Aqyar, Акъяр) je najveći grad na poluotoku Krimu od 342.580 stanovnika.
Sevastopolj je posebna administrativna oblast, u sklopu koje su i naselja Inkėrman i Kača, ona je izdvojena iz Autonomne Republike Krim i pod direktnom je upravom ukrajinske metropole Kijeva i samog predsjednika Ukrajine.
Većinsko stanovništvo su etnički Rusi kojih ima oko 71.6%, slijede Ukrajinci sa 22.4% i Bjelorusi sa 1.6%, dok svih ostalih ima manje od 1%. Uz ukrajinski i njime se koristi uglavnom gradska administracija i slične gradske ustanove, dok je svojom uporabom ruski jezik ostao primarni jezik gotovo svih stanovnika grada.
Sevastopolj predstavlja važno središte za proučavanje pomorske biološke raznolikosti. Posebno je razvijen trening sa morskim životinjama delfinima, koji se ondje uzgajaju u vojne svrhe još od Drugog svjetskog rata. Delfini su nakon rata imali trajne poduke za pomaganje sovjetske vojske u slučaju izbijanja novog svjetskog rata, a danas su aktivni u sklopu ukrajinskih lječilišnih kompleksa. Grad je također poznat zbog ruske Crnomorske vojne flote koja ondje prema novijem Harkovskom sporazumu treba boraviti do 2042. godine.
Etimologija
Za Krimskog Kanata na mjestu grada nalazila se mala tatarska tvrđava pod imenom Ahtiarom. Prema turskom i krimskotatarskom jeziku grad Sevastopolj se imenovao kao Akjar (Akyar; Aqyar, Акъяр). Ime Sevastopolj gradu je 1784. dao ruski feldmaršal Grigorij Potemkin, koji ga je te godine nanovo osnovao.
Riječ Sevastopolj je složenica dviju grčkih riječi: sevastos (σεβαστóς [sevastós]) – "car", "veličanstvo" i polis (πóλις [pólis]) – "grad". Sevastopolj, dakle, znači "carski grad" ili "veličanstveni grad". Za antičkog Rima, dva naselja nosila su ovo ime; jedno u Maloj Aziji, a drugo u Trakiji.
Geografija i klima
left|thumb|260px| Pogled na grad Sevastopolj sa [[Crno more|Crnoga mora]] Sevastopolj se nalazi na jugozapadu poluotoka Krima duž obala velikog zaljeva koji dijeli grad na južni i sjeverni dio. U južnom dijelu nalazi se historijski centar grada, položen na više brežuljaka.
Klima u Sevastopolju je mediteranska, planine ga štite od hladnih zračnih struja sa sjevera. Godišnja količina oborina se kreće između 500 i 700 mm. Ljeti se temperature penju do 40 °C, ali uz uvijek prisutan i laki povjetarac sa mora. Zimske temperature kreću se između -2 i 7 °C. Brojne crnomorske luke se tokom zime često zalede, ali za razliku od njih sevastopoljska nikad.
Historija
Priobalje Krima naselili su grčki kolonisti još početkom 7. vijeku pne. U blizini današnjeg centra grada, grčki kolonisti iz grada Mileta su sagradili naselje, a od 5. vijeka pne. doseljenici iz grada Herakleja Pontika pretvorili su tvrđavu Kalamita u najznačajnije naselje na Tauridi (tadašnje ime Krima). Za vrijeme rimske i bizantske dominacije, grad i čitav poluotok Krim bili su naseljeni većinom grčkim ili greciziranim stanovništvom. Nakon najezde Tatara u 14. vijeku, grad je postao tipično orijentalno naselje pod imenom Ak-Jar.
Nakon ruske aneksije Krima 1783. grad se zvao Ahtijar, ali samo do 1784. kad je feldmaršal Grigorij Potemkin u sklopu ubrzane ruske kolonizacije novoosvojenih južnih zemalja podigao novu utvrdu i grad Sevastopolj. Sevastopolj je uz Kronštat i Gibraltar postao jedna od najznačajnijih pomorskih utvrda u Evropi.
Zbog svog izuzetnog vojnog značaja, Sevastopolj je bio glavni cilj borbi za Krimskog rata (1854–1855). Nakon jedanaest mjeseci opsade, grad se predao septembra 1855., invazionim snagama; Velike Britanije, Francuske, Osmanskog carstva i Kraljevine Sardinije, ali tek nakon što je totalno razrušen. Sličnu sudbinu grad je doživio za vrijeme Drugog svjetskog rata branivši se od jedinica Wehrmachta, koje su ga zauzele tek 1. jula 1942. nakon izuzetno teških borbi koje su trajale od 1941., tako da je u cijelom gradu ostalo samo 9 neoštećenih zgrada.
Sovjetski lider Nikita Hruščov, s ciljem stjecanja veće popularnosti među vlastitim ukrajinskim biračkim tijelom, 1954. godine je vratio rusku Krimsku oblast i luku Sevastopolj u sastav sovjetske Ukrajine pod parolom bratstva između ruskog i ukrajinskog naroda, nerazmišljajući da bi se nacionalno orijantirana Ukrajina jednog dana mogla osamostaliti, što bi važno vojno središte Rusije moglo dovesti u neočekivane probleme.
Sve do 1991. Sevastopolj je bio uglavnom zatvoreni grad, glavna baza sovjetske Crnomorske flote. Ugovorom sa Rusijom, koji vrijedi do 2017., Sevastopolj je određen kao zajednička luka ruske i ukrajinske Crnomorske vojne flote. Grad je danas pod direktnom upravom ukrajinske vlade, a ne Autonomne Republike Krim. U Ukrajini samo još grad Kijev ima ovakav poseban status.
Crnomorska vojna flota
Danas u gradu Sevastopolju živi oko 30 000 ruskih oficira i mornara sa članovima porodica, koji žive i rade u sklopu ukrajinsko-ruskog vojnog ugovora s ciljem održavanja ruske Crnomorske vojne flote koja predstavlja jednog od najvećih poslodavaca u gradu. Održavanje ruske vojne flote u luci Sevastopolja puni proračun grada za gotovo 25% i prema sporazumu Rusija uplaćuje dodatnih 97 milijuna američkih dolara za najam sevastopoljske luke.
Od 2004., počela su natezanja između Ukrajine i Rusije, oko cijene najma (Ukrajincima se svota činila premala, a žalili su se i na redovitost uplata). Vremenom se natezanje oko tog nategnulo do usijanja, za ukrajinske političke lidere je ruska Crnomorska flota stalni izvor političke nestabilnosti u Ukrajini, pa su oni imali namjeru da od 2010. više ne produžuju ugovor o najmu. Ali je dogovoreno da se produži do 2017. godine, kada prema sporazumu ruska vojna flota u potpunosti mora napustiti teritorij Ukrajine.
Prema pojedinim sondiranjima javnog mjenja (navjerojatnije vrlo tendeciozno konstruiranih), građani Sevastopolja ne žele vojne baze u svome gradu, ali se istovremeno i boje da će odlaskom ruske vojne flote naglo ostati bez posla. Na programu reorganizacije ekonomije grada, i supstitucije dotadašnjih aktivnosti turizmom i uslužnim djelatnostima (jednoj od velikih bajki modernog kapitalizma) aktivno je radila od 2004. ukrajinska vlada na čelu s tadašnjim predsjednikom Viktorom Juščenkom. Njihova želja da na Krim dovuku vanjske (čitaj evropske investitore), uglavnom nije urodila plodom.
El Escondido, Bolaños
El Escondido je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Bolaños.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1802 m.
Idelberg
Idelberg je opština u njemačkoj saveznoj državi Rajna-Palatinat. Jedno je od 119 opštinskih središta okruga Altenkirhen (Vestervald). Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 51 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 7132056.
Antonio Venier
Antonio Venier (fon. Antonijo Venjer; oko 1330. – Venecija, oko 1400), bio je 62 mletački dužd koji je vladao od 1382. do svoje smrti 1400.
Biografija
thumb|left|80px| Grb Veniera Antonio Venier bio je član vrlo stare venecijanske patricijske porodice Venier, koja je dala više duždeva. Istakao se u ratu protiv Genove, bio je na položaju kapetana Kandije kad je 1382. izabran za dužda umjesto Michelea Morosinia.
Vladavina
Za njegove vladavine Venecija je uspješno završila rat sa Genovom oko Chioggie, pa se mogla okrenuti Bizantu, gdje je ponovno zauzeo Krf i proširio vlast po Egeju.
Malcolm McDowell
Malcolm McDowell (rođen kao Malcolm John Taylor; 13. jun 1943) je engleski glumac. Nakon što je pažnju privukao ulogom mladog buntovnika u filmu if...., a potom sociopatskog protagonista u filmu A Clockwork Orange, specijalizirao se za uloge demonskih negativaca od kojih se ističu one u filmu Caligula i Star Trek Generations.
McDowell je među fanovima Zvjezdanih staza poznat kao "čovjek koji je ubio kapetana Kirka" u filmu Star Trek Generations iz 1994. godine, gdje je tumačio poludjelog naučnika dr. Toliana Sorana.
John McEnroe
Džon Patrik Makenro mlađi (John Patrick McEnroe, Jr.; rođen 16. februara 1959) je bivši američki profesionalni teniser, koji je 3. marta 1980. od Bjerna Borga preuzeo 1. mesto na ATP listi. Osvojio je sedam grend slem titula u singlu - triput Vimbldon i četiri puta Otvoreno prvenstvo Sjedinjenih Država - devet u muškom dublu i jednu u mešovitom dublu.
Makenro je bio prepoznatljiv po odličnoj igri na mreži i izrađenom volej-udarcu. Poznat je po rivalstvu s teniserima Bjernom Borgom, Džimijem Konorsom i Ivanom Lendlom; svađama i kritikama upućenim sudijama i teniskim čelnicima; i po svojoj frazi "Je l'vi to mene zavitlavate!" (engl. "You cannot be serious!") koju je upućivao glavnom sudiji tokom Vimbldona 1981. Godine 1999. primljen je u tenisku Kuću slavnih.
Stil igre
Najveća prednost Džona Makenroa bili su njegovi servisi i voleji. Takođe je poznat po servisima sa puno rotacije. Zahvaljujući brzim refleksima, Mekinro je mogao da vrati gotovo svaki servis protivnika. Igra mu je bila brza i napadačka. Kad god je imao priliku izlazio je na mrežu. Varijacija i brzina njegove igre omogućavale su mu da pobedi protivnika koji je mnogo jači od njega na psihološkom planu. Ali, Makenro je brzo postao poznati po temperamentu teškom podnošenju poraza. Često se žalio na sudijske odluke i svađao s glavnim sudijama. Jedna od njegovih najpopularnijih fraza je "Je l' vi to mene zavitlavate?" (engl. "You cannot be serious!"), koju je često izgovarao tokom Vimbldona 1981.
Grend slem rezultati u singlu
NO = turnir nije održan.
N = nije učestvovao na turniru.
SR = koliko je turnira osvojio od onih na kojima je učestvovao.
Kary Mullis
Kary Banks Mullis (28. prosinca 1944., - 7. kolovoza 2019) je američki dobitnik Nobelove nagrade i biokemičar, autor i predavač. Zbog toga što je izumio tehniku Polimerazne lančane reakcije (PLR), podijelio je Nobelovu nagradu 1993. sa Michaelom Smithom te osvojio i Japansku nagradu iste godine. Proces je prvi opisao Kjell Kleppe i dobitnik Nobelove nagrade iz 1968., H. Gobind Khorana, te dozvoljava povećavanje određenih DNK sekvenci. PLR je brzo postala središnja tehnika biokemije i molekularne biologije, koju je New York Times nazvao "vrlo originalnom i značajnom" jer je "gotovo podijelila biologiju na dva razdoblja: onu prije i poslije izuma PLR-a."
Ipak, Mullisa je New York Times kasnije i kritizirao zbog širenja ideja na područjima kojima nije bio stručnjak. Optužen je za širenje nijekanja AIDS-a,    nijekanja globalnog zaopljenja te zbog vjerovanja u astrologiju.
Rani život i obrazovanje
Mullisov rodni grad je Lenoir, Sjeverna Karolina, a rođen je 28. prosinca 1944. Njegovi roditelji su bili farmeri iz ruralnih područja. Kao diejte, bio je fasciniran promatranjem životinja i kukaca u prirodi. Odrastao je u Columbiji, Sjeverna karolina, gdje je pohađao srednju školu Dreher.
Mullis je postao bakalareus na znanstvenom polju kemije na Institutu tehnologije u Georgiji, Atlanta, 1966., nakon čega se oženio i započeo raditi. Stekao je i titulu magistra biokemije na University of California, Berkeley 1972.; njegovo istraživanje se usredotočilo na sintezu struktura proteina.
Karijera
Mullis se okrenuo pisanje fikcije, ali je odustao te postao biokemičar na medicinskoj školi u Kansas Cityju. Nakon toga je radio u pekarnici dvije godine. Mullis se ponovno vratio znanosti na nagovor prijatelja Thomasa Whitea, koji mu je našao posao u poduzeću biotehnologije Cetus Corporation u Emeryvilleu, Kalifornija. Mullis je radio kao kemičar DNK sedam godina. U tom razdoblju je 1983. izumio svoju hvaljenu Polimeraznu lančanu reakciju (PLR). Nakon što je napustio Cetus 1986., Mullis je bio ravnatelj molekularne biologije za Xytronyx, Inc. u San Diegu dvije godine. Mullis je bio konzultant za nukleinsku kiselinu za nekoliko korporacija.
1992., Mullis je osnovao poduzeće sa namjerom prodavanja dijelova dragulja koji su sadržavali uvećanu DNK preminulih slavnih ličnosti, kao što su Elvis Presley i Marilyn Monroe. Mullis je također član povjerenstva američkog festivala znanosti i inženjerstva.
PLR i drugi izumi
1983., Mullis je radio za Cetus Corp. kao kemičar. Mullis navodi da je tog proljeća jednom vozio sa djevojkom po noći, koja je također bila kemičarka u Cetusu, kada je dobio ideju za upotrebu prajmera kako bi odvojio željenu DNK sekvencu te ju kopirao uz pomoć DNK polimeraze, tehnika koja bi dozvolila kopiranje malog dijelića DNK neograničeno puno puta. Cetus je odvojio Mullisa od svojih običnih projekata kako bi se koncentrirao na razvoj PLR-a. Mullis je uspio u demonstriranju PLR-a 16. prosinca 1983. Ipak, usprkos Nobelovoj nagradi, izjavio je da "taj uspjeh nije bila nikakva utjeha jer je njegova djevojka ranije prekinula s njim, Jenny" te da se "osjećao usamljenim". Dobio je 10.000 $ nagrade od Cetusa za svoj izum.
Tadašnja komplikacija je ležala u tome što je DNK polimeraza bila uništena zbog velike temperature prilikom svakog ciklusa repliciranja. 1986., Mullis je počeo koristiti Thermophilus aquaticus (Taq) DNK polimerazu kako bi pojačao segmente DNK. Ona je bila otporna na toplinu i bilo je dovoljno dodati ju samo jednom, zbog čega je tehnika postala isplativa i rutinska. Biokemija, molekularna biologija, genetika, medicina i forenzika su doživjele revolucije zahvaljujući tom izumu.
Mullis je također izumio plastiku osjetljivu na ultraljubičasto zračenje koja mijenja boju prilikom osvjetljavanja, te je radio i na mobiliziranju imunološkog sustava kako bi se neutralizirali patogeni i toksini, što je dovelo do stvaranja Altermunea LLC. M
Priznanje za PLR
H. Gobind Khorana i Kjell Kleppe su već ranije opisali sličnu tehniku kao PLR. Uz pomoć popravne replikacije, Kleppe je udvostručio i potom utrostručio malenu sintetičku molekulu uz pomoć dva prajmera i DNK polimeraze. Mullis je pak izumio polimerazu otpornu na toplinu, što je dozvolilo eksponencijalno povećanje velikih količina bilo koje željene DNK sekvence iz iznimno složenog predloška.
Mnogi su znanstvenici pisali da "puni potencijal PLR-a nije ostvaren" sve do Mullisa 1983., te da njegove kolege nisu shvatile važnost tog istraživanja. Cetus je za 300 milijuna $ prodao patent Hoffmann-La Rocheu.
Antropolog Paul Rabinow je priznao da je "PLR klasičan primjer timskog rada među znanstvenicima", te naveo da je Mullis iskoristio potencijale ranije uspostavljenih, ali neiskorištenih koncepata.
Osobni pogledi
Mullis je izjavio da je neprestana potraga za što više sredstava i ostajanje unutar ustaljenih dogmi štetilo znanosti. Vjeruje da "znanost prakticiraju ljudi koji su ovisni o tome da budu plaćeni za ono što će tek otkriti" a ne za ono što će to istraživanje proizvesti u stvarnosti. Mullisa su opisivali kao "nestrpljivog i impulzivnog istraživača" koji izbjegava laboratorije te umjesto toga radije razmišlja o istraživanju dok vozi i surfa.
U svojoj autobiografiji iz 1998., Mullis je izrazio neslaganje sa znanstvenim dokazima koji podupiru globalno zatopljenje i ozonske rupe, u dokaze da HIV uzrokuje AIDS, te je izrazio vjerovanje u astrologiju. Mullis tvrdi da su globalno zatopljenje i HIV/AIDS povezani sa zavjerama ekologista, vladinih agencija i znanstvenika koji pokušavaju sačuvati svoje karijere i zaraditi novac, a ne sa znanstvenim dokazima. Mullis je izazvao kontroverze zbog surađivanjem sa slavnim osporavateljem AIDS-a, Peterom Duesbergom, zbog tvrdnje da je AIDS samo proizvoljna dijagnoza koja se koristi jedino kada je pronađu antitijela HIV-a u tijelu pacijenta. Znanstveni konsenzus oko Duesbergove hipoteze je da se radi o pseudoznanosti a da je globalno zatopljenje velikim dijelom uzrokovano ljudskim aktivnostima.
Mullis je napisao predgovor za knjigu Što ako je sve što ste mislili da znate o AIDS-u pogrešno? (autorica Christine Maggiore), koja je nijekala postojanje AIDS-a a kasnije i sama preminula od bolesti uzrokovane AIDS-om. New York Times je u jednom članku naveo Mullisa kao jednog od nekolicine znanstvenika koji, nakon uspjeha na jednom polju istraživanja, su krenuli sa neosnovanim, katkad bizarnim izjavama na drugim područjima. Skeptical Inquirer je u jednom članku opisao Mullisa kao "znanstvenu osobu koja niječe AIDS ali nikada nije provela ikakvo znanstveno istraživanje HIV-a ili AIDS-a".
Upotreba LSD-a
Mullis je u intervjuu 1994. izjavio: "U 1960-ima i ranim 1970-ima uzimao sam puno LSD-a. Puno ljudi iz Berkeleyja ih je uzimalo. Za mene je to bilo iskustvo koje proširuje um. Definitivno je bilo važnije nego ijedan tečaj koji sam pohađao." Albert Hofmann je rekao da je Mullis izjavio da mu je "LSD pomogao razviti PLR." Mullis je tijekom intervjua za BBC izjavio: "Što da nisam nikada uzeo LSD; bi li svejedno izumio PLR? Ne znam, doista ne znam. Sumnjam."
Vanzemaljski život
Mullis navodi da je jednom stigao u svoju kolibu u šumi u Sjevernoj Kaliforniji oko ponoći 1985., te je vani primjetio ispod drveta nešto što je svjetlilo, a izgledalo je na rakuna sa crnim očima. Rakun je navodno govorio i rekao "Dobra večer, doktore", a on je odgovorio sa "Bok". Mullis je kasnije razmišljao da je rakun bio neka "vrsta holografske projekcije i da je multidimenzionalna fizika na makroskopskoj razini možda odgovorna". Mullis je osporio da je LSD imao ikakve veze s tim događajem.
Osobni život
Mullis uživa u surfanju na valovima. Bio je tri puta oženjen. Ima troje djece od dvije bivše supruge.
Zabrđe (Pljevlja)
Zabrđe je naselje u opštini Pljevlja u Crnoj Gori. Prema popisu iz 2003. bilo je 114 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 107 stanovnika).
Demografija
U naselju Zabrđe živi 95 punoletnih stanovnika, a prosečna starost stanovništva iznosi 40,6 godina (39,5 kod muškaraca i 41,9 kod žena). U naselju ima 35 domaćinstava, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 3,26.
Ovo naselje je uglavnom naseljeno Srbima (prema popisu iz 2003. godine), a u poslednja tri popisa, primećen je porast u broju stanovnika.
Galvanotehnika
mini|desno|300px|Stroj za [[elektroplatiranje bakra na tiskane pločice.]]
mini|desno|300px|Galvanizirana ([[cinčanje|pocinčana) površina lima s vidljivim karakterističnim šarama legure željeza i cinka.]]
mini|desno|300px|S gledišta [[industrija|industrijske prakse najčešće se elektroplatira kositrom (bijeli lim za limenke u konzerviranju hrane).]]
mini|desno|300px|Dio [[tiskana pločica|tiskane pločice iz 1983. (Sinclair ZX Spectrum).]]
Galvanotehnika je skup elektrokemijskih postupaka za nanošenje metalnog sloja na površinu nekog predmeta, najčešće uz istodobno elektrolitsko otapanje metala na anodi i njegovo taloženje na katodi. Razlikuju se dva osnovna galvanotehnička postupka: elektroplatiranje i elektrooblikovanje (elektroformiranje). Elektroplatiranje ili galvanostegija je nanošenje tankog sloja nekog metala na površinu predmeta izrađenog od drugog metala radi zaštite, uljepšavanja ili postizanja određenih površinskih svojstava. Elektrooblikovanje, elektroformiranje ili galvanoplastika nanošenje je metala na električki vodljiv model radi proizvodnje složenih konstrukcijskih dijelova, kalupa, matrica i slično. Anoda, najčešće građena od iste kovine, također je uronjena u kupku i spojena na pozitivan pol izvora. Zatvaranjem kruga istosmjerne struje zbivaju se elektrolitičke reakcije: na anodi kovina otpušta elektrone (anodno otapanje) i u obliku pozitivnih iona (kationa) prelazi u otopinu te putuje do katode, gdje prima elektrone i na njoj se izlučuje (katodno taloženje). Ako se postupak provodi s netopljivom anodom, istaloženi se kationi nadoknađuju dodavanjem elektrolita. Elektropoliranje je također poznato kao elektrokemijsko poliranje ili elektrolitsko poliranje (pogotovo u metalografijskom polju). To je elektrokemijski proces koji uklanja materijal od metalnog izratka.
Za rezultat galvaniziranja u elektroplatiranju i elektrooblikovanju bitan proces je katodno taloženje. Da bi se ono moglo neprestano odvijati, među ostalim, mora se održavati i koncentracija elektrolita u kupki. Najčešće se to postiže istovremenim otapanjem anode građene od metala kojim se galvanizira (anodnim otapanjem). No, kad se iz nekog razloga upotrebljavaju anode koje se ne otapaju, otopini se povremeno ili još bolje stalno dodaje elektrolit. Te dvije metode održavanja koncentracije elektrolita u kupki u galvanotehnici penekad se i nadopunjuju.
Način rada
Uređaj za provedbu galvanotehničkih postupaka sastoji se od kupke s uronjenim elektrodama (anodom i katodom), koje su spojene s vanjskim izvorom galvanske struje (istosmjerna električna struja stalne jakosti). Kupku čini otopina elektrolita, to jest otopina soli onog metala koji se želi istaložiti na katodi. Od tog su metala najčešće građene i anode, a kao katode stavljaju se predmeti na koje se metal treba nataložiti. Predmeti mogu biti od nekoga drugog metala ili od drugih materijala (plastika, vosak, gips) kojima se površina učini vodljivom nanošenjem električki vodljivog laka ili redukcijom metalnih soli. Zatvaranjem kruga istosmjerne struje zbivaju se elektrokemijske reakcije: na anodi metal otpušta elektrone (anodno otapanje) i u obliku pozitivnih iona (kationa) prelazi u otopinu svoje soli (elektrolitska disocijacija). Kation putuje kroz otopinu do katode, gdje prima elektrone i izlučuje se iz otopine (katodno taloženje). Može se raditi i s anodom koja se ne otapa, ali tada istaložene katione treba nadoknađivati dodavanjem elektrolita u kupku. Temperatura kupke obično je oko 80 °C, gustoća struje 1 do 10 A/dm2, a napon 1 do 15 V. Debljina je slojeva istaloženih elektroplatiranjem 1 do 50 μm, a elektrooblikovanjem 5 do 10 mm.
Kako se na galvanotehnici zasniva i elektrolitičko dobivanje i rafinacija metala, galvanotehnika se katkad promatra i kao grana elektrometalurgije. Međutim, galvanotehnički se procesi razlikuju od elektrometalurških time što iscrpak i čistoća slojeva nisu najvažniji u galvanizaciji, već se pritom postavlja niz teže zadovoljivih zahtjeva. Gotovo uvijek galvanski slojevi moraju biti fine, sitnozrnaste strukture, homogeni i čvrsti, moraju se lako polirati, biti jednolične debljine i, pri elektroplatiranju, dobro prianjati na podlogu. Za to su osobito mjerodavni procesi kristalizacije za vrijeme galvaniziranja. Međusobno djelovanje tih i elektrokemijskih procesa katodnoga taloženja pri galvaniziranju toliko je isprepleteno da se oni ne mogu promatrati odvojeno jedni od drugih. Zbog toga se za katodno taloženje galvanskih slojeva u suvremenoj tehnologiji sve više upotrebljava naziv elektrokristalizacija. Da bi se procesi elektrokristalizacije mogli odvijati tako da im rezultat budu galvanski slojevi tražene kakvoće, među ostalim je potrebno da se podloga prije galvaniziranja nalazi u prikladnu fizikalno-kemijskom stanju: da joj je površina dovoljno glatka, to jest da je bez ogrebotina, pukotina i rupa te da je dovoljno čista kako bi se mogao uspostaviti prikladan kontakt između nje i kupke. Obično je pri galvaniziranju potrebno površinu izradaka tek dovesti u takvo stanje. Također je za postizanje potrebne kakvoće galvaniziranih proizvoda obično nužna i doradba. Zbog toga galvaniziranje u širem smislu obuhvaća i niz operacija predobradbe i naknadne obradbe.
Elektrooblikovanje, elektroformiranje ili galvanoplastika
Elektrooblikovanje se može podijeliti na proizvodnju konstrukcijskih dijelova (na primjer cijevi, folija, limova) i na pojedinačno dobivanje alata za oblikovanje, na primjer kalupa, kalibara, matrica, patrica i drugih dijelova za preradbu polimernih materijala, negativa, pozitiva, matrica i patrica za proizvodnju gramofonskih ploča i proizvodnju mjernih naprava za ispitivanje drugih proizvoda. Danas se najviše elektroformira niklom, osobito radi dobivanja proizvoda s vrlo tvrdom površinom (trostruko tvrđom od površine masivnoga nikla) i drugim povoljnim mehaničkim svojstvima (bliskim mehaničkim svojstvima čelika), a vrlo otpornih prema koroziji. Bakrom se elektroformira najviše radi dekoracije, a u tehnici uglavnom radi dobivanja proizvoda s visokom vodljivošću i drugim svojstvima važnima za elektrotehniku. Za neke specijalne namjene elektroformira se i drugim metalima (na primjer srebrom, kromom, željezom). Opći postupak pri elektrooblikovanju obuhvaća izradbu modela, nanošenje vodljivih, odnosno razdvojnih slojeva, mehaničku pripremu, galvaniziranje, pojačavanje galvanskih slojeva, mehaničku obradbu prije odvajanja, odvajanje proizvoda i naknadnu obradbu.
Da bi se dobila dovoljno vjerna reprodukcija nekoga tijela, model za elektrooblikovanje mora biti dovoljno točno izrađen, a promjene njegova oblika ne smiju prekoračiti granice određene tolerancijama, pa mora biti dovoljno postojan u uvjetima procesa. Za to je najvažnije da materijal modela ima malen koeficijent toplinskog istezanja, da je dovoljno čvrst kako bi odolio unutrašnjim naprezanjima galvanskih slojeva i dovoljno otporan prema koroziji u kupkama. Elektrooblikovanje je često najprikladniji postupak za dobivanje vrlo tankih limova i metalnih folija. Od tih proizvoda najvažniji su bakreni limovi za elektrotehniku, osobito za tiskane spojeve. Takvi se limovi izrađuju komadno, na plosnatim ili cilindričnim modelima ili u neprekidnoj traci, pri čemu za modele služe rotirajući bubnjevi.
Postupci anodizacije
Osim elektroplatiranja i elektrooblikovanja, u područje galvanotehnike ubrajaju se gdjekad i postupci u kojima se procesi bitni za proizvod odvijaju na anodi, a procesi na katodi samo su nužno prateći. Pritom se ne radi o anodnom otapanju, već o stvaranju filma specijalnih svojstava (prvenstveno kemijski otpornoga, često i s poroznošću prikladnom za apsorpciju naliča, bojila i tako dalje) od spojeva (većinom oksida, soli) metala anode, koja je u tom slučaju izradak, na njezinoj površini. Iako manje brojni, ti takozvani postupci anodizacije vrlo su značajni za suvremenu zaštitu od korozije.
Elektropoliranje
Elektropoliranje je također poznato kao elektrokemijsko poliranje ili elektrolitsko poliranje (pogotovo u metalografijskom polju). To je elektrokemijski proces koji uklanja materijal od metalnog izratka.
Sappony
Sappony (Person County Indijanci, High plains Indijanci), naziv kojim sami sebe nazivaju Indijanci iz okruga Person iz Sjeverne Karoline, koji sebe smatraju potomcima povijesnih Saponi Indijanaca, plemena porodice Siouan iz graničnog područja Virginije i Sjeverne Karoline.
Prema lokalitetu na kojem su dugo živjeli, na brežuljcima i visokim ravnicama sjeveroistočno od Roxboroa, nazivani su i High Plains Indijanci. U High Plainsu otvorena je 1888. i prva škola za Sapone u okrugu Person. Kasnije se 1903 osnivaju još dvije škole koje su zatvorene 1962. otkada njihovi studenti odlaze u škole Bethel Hill i Allensville.
Godine 2003. ime Person County Indians promijenili su u Sappony.
Tartufi
Tartufi ili gomoljače (tuber) su rod gljiva iz porodice Tuberaceae. To su ekonomski vrlo značajne gljive. Svoja plodišta najčešće razvijaju od 5 do 30 cm ispod zemlje. Izgledom podsećaju na krompir i imaju vrlo snažan i specifičan miris. Uglavnom narastu od veličine trešnje do veličine jabuke.
Tartufi kroz istoriju
Prvu knjigu o tartufima napisao je Alfonso Cikareli. Francuski botaničar Josef Piton de Tournefort prvi ih je podrobnije posmatrao i opisivao početkom 18. veka. Stotinjak godina kasnije tartufe su počeli naučno istraživati u Italiji (Karlo Vitadinin), te nešto kasnije u Francuskoj (braća Luis-Rene i Čarls Tulsan. Na meniju Bečkog kongresa prvi put su se službeno našli 1815. godine.
Tartufi danas
Tartufi su vrlo cenjena vrsta podzemnih gljiva. U gastronomskom svetu su poznati beli tartufi iz Albe, Pijemont, Italija. U Evropi se zadnjih godina pojavljuju kineski tartufi koji su znatno jeftiniji (i do 20 puta!), a mogu se raspoznati samo laboratorijskom pretragom.
Kulinarstvo
Od nekoliko stotina različitih vrsta tartufa, svega desetak je jestivo. Tartufi su gurmanske gljive, jer imaju opor, intenzivan, zemljani miris koji hrani daje jedinstven ukus, sa mirisom koji se opisuje kao: šumski plod, mješavina čokolade i zemlje do starih čarapa. Koriste se u vrlo malim količinama. Potražnja za tartufima uvijek je višestruko veća od ponude, zbog čega cijena može skočiti i do više hiljada evra po kilogramu.
Nije ih potrebno dugo pripremati, i uglavnom se koriste tanko narendani preko jela. Odlično idu uz tjesteninu, jela od krompira i jaja, uz ribu i živinsko meso. Tartuf se kombinuje i s maslinovim uljem, bijelim lukom i biberom. Bijeli tartufi se jedu sirovi, jer se obradom izgubi njihov jedinstveni ukus. Crna varijanta može da se kuva, ali samo kratko, i ne na previsokim temperaturama.
Teorija struna
Teorija struna je pokušaj da se u okviru fizike čestica pomire principi kvantne mehanike i opšte relativnosti. Takođe, ukoliko se pokaže kao ispravna, postaće glavni kandidat za tzv. „Teoriju svega“, odnosno za pokušaj opisivanja svih poznatih osnovnih sila i stanja materije, na konačan matematički način.
Kako još uvek ne postoje relevantni eksperimenti kojima se mogu pokriti sva poznata energetska stanja čestica, teorija struna je i dalje predmet sukoba u naučnoj javnosti.
Osnovna pretpostavka teorije struna je to da elektroni i kvarkovi u atomu nisu bezdimenzione čestice (u suštini, obične tačke u prostoru), već da su zapravo jednodimenzionalne oscilujuće linije, odnosno „strune“. Posmatrano detaljnije, teorija struna se bavi i drugim elementarnim česticama, poput hadrona, bozona i fermiona, i njihovih međusobnih veza, objedinjenih pod pojmom supersimetrije.
Tartufi
Nematerijalna svjetska baština
Branje tartufa je na UNESCO-voj Reprezentativnoj listi nematerijalnog kulturnog naslijeđa čovječanstva kao element kulturne baštine u Italiji. Odluku o upisu donio je Međuvladin komitet za očuvanje nematerijalnog kulturnog naslijeđa na zasjedanju koje je održano od 13. do 18. decembra 2010. u Šri Lanki.
Teorija struna
Uprošćeno, po ovoj teoriji, na kvantni način se posmatraju zatezanje, kinetika i vibracije ovih struna, analogno običnoj zategnutoj žici u prostoru.
Dodatni problem i nedoumice izaziva i to, što je za potpunu primenu teorije struna neophodno uključiti i uticaj nekih, za sada još neuočenih dimenzija univerzuma, uz već postojeće i poznate četiri (tri prostorne, i jednu vremensku).
Ova teorija je prilično mlada, sa začecima u modelu dvojne rezonancije iz 1969. godine, i sa prvim pravim značajnijim probojima iz '90 godina prošlog stoleća.
Naučnici koji su pobornici ove teorije, i koji rade na njenom daljem razvoju su Stiven Hoking, Edvard Viten, Huan Maldasena, Tom Benks, Vili Fišler, Stiven Šenker, Stiven Gabser, Igor Klejbanov, Mičio Kaku, Aleksander Poljakov i Leonard Saskind. NJihovi argumenti su da ova teorija omogućava kvalitetno kombinovanje kvantne teorije polja i opšte relativnosti, potom da je u skladu sa opštim postulatima kvantne gravitacije (npr. sa termodinamikom crnih rupa), i napokon, zato što je prošla niz kvalitativnih provera svoje unutrašnje (matematičke) stabilnosti.
Postoje i kritičari među priznatim naučnicima, poput Ričarda Fajnmana, Pitera Vojta, Li Smolina, Filipa Andersona, Lorensa Krausa, Karla Rovelija i Šeldon Li Glašou, koji ovu teoriju osporavaju zato što ne daje gotovo nikakve eksperimentalne kvantitativne pretpostavke, odnosno, jednostavno rečeno, nije prošla fazu ispitivanja kroz konkretne fizičke eksperimente, a sve zbog ogromnih energetskih prohteva tih eksperimenata. Takođe, broj mogućih rešenja je, prema njihovom mišljenju, preveliki da bi teorija bila kvalitetna, a i u velikoj meri su rešenja zavisna od prethodnih dešavanja, da bi ih oni smatrali relevantnim.
Pregled
right|thumb|250px|Nivoi magnifikacije: 1. Makroskopski nivo – materijaTekst natpisa 2. Molekulski nivo 3. Atomiski nivo – Protoni, neutroni, i elektroni 4. Subatomski nivo – Elektron 5. Subatomski nivo – Kvarkovi 6. Nivo struna Teorija struna postulira da elektroni i kvarkovi unutar atoma nisu 0-dimenzioni objekti, nego da se sastoje od 1-dimenzionalnih struna. Te strune mogu da osciluju, što daje česticama njihov ukus (kvantni broj), naelektrisanje, masu i spin. Teorije struna takođe obuhvataju objekte generalnije od struna, zvane brane. Reč brana, izvedena iz „membrana“, se odnosi na različite međusobno povezane objekate, kao što su D-brane, crne p-brane i NS5-brane. To su prošireni objekti koji su naelektrisani izvori za diferencijalnu formu generalizacija vektorskog potencijala elektromagnetnog polja. Ovi objekti su međusobno povezani različitim dualnostima. Crnoj rupi-slične crne p-brane su identifikovane D-branama, koje su krajnje tačke struna, i ta identifikacija se naziva Gauge-gravitaciona dualnost. Istraživanje ove jednakosti je dovelo do novih saznanja o kvantnoj hromodinamici, osnovnoj teoriji jake nuklearne sile.   Strune formiraju zatvorene petlje, osim ako se susretnu sa D-branama, gde one mogu da se otvore u 1-dimenzionalne linije. Krajnje tačke struna ne mogu da prekinu D-branu, ali one mogu da prođu oko na nje.
Popularne knjige i članci
Dve netehničke knjige koje su kritične za razumevanje teorije struna:
Udžbenici
Tehnički i kritički:
Hueytamalco (razvrstavanje)
Hueytamalco ima više značenja: