cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Drugi čečenski rat
Borbe za Grozni
Početak 2000. godine je, pak, označio i prve ozbiljnije zastoje u ruskoj ofanzivi, odnosno čečenske akcije koje su sugerirale kako će se ponoviti događaji iz Prvog čečenskog rata. Glavne borbe su se vodile za Grozni, koji je prije toga bio opkoljen, i čije je stanovništvo još od početka novembra bilo bez struje, pitke vode i grijanja. Obje strane su svoju taktiku nastojale promijeniti na osnovu iskustava iz prethodnog rata. Ruske snage su nastojale izbjegavati slanje oklopnih snaga u sam grad i umjesto toga čečenski otpor nastojale slomiti nesmiljenim artiljerijskim i zračnim bombardiranjem, te kao pješadiju koristiti pro-rusku čečensku miliciju Bislana Gantamirova, bivšeg gradonačelnika Groznog. Čečeni su, pak, daleko bolje utvrdili grad te stvorili sistem rovova i podzemnih kanala koji im je omogućavao da u malim grupama ruske snage iznenada napadaju u njihovoj pozadini. left|thumb|225px|Karta Groznog Već 2. januara su ruske snage pretrpile velike gubitke kada su Čečeni napali i uništili jednu oklopnu kolonu u selu Daba-Jurt. Sljedeći dana su čečenske snage iz opkoljenog Groznog izvele snažan protivnapad i zauzele selo Alhan-Hala. 9. januara je, pak, izvedena najveća čečenska ofenziva u cijelom ratu, odnosno snažan napad duboko u pozadini ruskih snaga, zahvaljujući kome su Šali i Argun ponovno došli u čečenske ruke. Ruske snage su ih odatle uspjele otjerati tek nakon nekoliko dana žestokih borbi, i uz teške gubitke. Nakon tih događaja je ruski general Viktor Kazancev izjavio kako se sve čečenske muškarce između 10 i 60 godina moraju privesti kako bi provjerili imaju li veze sa borcima. Rusko Ministarstvo unutarnjih poslova je navelo da je "uhitilo preko 10.000 osumnjičenih Čečena", od kojih je velik broj završio u raznim zatočeničkim centrima, poglavito u zatočeničkom centru Černokozovo, u kojem su zabilježena mučenja i okrutno postupanje.
Napad na Grozni se, međutim, nastavio, pri čemu su neko vrijeme dijelovi grada prelazili iz ruke u ruku. Ruske snage su 19. januara pretrpjele dotada najteži udarac kada je u zasjedi ubijen general Mihail Malofejev, jedan od zapovjednika pohoda na Grozni; ruske snage su njegovo tijelo preuzele tek nekoliko dana kasnije. Nekoliko dana kasnije su ruske vlasti objavile da je tokom dotadašnje operacije u Čečeniji poginulo 1.173 vojnika, što je predstavljalo značajno povećanje u odnosu na podatke s početka godine.
Borbe na planinama
desno|mini|225px|Rusko oklopno vozilo nakon čečenske zasjede
Nakon pada Groznog se težište operacija premjestilo na nepristupačni, planinski jug Čečenije, gdje su odranije počele djelovati ruske zračno-desantne snage (VDV). Jedno od najvažnijih čečenskih uporišta - Vedeno - je bilo zauzeto 11. januara. Rusko napredovanje na jug je nastavljeno, tako da su 10. februara zauzeta sela Itum-Kale i Serženj-Jurt. Čečenske snage su, međutim, nastavile pružati žestok otpor, tako da je Šatoj zauzet tek 29. februara nakon višednevnih žestokih borbi; iako su se tom priikom vodeći čečenski zapovjednici Ibn Hatab i Basajev uspjeli izvući iz obruča, ruski general Genadij Trošev je taj događaj smatrao prigodom da izjavi kako je "kontrateroristička operaciji u Čečeniji završena", te procijenio da će preostale separatističke snage biti likvidirane u roku od nekoliko tjedana.
Već nakon nekoliko dana su čečenske snage nanijele ruskim snagama u znamenitoj bitci za kotu 776 dotada najveći udarac, kada je u višednevnim žestokim borbama uništena satnija pripadnika elitne pskovske 76. zračno-desantne divizije. Samo nekoliko tjedana kasnije su ruske snage u bitci za Komsomolskoje ostvarile svoju najveću pobjedu u ratu, kada su likvidirali nekoliko stotina sljedbenika čečenskog vođe Ruslana Gelajeva u njegovom rodnom selu. Prije toga je uhvaćen i Salman Radujev, koji će nekoliko godina kasnije umrijeti u ruskom zatvoru. 20. marta je Putin - nekoliko dana prije predsjedničkih izbora prvi put posjetio Grozni, čime je simbolički trebao označiti kraj sukoba. Usprkos toga su ruske snage 29. marta pretrpile još jedan težak udarac kada je skupina dagestanskih pro-čečenskih militanata u Džani-Vedenu ubila nekoliko desetaka pripadnika OMON-a. Nekoliko tjedana kasnije je čečenski general Kamzat Gelajev je izjavio da su se Rusi našli u "mrtvoj točki", odnosno da su "čečenski borci zadržali sposobnost pokretnost, koordinaciju i borbenu sposobnost."
Tuk Mrkopaljski
Tuk Mrkopaljski je naselje u Hrvatskoj u općini Mrkoplju. Nalazi se u Primorsko-goranskoj županiji.
Drugi čečenski rat
Druga faza rata
Nakon završetka konvencionalne faze rata, čečenska strategija se u mnogim detaljima naslanjala na gerilske aktivnosti slične onima u drugoj fazi Prvog čečenskog rata. Temeljila se na manjim jedinicama (od 15 do maksimalno 50 ljudi) koje su izvodili prepade i zasjede na ruske vojne i paravojne formacije, ali i infiltraciji na područja na stvarnom i nominalnom ruskom kontrolom gdje su postavljane improvizirane bombe na putevima ili objektima koje su koristile ruske snage i pro-ruske lokalne vlasti. Glavna svrha je bila prije svega skrenuti pažnju međunarodne javnosti na nastavak sukoba, a rusku javnost uvjeriti kako "čečenski problem", usprkos opetovanih tvrdnji Kremlja, nije riješen, odnosno da će se krvoproliće nastaviti sve dok se ruske snage ne povuku iz Čečenije i tako obnovi njena nezavisnost. U tome su Čečeni, pogotovo prvih nekoliko godina, imali određenih uspjeha, s obzirom da se dio ruske javnosti i političara počeo okretati protiv rata, a među zapadnim promatračima još od samog početka vladalo mišljenje kako će Putin, kao i njegov prethodnik, na kraju ipak biti prisiljen sjesti za pregovarački stol. Usprkos Putinovoj izjavi da će rat "uništiti terorizam", on je čak i povećan: 1999. bilo je sedam terorističkih napada u Kavkazu i 14 u Rusiji, da bi 2001. bilo jedanaest u Kakvkazu i jednaest u Rusiji, 2002. 18 u Kavkazu i 19 u Rusiji, a 2004. čak 30 napada u Kavkazu i 25 u Rusiji.
Ruska strategija se, sa druge strane, temeljila na tzv. "čečenizaciji" sukoba. Putin je u maju 2000. službenim ukazom na području Čečenije uveo neposrednu predsjedničku upravu, a 11. juna je za njenog šefa imenovao Ahmada Kadirova. Time je simbolički signalizirana spremnost Moskve da izađe u susret bivšim militantima, čak i nauštrb lokalnih političara i gospodara rata koji su na njenoj strani bili od samog početka. Njima je dozvoljeno da brojnim područjima Čečenije upravljaju kao privatnim "feudima", bez previše obaziranja na ruske zakone, ali i elementarna ljudska prava ; zauzvrat se očekivalo da na sebe preuzmu glavni teret borbe protiv separatističkih militanata te tako rasterete federalne vojne i paravojne formacije. Tim je naporima su u prvim mjesecima i godinama ozbiljnu prepreku stvorili zločini ruske vojske, ali i nevoljkost njenih istaknutih predstavnika da sprovode novu politiku; kao primjeri se mogu navesti izjava generala Genadija Troševa prema kojoj se Grozni "nije smio obnoviti, nego ostaviti kao hrpa ruševina i upozorenje svim budućim izdajnicima Rusije", te slučaj pukovnika Jurija Budanova koji je u velikom dijelu ruske javnosti slavljen kao heroj usprkos osude za ubistvo čečenske djevojke Elze Kungajeve. Slaba sigurnosna situacija u Čečeniji se ogledala i kroz stopu ubistava, koja je, prema navodima organizacije Human Rights Watch godine 2002. iznosila između 110 i 140 na 100.000 stanovnika, što je Čečeniju daleko nasilnijom i opasnijom po život od notorne Kolumbije.
Tuk Mrkopaljski
Zemljopis
Sjeverozapadno je Mrkopalj, sjeverno je Stari Laz, istočno je Begovo Razdolje, jugoistočno je Tuk Vojni.
Drugi čečenski rat
Druga faza rata
Sukob je svoju prekretnicu imao u događaju koji ga se nije neposredno ticao - napadima 11. septembra 2001. godine. Oni su omogućili Putinovoj vladi da, koristeći činjenicu da se u redovima čečenskih militanata bore arapski dobrovoljci pod parolom džihada, kao i to da se određeni broj čečenskih veterana bore u redovima afganistanskih talibana i al-Qaede, svoju kampanju predstavi kao dio šireg sukoba. Administracija američkog predsjednika Georgea W. Busha je, nastojeći ishoditi rusku podršku za invaziju Afganistana, implicitno prihvatila stav da ruski rat u Čečeniji predstavlja dio globalnog rata protiv terorizma, a što je svoj odraz počelo pronalaziti i u zapadnoj javnosti, koja je počela gubiti svoje dotadašnje simpatije prema čečenskim militantima. Tom procesu je u prilog išao i nastavak radikalizacije militanata, u čijim redovima je bilo sve manje pristaša umjerene opcije vezane uz Mashadova, a sve više pristaša Basajeva.
Čečenske snage su, međutim, tokom sljedećih nekoliko mjeseci izveli nekoliko spektakularnih akcija koje su trebale uzdrmati ruske vlasti. 17. septembra 2001. je na aerodromu u Groznom protuavionskim projektilom srušen helikopter Mi-8 prilikom čega su poginula dva ruska generala, uključujući člana Generalštaba. Već sljedeći dan su čečenski militanti organizirali dotada najspektakularniji prepad na Gudermes u kome je sudjelovalo nekoliko stotina njihovih pripadnika. Nekoliko mjeseci kasnije je, pak, ruska tajna služba FSB postigla jedan od svojih najspektakularnijih uspjeha, kada je vahabističkog vođu Ibn Hataba likvidirala u njegovom skrovištu u klancu Pankisi u susjednoj Gruziji; metoda kojom je to učinjeno - pismo Hatabove majke koje su nakon presretanja operativci umočili u nervni bojni otrov - je ukazalo na sve veći nedostatak skrupula kod obje strane. Hatabova smrt, međutim, nije obeshrabrila njegove suborce. 19. augusta 2002. je u rusku zrakoplovnoj bazi Hankala čečenskim projektilom srušen transportni helikopter Mi-26; u tom napadu, koga su Čečeni zabilježili video-kamerom i često koristili u propagandne svrhe, je poginulo 89 ruskih vojnika (127 prema čečenskim navodima), a nakon čega je Putinova vlada bila prisiljena proglasiti dan nacionalne žalosti.
23. oktobra 2002. su Basajevljevi pristaše izveli dotada najveću akciju kada je 40 militanata, prethodno inflitriranih u Moskvu, zauzelo teatar u samom središtu grada te uzelo nekoliko stotina gledatelja za taoce. Operacija, za koju je kao model poslužio sličan prepad na Budjonovsk u prvom čečenskom ratu, završen puštanjem militanata i početkom formalnih pregovora o primirju, trebala je demonstrirati nemoć Putina da pruži elementarnu sigurnost svojim sugrađanima. Putin je, međutim, odbio zahtjeve militanata za povlačenjem iz Čečenije i umjesto toga pokrenuo sigurnosnu operaciju u kojoj su svi militanti likvidirani bojnim otrovima ali pri čemu su kao koletarne žrtve palo i stotinjak talaca. Akcija je na kraju demonstrirala Putinovu bezobzirnost, i istovremeno potpuno diskreditirala umjerene čečenske separatiste kao Mashadova, koji se od nje pokušao ograditi, svaljujući odgovornost na Basajeva koji je postao de facto vođa čečenskih separatista.
Argancy
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 1.058, a gustina naseljenosti je iznosila 92 stanovnika/km².
Drugi čečenski rat
Druga faza rata
Vrhunac eskalacije se zbio 2004. godine, pri čemu su obje strane pokazale sve veću bezobzirnost. 13. februara 2004. je na ulici katarskog glavnog grada Doha tempiranom bombom ubijen Zelimhan Jandarbijev, koji se tamo nalazio u egzilu, a za što su katarski sud osudio dvojicu operativaca ruskog GRU-a na doživotni zatvor. Nedugo potom je, na proslavi Dana pobjede na stadionu u Groznom u atentatu ubijen Ahmad Kadirov, čime je pro-ruskoj vlasti zadan dotle najteži udarac. Nekoliko tjedana kasnije su čečenski militanti izveli uspješan prepad na Nazran u susjednoj Ingušetiji, čime je označena politika širenja sukoba na druge kavkaske republike sa muslimanskom većinom, odnosno nastojanje separatista i da tamošnje muslimane privuku na svoju stranu. 24. augusta su, pak, u koordiniranim napadima tempiranim bombama srušena dva ruska putnička aviona pri čemu je poginulo stotinjak ljudi. Sve je te događaje, međutim, zasjednila Talačka kriza u Beslanu, čiji se krvavi rasplet 3. septembra - prilikom koga je smrtno stradalo 186 djece - smatra najtragičnijim događajem cijelog sukoba; razmjeri krvoprolića, koje je šokiralo čak i na nasilje oguglanu čečensku javnost, kao i otkriće da su među otmičarima bili džihadisti iz Zapadne Evrope, je maksimalno iskorišteno od ruske propagande te je na duži rok utišalo zahtjeve za promjenom Putinove politike prema Čečeniji.
Širenje sukoba na Sjeverni Kavkaz i njegov formalni završetak
Beslanski incident, u kome su značajnu ulogu igrali Inguši, je, sa druge strane ukazao na postepenu promjenu separatističke strategije, odnosno sve veće oslanjanje na ljudstvo iz drugih kakvkaskih republika, koje je uglavnom bilo nezahvaćeno ratom i nekompromitirano federalnim sigurnosnim operacijama. Militanti su se sve više počeli udaljavati od obnove nezavisne Čečenije, a sve više prema stvaranju svojevrsnog kalifata, odnosno islamske države od Crnog do Kaspijskog mora, u kome bi Čečenija bila tek jedna od pokrajina. Taj je proces dodatni poticaj dobio kada je 8. marta 2005. ubijen Aslan Mashadov. U maju je tako, pod pokroviteljstvom Mashadovljevog nasljednika Abdul-Halima Sadulajeva formiran Kavkaski front, organizacija koja će sljedeće dvije godine koordinirati akcije protiv ruskih i pro-ruskih ciljeva na Sjevernom Kavkazu. Jedna od najspektakularnijih akcija takve vrste je bio prepad na grad Naljčik u Kabardsko-Balkarskoj Republici 12. oktobra 2005. u kome je poginulo nekoliko desetaka policajaca, militanata i civila.
U samoj Čečeniji se, međutim, u istom periodu počelo bilježiti postepeno smirivanje situacije, odnosno sve manji broj napada. U novembru 2005. su održani parlamentarni izbori na kojima su pobjedu odnijeli pristaše Ramzana Kadirova, sina ubijenog Ahmata Kadirova i vođe kadirovaca. On će sljedeće godine, uz javnu podršku Putina, postati novi predsjednik Čečenske Republike. Iako oružana pobuna nije iskorijenjena, preuzimanjem antiterorističkih operacija proruske čečenske sange su ipak dovele do smanjivanja napada za 40%. Tokom iste godine su ruske sigurnosne snage postigle nove simboličke uspjehe - 17. juna je ubijen Abdul-Halim Sadujev, a 11. jula i Basajev. right|thumb|225px|Ruski vojnici pozdravljaju Vladimira Putina Novi vođa čečenskih militanata, odnosno predsjednik ČRI je postao Doku Umarov. 7. oktobra 2007. je objavio kako njegova država prestaje postojati, odnosno da se transformira u Kavkaski Emirat koji bi trebao sadržavati sve teritorije Sjevernog Kavkaza, a Umarov se 31. oktobra proglasio njenim prvim emirom. Islam je isprva igrao marginalnu ulogu u pokretu čečenskih boraca za nezavisnost. Međutim, deset godina rata i kaosa doveo je do toga da je politički i radikalni islam - pokret inače stran Čečenima - postao dio ideologije i radne metode mnogim čečenskim političarima i borcima. Usprkos toga, aktivnosti militanata u samoj Čečeniji su opale u toj mjeri, da se gotovo nisu osjetile čak ni u ljeto 2008. godine, kada su ruske snage na Kavkazu bile zauzete krizom koja će eskalirati u rat sa Gruzijom. Završetak "kontraterorističke operacije" je od strane ruskih vlasti proglašen u nekoliko navrata u proljeće 2009. godine. U martu je takav proglas izdao Ramzan Kadirov. Tadašnji predsjednik Dmitrij Medvjedev je, pak, od načelnika FSB Aleksandra Bortnikova 29. marta dobio izvještaj, kasnije objavljen od strane Državne dume, prema kome na Sjevernom Kavkazu nije operirialo "više od 480 militanata" pod vodstvom Umarova. 16. aprila 2009. je Bortnikov formalno objavio završetak "kontraterorističke operacije".
Ahmed Zakajev, vicepremijer Čečenske Republike Ičekerije, koji se od 2003. godine bio nalazio u egzilu u Londonu, se u novembru 2007. distancirao od Umarova i njegovog emirata, te objavio kako su njegovi pristaše proglasili presjednikom čečenske vlade u egzilu. 27. jula 2009. je u intervjuu za BBC objavio kako je "spreman priznati političku realnost" i surađivati sa režimom Ramzana Kadirova, a dva dana kasnije pozvao "čečenske borce da prestanu sa oružanom borbom".
Od 1999. do 2014., u Rusiji su registrirana sveukupno 147 teroristička napada u kojima je poginulo 2.611 a ranjeno 6.994 osoba. Čečenski radikalizam pojavio se i izvan Rusije: bombaški napad na Bostonski maraton 2013. pripisao se dvojici čečenske braće. Putin je tada nazvao američkog predsjednika Baracka Obamu te mu ponudio pomoć u istraživanju slučaja, navodeći kako "Rusija ima istu prijetnju od radikalnog islama na sjeveru Kavkaza kao i Zapad drugdje". Sigurnosni problemi povezani sa čečenskim pitanjem se i dalje javljaju u Ingušetiji, Dagestanu i južnoj Rusiji, pa i u Gruziji. Neriješeno čečensko pitanje tako ostaje prijetnja stabilnosti sjevernom Kavkazu, ali i susjednim državama.
Ratni zločini
right|thumb|225px|Poginuli Čečen u ratu Human Rights Watch (HRW) navodi da je Rusija pet mjeseci provodila bezobzirno bombardiranje i granatiranje čečenskih naselja, što je uzrokovalo smrt hiljade civila. Početkom 2000., ruske snage započele su obrazac taktike "prljavog rata" i kršenja ljudskih prava tako što su nasumično oteli osobe za koje sumnjiče da su čečenski borci ili suradnici te ih mučili kako bi iznudili njihovo priznanje ili izjavu. U sklopu mučenja koristilo se i silovanje. Leševi nekih otetih osoba kasnije su pronađeni sa naznakama mučenja ili ih se nikada više nije našlo. Sveukupno je oko 3.000-5.000 osoba tako "nestalo" u rukama državnih organa. Rusija do danas nije potpisala ili ratificirala protokol o UN-ovoj konvenciji protiv mučenja, neljudskog ili ponižavajućeg postupanja koji omogućava sustav posjete lokacija zatočenika od strane međunarodnih tijela i neovisnih promatrača. Svjedoci su dali iskaze Amnesty International (AI) o tajnim zatočeničkim centrima u kojima su vladine snage mučili osobe osumnjičene da su pomagale čečenskim borcima. Potkraj 2008., ruska vlada odbila je uspostaviti forenzičke laboratorije radi genetskih identifikacija ostataka leševa ljudi u čečenskim masovnim grobnicama.
Ruska vojska je koristila minobacače tipa "Grad" i "Uragan" koje sadrže kasetne bombe, čiji su komadići prilikom eksplozija ozljedili ili ubili velik dio civilnog stanovništva. Napadala je i civilne konvoje u kojima je stanovništvo bježalo iz Čečenije prema Ingušetiji. Mnogi civili su izjavili da često nijedan borac ne bi poginuo prilikom bombardiranja njihovog naselja. Bombardirali su i rodilišta i bolnice, usprkos oznakama crvenog križa na krovovima. Pri jednom takvom napadu 21.10. na Grozni, poginulo je 13 majki i 15 beba. Ljudi su ubijani i kada su izlazili iz skloništa kako bi otišli po vodu. Masakr u Alkan-Jurtu je također osuđen, kao i masakr u Novije Aldi, masakr u Komsomolskoju, masakr u Staropromislovsku i bombardovanje Elistanža kasetnim bombama.
La Mansión, Reynosa
La Mansión je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tamaulipas, u opštini Reynosa.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 46 m.
Tuk Vojni
Tuk Vojni je naselje u Hrvatskoj u općini Mrkoplju. Nalazi se u Primorsko-goranskoj županiji.
Zemljopis
Sjeverozapadno su Mrkopalj i Tuk Mrkopaljski, sjeverno je Stari Laz, sjeveroistočno je Begovo Razdolje.
Via Nazionale, Avellino
Via Nazionale je naselje u Italiji u provinciji Avellino, u regiji Kampanija.
Drugi čečenski rat
Odjek i reakcije
U Rusiji, vojna kampanja je od početka bila iznimno popularna. Smatrala se "povratkom Rusije na poziciju svjetske sile" i "obnavljanjem vojne snage". Prema jednom istraživanju iz 2002. je 46% ispitanika podržavalo nastavak rata, a 45% mirovne pregovore. Napade 11. septembra 2001. u New Yorku Putin je iskoristio kao opravdanje za svoju dvogodišnju vojnu kampanju, te ju definirao kao borbu protiv međunarodnog terorizma. Svaki Čečen koji se protivio njegovoj politici je odbačen kao "terorist" ili "bandit". Vojna kampanja se gledala kao sprječavanje "zaraznog učinka Čečenije" i "slanje poruke svim susjednim republikama u sjevernom Kavkazu".
Bivši čečenski predsjednik Mashadov je izjavio da su "sloboda i neovisnost najveće vrijednosti našega života. Čečeni nikada neće živjeti na svojim koljenima. Nikada nećemo žrtvovati neovisnost u zamjenu za mir, jer je neovisnost uvjet za mir."
Američki predsjednik Bill Clinton je kritizirao Rusiju zbog napada na civile u ratu, te je izjavio:
Tadašnji ruski predsjednik na odlasku, Jeljcin, je uzvratio da Zapad zaboravlja kako Rusija "ima arsenal nuklearnog oružja". Putin je pokazao više diplomatske finoće te izjavio kako "razumije američki zabrinutost, ali da se ona vjerojatno zasniva na krivom prikazu stanja na terenu". 11.12. 1999., EU je upozorio Rusiju da će "preispitati trgovinske i financijske veze" ako se ne zaustavi bombardiranje čečenskih naselja. Vijeće Europe je u rezoluciji 1323 osudilo zločine na obje strane te pozvalo ruske vlasti da istraže optužbe o kršenju ljudskih prava. Ipak, usprkos velikom jazu Zapada i Rusije oko čečenskog sukoba, nije bilo prekida međusobnih odnosa. Human Rights Watch (HRW) je zapisao da je "međunarodna zajednica pokazala manjak političke volje u pokušaju utjecaja na Rusiju da zaustavi masovna zlostavljanja u Čečeniji". Kao primjer je uzeta Svjetska banka koja nije uskratila uplatu kredita ruskom proračunu te godine. HRW navodi da je takva reakcija Zapada potpuno suprotna od one na Rat na Kosovu koji se odigrao tek nekoliko mjeseci prije. Elizabeth Bagot je također kritizirala američku politiku neutralnosti: "SAD je zauzeo suzdržan stav, slanjem tek pokoje retoričke kritike Moskvi. Američka podvojenost prema rusko-čečenskom sukobu nastala je od strateškog interesa podupiranja nove demokratski izabrane ruske vlade, pridobivanja važnog saveznika u ratu protiv terorizma i izbjegavanja "zahlađenja" odnosa između SAD-a i Rusije."
Rezolucija 2000/58 UN-a 25.4. 2000. također je izrazila "duboku zabrinutost oko ruskog vođenja rata u Čečeniji". Nakon nizanja samoubilačkih napada, ruski nezavisni novinar Jurij Ščekočikin je 2003. upozorio da bi se Čečenija mogla "pretvoriti u Palestinu". Ana Politkovskaja, novinarka Nove Gazete, je izvještavala o ratu te zapisala: "Znam kako smo dovde dospeli: cela naša zemlja je stala iza jednog čoveka, našeg velikog državnika, pa čak ne ni samo Rusija, nego i Evropa i Amerika. A mi na početku dvadeset prvog veka pristajemo bez reči da se u takozvanim zonama specijalnih operacija, u getu današnje Evrope, muče deca. Deca iz tog geta nikad neće zaboraviti šta smo im uradili". Tajana Lokšina, ravnateljica nevladine Moskovske Helsinške skupine je izjavila sljedeće o ratu:
Saudijska Arabija, koja je podupirala čečenske pobunjenike, je 2003. obavijestila Rusiju da ne može pristupiti Organizaciju islamske konferencije zbog čečenskog sukoba. Rusija je 2005. jedino dobila status promatrača. Talibanski pokret u Afganistanu je 17.1. 2000. priznao Čečeniju kao nezavisnu državu. Poljski službenici su javno podržali čečensko pravo na samoopredjeljenje. NR Kina je podržala "teritorijalni integritet Rusije". Njemački kancelar Gerhard Schröder također je izrazio podršku Putinu. Irak je bio jedina islamska država koja je bila ravnodušna prema čečenskom ratu: mediji su ga predstavljali u neutralnom, gotovo proruskom stavu.
Komisija za ljudska prava Ujedinjenih nacija (UNCHR) je u rezoluciji 20.4. 2001., usvojenoj sa 22 glasa za, 12 protiv i 19 suzdržanih, napisala da "snažno osuđuje nastavak upotrebe nesrazmjerne i prekomjerne sile ruskih vojnih snaga, federalnih službenika i državnih agenata, uključujući napade protiv civila i drugih kršenja međunarodnog prava kao i ozbiljnih kršenja ljudskih prava, kao što su prisilni nestanci, izvansudska i nasumična smaknuća, mučenje i druga nehumana i ponižavajuća postupanja, te poziva vladu Ruske Federacije da se potpuno pridržava sa međunarodnim ljudskim pravima i međunarodnim pravom", kao i da "osuđuje terorističke aktivnosti i napade, kao i kršenje međunarodnog prava od čečenskih boraca".
Čečenski rat je utjecao na daljni tok razvoja Rusije: vlada je preuzela kontrolu nad posljednjim nezavisnim TV stanicama dok je rat postao izgovor za zloupotrebu moći. Vladimir Putin je najviše profitirao od rata te je za šest mjeseci prešao iz anonimnosti u popularnog kandidata za predsjednika Rusije zbog uspješno obavljene akcije. Pobjedio je na izborima te postao predsjednik Rusije, poziciju koju drži i danas. Novinar Aleksandar Golts piše da je "Putin iznikao iz krvi i blata čečenskog rata, a oni su ostavili žig na njegovo cijelo predsjedništvo". Marcel Van Herpen navodi da je Putinov uspjeh u čečenskom ratu doveo i do kasnijeg rata u Gruziji i istočnoj Ukrajini koji su "povećali njegovu popularnost, u službi odvraćanja pozornosti javnosti od neuspjeha države da se pretvori u modernu državu."
Adam Sandler
Adam Richard Sandler (9. rujna.1966 u Brooklyn, New York, SAD) je američki komičar, glumac, scenarist i glazbenik. Karijeru je počeo u američkoj emisiji zvanoj "Saturday Night Live" (hrv. Subotnja Večer Uživo). Najpoznatije uloge su mu u filmovima "Tata od formata", "Wedding Singer" i "Vodonoša", a poznat je po još važnih uloga.
Drugi čečenski rat
Žrtve i posljedice
right|thumb|175px|Čečenska žena sa ranjenim dijetetom Broj poginulih teško je utvrditi zbog manjka preciznih podataka o gubicima na obje strane. Na ruskoj strani, prema službenim podacima, poginulo je 4.739 vojnika, zajedno uz još 1.072 proruskih čečenska policajca koji su vršili racije protiv pobunjenika. Druge procjene navode da je rusko ministarstvo namjerno smanjivalo broj žrtava, te da je stvarni broj poginulih na ruskoj strani 11.000, čime bi skoro dosegnuo razinu gubitaka u sovjetsko-afganskom ratu, u kojemu je preminulo 15.000 vojnika. Čečenski borci su imali 14.113 poginulih vojnika do 2002., te dodatnih 2.186 ubijenih militanata do 2009., što je sveukupno 16.299. Broj poginulih čečenskih civila se procjenjuje na 25.000 do 40.000. AI navodi da je uz to bilo i 3.000-5.000 nestalih Čečena tijekom otmica federalnih snaga do 2007., nakon čega im se gubi svaki trag. Ukupni gubici rata procjenjuju se na najmanje 40.000 pa i do 80.000 žrtava. Za oba čečenska rata procjene o broju mrtvih sežu od najmanje 100.000, preko 160.000 do možda i 220.000 osoba. I po najmanjoj procjeni od 100.000 žrtava, oba rata su odnijela desetinu čečenskog stanovništva.
Adam Sandler
Glumačka karijera
1980-ih Sandler je glumio prijatelja Theoa Huxtiblea, Smittya u popularnoj humorističnoj seriji "Cosby Show". Tada ga je otkrio komičar Dennis Miller koji ga je preporučio ekipi "Saturday Night Live-a" 1990. Ostao je u u SNL do 1995 godine kada se odlučio posvetiti glumačkoj karijeri.
Sandlerova prva uloga bila je u komediji "Prelazak Prijeko" (eng. Going Overboard). 1995 glumio je u filmu "Billy Madison" u kojem glumi odraslog muškarca koji ponavlja sve razrede ocu u inat. Igrao je u mnogo uspješnih komedija kao što su "Otporan na metke", "Sretni Gilmour", "Svadbeni pjevač" ali najveću slavu donijela mu je uloga zaostaloga muškarca koji nogometnoj momčadi donosi vodu "Vodonoša".Značajnu ulogu donio mu je film "Tata od formata" iz 1999 godine. Posljednji film mu je "Mess with the Zohan" (2008)
Privatni život
U lipnju 2003 godine Sandler je oženio Jacqueline Samantha Titone i s njom ima kćer Cedars-Sinai rođenu 2006 godine. Adam s obitelji živi u Los Angelesu ali posjeduju kuću u New Yorku. 2007 Adam je donirao milijun dolara klubu "Dečki i cure" u New Hampshiru.
Monterozzi i Banditaccia
thumb|300px| Freske u Grobnici leoparda (Tomba dei Leopardi), Monterozzi kod [[Tarkvinija|Tarkvinije, Lazio, oko 5. st. pne. ]] Monterozzi i Banditaccia su dvije velike etruščanske nekropole, primjer pogrebnih običaja od 9. do 1. st. pne. i direktni svjedok vrhunca etruščanske kulture kao najranije urbane civilizacije sjevernog Sredozemlja koja je prethodila rimskoj.
Ove nekropole u Tarkviniji i Cerveteriju su remek-djela kreativnosti i genijalnosti Etruščana. Neke su grobnice monumentalne, isklesane iz žive stijene i zatvorene impresivnim tumulusima (grobnim humcima). Mnoge imaju isklesane unutarnje zidove, dok druge imaju zidne slike izvanredne kvalitete. Zbog toga su upisani na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Europi 2004. godine.
thumb|250px| Via degli Inferi, glavni ulaz u nekropolu Banditaccia kod [[Cerverterija. ]]
Banditaccia
Nekropola u blizini Cerveterija, poznata kao Banditaccia, sastoji se od tisuća grobova koji pokrivaju površinu od 400 ha organiziranih poput gradskog plana, s ulicama, malim trgovima i četvrima. Na lokaciji se nalaze veoma različite grobnice: rovovi isklesani iz stijene, tumulusi, i poneke iz stijene isklesane grobnice u obliku nastambe ili kuće sa svim bogatstvom građevinskih detalja. thumb|lijevo|200px| Tomba dei Rilievi, Grobnica reljefa, Banditaccia. Grobnice datiraju od 9. (Vilanovska kultura)do 3. st. pr. Kr (kasno Etrursko razdoblje). Najstarije grobnice su u obliku jame u obliku vrča u koju se spremao pepeo pokojnika. Iz Etrurskog razdoblja su dvije vrste grobnica: tumulusi ispod humaka i tzv. "dice" – kvadratne grobnice u dugim nizovima pored “cesta”. Postoje dvije glavne takve ceste: Via dei Monti Ceriti i Via dei Monti della Tolfa (6. st. pne.).
thumb|200px| Sarkofag sušružnika iz grobnice u Banditacciji, [[Rim. ]]Tumulusi su kružni zemljeni humci ispod kojih su grobnice isklesane u živoj stijeni, a predstavljaju rekonstrukciju kuće pokojnika s hodnikom (dromos), središnjom dvoranom i par soba. Ove grobnice su jedini dokaz etruščanske stambene arhitekture i urbanističkog planiranja drevnih Etruščanskih gradova. Kao takve, one su i najraniji primjer urbanizma u zapadnoj Europi.
Najslavniji tumulus je Tomba dei Rilievi (Grobnica reljefa, 3. st. pne.), koja je prema natpisima sa zidova pripadala čovjeku po imenu Matunas, a bila je ukrašena izvrsnom serijom fresaka, reljefa i skulptura velike serije ondašnjih alatki. Najnovije su grobnice iz 3. st. pne. a imaju izvanjsku oznaku (cippiI, kružnu za muškarce i u obliku male kuće za žene. Večina nalaza iz Banditaccija se danas nalazi u Državnom etruščanskom muzeju u Rimu i Arheološkom muzeju u Cerveteriju.
thumb|200px| Glazbenici iz Grobnice lepoparda u Monterozziju.
Monterozzi
thumb| Tifon, [[freska iz grobnice u Monterozziju. ]] Nekropola u Tarkviniji (etruščanski: Tarchnal), poznata kao Monterozzi, sastoji se od 6,000 grobova uisklesanih u stijeni, a slavna je po njih 200 koje su potpuno oslikane iznutra. Najstarija oslikana grobnica je iz 7. st. pne. Tarkvinijske zidne slike velikih dimenzija su iznimne zbog svojih formalnih kvaliteta, ali i zbog svog sadržaja jer prikazuju sva područja života, smrti i religijskih vjerovanja drevnih Etruščana. Jedinstveno svjedočanstvo života ove izgubljene civilizacije.
Povijest
Tarkvinija je već bila uspješan grad kada je Demarat Korintski doveo grčke obrtnike. Bio je prijestolnicom Saveza dvanaest etrurskih gradova i u najranijoj povijesti Rima spominje se kao dom dvaju kraljeva, Lucija Priska i Lucija Superbusa. Vjeruje se kako iz Tarkvinije potječe većina rimskih vjerskih običaja i ceremonija.
Nakon što su Rimljani svrgli Tarkvinija Oholog, građani Tarkvinije i Veiija su pokušali da ga vrate na tron. Godine 358. pne. Tarkvinijci su uhvatili i pogubili 307 rimskih vojnika, nakon čega je uslijedio 50-godišnji rat s Rimom koji je završio 40-godišnjim mirom 308. pne. Rimljani su naposljetku pokorili Tarkviniju, i iako se ne zna točno kada, poznato je da je 181. pne., njena luka Graviscae (današnja Porto Clementino) već bila rimskom kolonijom. Iz Tarkvinije se izvozilo vino i koralji, ali nije bila osobito važno mjesto u rimsko doba, i polako je zarasla u okolna brda. Spominje se tek 456. godine kao rodno mjesto jednog biskupa.
Drugi čečenski rat
Žrtve i posljedice
Mihail Kasjanov, ruski ministar financija, je 25.1. 2000. objavio da je vlada isprva namjeravala potrošiti 3,5 milijardi Rublja na rat (125 milijuna $), ali je potrošila 5 milijardi Rublja (178 milijuna $). I troškovi obnove bili su visoki: prema procjenama, sama obnova Groznog je premašila 1 milijardu $. U Groznom je tijekom oba rata uništeno 80% svih stambenih jedinica, kulturnih i znanstvenih objekata. Od toga je 90% bilo uništeno u centru grada, a 70% u predgrađima. Prilikom obnove, uklonjeno je 6.234.814 m3 krhotina i ruševina. Od 428 sela, 380 je bombardirano, 70% kuća je uništeno, dok je 30.000 hektara obradivog tla zagađeno eksplozivima. U cijeloj Čečeniji je uništeno ili oštećeno preko 100.000 kuća i stanova, što je gotovo polovica sveukupnog stambenog kapaciteta te republike. Materijalna šteta u oba rata u Čečeniji je prema konzervativnim procjenama skoro 100 milijardi $. Prema samim čečenskim vlastima, mjesečna stopa izvansudskih smaknuća 2005. bila je oko 109, što je po glavi bilo više i od rate iz doba Staljinovih čistki. Iste godine, ruska federalna vlada je 1/3 Čečenije proglasila "zonom ekološke katastrofe" a dodatnih 40% površine "zonom krajnje opasnosti za okoliš". Zbog vojnih operacija i detonacija, životinje koje su nastanjivale čečenske šume, poput medvjeda, vukova i jelena, je migiriralo kako bi potražilo sigurnije nastambe.
Početak Drugog čečenskog rata došao je usred profitabilnih cijena nafte, te je Moskva time imala kapital za financiranje vojnih operacija. Ipak, sveukupni troškovi su se 2000. popeli na 25 milijardi Rublja (tek nešto ispod 1 milijarde $), čime je rat konzumirao petinu vojnog proračuna. Sama cijena obnove regije procijenjena je na 20 milijardi $. 2005., Čečenija je još uvijek imala visoku stopu nezaposlenosti - 80% - dok je od 1995. do 2005. bilo oko 3.100 žrtava od nagaznih mina. Prema izvještaju UN-a, oba rata su ostavila oko 500.000 mina u Čečeniji, čime je bila jedna od minski najzagađenijih područja svijeta. 1.312 djece poginulo je u borbama, 1.915 preminulo je od ranjavanja, 1.203 je ostalo trajnim invalidima a 1.600 su postali siročad. Ipak, masovne investicije i zajmovi doveli su do obnove te republike. Grozni je potpuno obnovljen te je ekonomsko stanje značajno poboljšano. 2011., stopa nezaposlenosti je još uvijek bila 34%, ali je broj nezaposlenih spao sa 436.000 na ispod 350.000, dok je rusko ministarstvo najavilo "400.000 novih poslova u sjevernom Kavkazu do 2025.", poglavito povezanih sa turizmom u planinama. 2012., u Čečeniji je vladao oblik islamskog zakona: prodaja alkohola je zabranjena a žene su nosile marame na poslovima. S druge strane, Rusi koji su prije živjeli u toj republici su nestali te nemaju volje više se vratiti. 90% čečenskog proračuna je dolazilo iz Moskve, u usporedbi sa samo 30% u nekim drugim regijama. Sve je to oblik kompromisa kako bi se Čečenija zadržala u sklopu Rusije. Analitičar Andrej Piontkovski je izjavio: "Oni [Čečeni] su praktički dobili rat a Rusija im plaća odštetu."
Presuda Europskog suda za ljudska prava
25.2. 2005., Europski sud za ljudska prava u predmetu Kašijev i Akajeva protiv Rusije donio je presudu prema kojoj je Rusija odgovorna za smaknuća, mučenje, prisilne nestanke, nezakonitog uništavanja imovine te zbog propusta što nije pravilno istražila ova nedjela. Potvrđen je i sustavni obrazac kršenja ljudskih prava u Čečeniji za vrijeme drugog rata. HRW navodi da je, s obzirom na neuspjeh ruske vlade pod vodstvom Putina da primijeni kaznenu odgovornost na svoje snage zbog zločina u Čečeniji, ova presuda "dala obitelji žrtava jedini vid nekakve pravde koja im je uskraćena u Rusiji". Do 2007., preko 200 sudskih predmeta iz Čečenije se našlo na Europskom sudu. Ruske vlasti su prijave o kriminalnim radnjama u Čečeniji često zamrznuli te potom ponovno pokrenuli istraživanje i do šest godina, bez da su došli do ikakvog zaključka ili pokrenuli kazneni postupak protiv osmunjičenih pojedinaca. HRW je navela da je samo jedan službenik osuđen zbog nanošenja fizičke boli protiv zatvorenika do 2007.
Na temelju presude, HRW je pozvao međunarodnu zajednicu da izvrši pritisak na Rusiju kako bi se pokrenula istraga protiv generala Jakova Nedobitka i Vladimira Šamanova zbog vojne operacije u Katir-Jurtu koja je dovela do gubitka života civila, kao i istrage protiv generala Aleksandra Baranova zbog naredbe da se ubije jedan osumnjičenik. Do 2014., Sud je kasnije donio ukupno 120 sličnih presuda povezanih sa nestancima na sjeveru Kavkaza od 1999. U posljednoj presudi, Pitsajeva i drugi protiv Rusije, utvrđeno je da ruska vlada mora isplatiti 1.928.000 Evra odštete obiteljima kojima je 36 pripadnika obitelji oteto od vojske ruske federacije uglavnom usred noći u njihovim kućama, te im se od tada izgubio svaki trag.
Filmovi
Ruski filmovi koji su se bavili tematikom drugog čečenskog rata uključuju Dom durakov (2002), Proriv (2006), Rat (2002), i Aleksandra koji je nominiran za Zlatnu palmu u Cannesu. U međunarodnoj produkciji, tu su finski dokumentarni film Tri sobe melankolije (2004) i američki triler Proof of Life u kojem glumce Meg Ryan i Russell Crowe. Rat je bio predmetom i francuskog dramskog filma Potraga Michela Hazanaviciusa iz 2014., koji je nominiran za Zlatnu palmu u Cannesu.
Clash of the Titans (film, 1981)
Godine 2010. je snimljen remake pod istim naslovom.
Ljubavi jedne plavuše
Ljubavi jedne plavuše (češ. Lásky jedné plavovlásky) je čehoslovačka crno-bijela filmska komedija iz 1965. godine koju je režirao Miloš Forman, koja se smatra jednim od najznačajnijih ostvarenja pokreta poznatog kao čehoslovački novi val.
Radnja
Andula je mlada djevojka koja živi u malenom češkom gradiću i zaposlena je u jednoj socijalističkoj tvornici. Sredina u kojoj obitava pati od kroničnog nedostatka muške populacije. Željna ljubavi, ona su upušta u avanture s oženjenim lovcem i lokalnim mladićem.
Kada u gradiću biva organizirana plesna zabava na koju su pozvane djevojke iz tvornice i vojni rezervisti, Andula upoznaje zgodnog praškog klavirista Mildu. Uvjerena da je pronašla ljubav svog života, ona odlazi u Prag posjetiti Mildu u njegovom domu. Međutim, očekuje je neugodno iskustvo upoznavanja njegovih roditelja.
Winooski (rijeka)
Winooski (engleski: Winooski River) je rijeka u američkoj saveznoj državi Vermont duga 145 km.
Geografske karakteristike
Rijeka Winooski izvire na obrocima Masiva Green, sjeverno od grada Montpelier, u Vermontu. Od izvira rijeka teče prema sjeveroistoku, do svog ušća u Jezero Champlain.
Winooski sa svojim pritokama ima sliv velik oko 2 797 km², koji sjevernoistočni dio države Vermont.
Familia Rangel (razvrstavanje)
Familia Rangel ima više značenja:
Mulhouse (krstarica)
Mulhouse je bila četvrta i posljednja krstarica klase Magdeburg. Službu je započeo u sastavu njemačke carske mornarice, a okončao ju je u Francuskoj kojoj je pripao nakon Prvog svjetskog rata.
Operativna uporaba
Izbijanjem Prvog svjetskog rata, djeluje u sklopu II. izvidničke grupe. 28. kolovoza 1914. sudjeluje je u bitci kod Helgolandskog zaljeva i 24. siječnja 1915. u bitci kod Dogger Banka. Porazom Njemačke, predan je Francuskoj kao dio ratnih reparacija. Pod novim imenom Mulhouse plovi do 1933. kada je otpisana i prodana kao staro željezo.
Midilli (krstarica)
Midilli je bila krstarica klase Magdeburg u službi Osmanske mornarice.
Enthavi, México
Enthavi je naselje u Meksiku, u saveznoj državi México.
Prema proceni iz 2012. godine u naselju je živelo 4810 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2787 m.
Cinque Terre
Cinque Terre (tal. za "Pet zemalja") je naziv za pet naselja u ligurskom priobalju Italije: Monterosso al Mare, Vernazza, Corniglia, Manarola i Riomaggiore. Jedno je od najslikovitijih i najpoznatijih mediteranskih priobalnih područja poznato po svojoj ljepoti i vrlo popularna turistička destinacija. Obala, pet sela i okolna brda su dio Nacionalnog parka Cinque Terre (Parco Nazionale delle Cinque Terre) koji je od 1997. god. UNESCO-va svjetska baština. mini|lijevo| Pogled na Nacionalni park Cinque Terre s gradićem Riomaggiore
Historija i karakteristke
Pet sela Cinque Terre su nastala u kasnom srednjem vijeku, uglavnom u 12. stoljeću kada su okončane saracenske racije s mora.
Počevši od sjevera, prvo je utvrđeno središte Monterossa al Mare, na vrhu brda sv. Kristofora, koji je prvi odigrao važnu ulogu u 7. stoljeću, tijekom provale Langobarda. Nakon što su ga prisvajale različite plemićke obitelji u srednjem vijeku, dospio je u vlasništvo Republike Genove. To je primorski gradić u dolini, a njegove najveće znamenitosti su Crkva svetog Ivana (1244.) sa zvonikom i izvorno izoliranom stražarnicom, ruševine starog dvorca iz 17. stoljeća i kapucinski samostan koji dominira gradom.
Bagnoli, Alessandria
Bagnoli je naselje u Italiji u provinciji Alessandria, u regiji Piemonte.
Cinque Terre
Historija i karakteristke
Corniglia je samo jedno od sela koje nije sagrađeno na obali nego na visokom rtu. Njome dominira Crkva sv. Petra (1334).
Bagnoli, Alessandria
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 20 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 244 m.
Cinque Terre
Historija i karakteristke
Dalje na jugu se nalazi Manarola, malo naselje koje su u 12. stoljeću osnovali ljudi iz planinskog sela Volastra. Njegove kuće su bile dijelom na stjenovitoj kosini iznad mora, a dijelom uz tok potoka Grappa. U njemu se nalazi skupina vjerskih objekata, svi iz 14. stoljeća.
Najjužnije selo je Riomaggiore, još jedno srednjovjekovno naselje. Njegove kuće prate usku liniju doline potoka Maggiore (također danas prekrivenu). Selom dominira Crkva sv. Ivana Krstitelja (1340.) i dvorac čija je gradnja otpočela 1260. god.
Tijekom stoljeća ljudi su pažljivo gradili terase na grbavom i strmom krajoliku, sve do hridi s pogledom na more. Dio njegove čari je izostanak vidljivog "modernog" razvoja. Staze, vlakovi i brodovi povezuju sela kojima se ne može prići izvana automobilima.
God. 1998., talijansko ministarstvo za okoliš je proglasilo zaštitu prirodnog morskog područja Cinque Terre u cilju zaštite prirodnog okoliša i promicanja društveno-ekonomskog razvoj u skladu s prirodnim krajolikom. Slijedeće godine, je uspostavljen za očuvanje ekološke ravnoteže, zaštitu krajolika, i očuvanje antropološke vrijednosti lokacije.
El Potrerito, Urique
El Potrerito je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Urique.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 1 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1482 m.
Artiljerijski napad na trolejbus u Donjecku
Ukrajinske vlasti su odbacile svaku odgovornost za napad, odnosno navele, da su prema njihovim podacima, napad izvele paravojne formacije DNR sa vlastitih položaja iz stambenih četvrti Donjecka. . Anton Gerašenko, savjetnik ukrajinskog ministra vanjskih poslova je na Facebooku za napad okrivio Rusiju.
Vlasti same DNR su dale kontradiktorne informacije - ispočetka su krivile ukrajinske snage na položajima sjeverozapadno od grada, da bi potom krivili grupu ubačenih ukrajinskih diverzanata. Predsjednik DNR Aleksandar Zaharčenko je, pak, za napad okrivio ukrajinske snage na položajima u mjestu Avdejevka nedaleko od grada.
Promatrači OSCE su, pak, nekoliko sati nakon napada pronašle dijelove granata i zaključili kako je riječ o artiljerijskom napadu. Aktivisti Human Rights Watcha koji su dva dana kasnije posjetili mjesto napada su zaključili da su granate "ispaljene sa sjeverozapada", ali da s obzirom na njihovu vrstu, nisu mogli sa sigurnošću utvrditi da li je riječ o topovskim ili minobacačkim granatama; ukoliko je riječ o potonjima, ukrajinske vlasti nisu mogle nikako izvesti napad, jer njihovi najbliži položaji udaljeniji od mjesta napada.
Christine Todd-Whitman
thumb|desno|200px|Christine Todd Whitman
Prvi put je došla na nacionalnu scenu kada je na izborima za Senat godine 1990. umalo porazila favoriziranog demokratskog senatora Billa Bradleya. Četiri godine kasnije je izabrana za guvernera New Jerseya i na toj je funkciji je stekla veliku popularnost. Godine 2000. se za nju govorilo da će biti Bushov potpredsjednički kandidat, no umjesto toga joj je nakon izbora ponuđeno mjesto upravnice EPA, što je ona prihvatila i podnijela ostavku na guvernersko mjesto.
Kao upravnica EPA Christine Todd-Whitman je trpila žestoke kritike zbog popuštanja interesima velikih korporacija na račun zaštite okoline. Najkontroverzniji događaj njenog mandata su bili napadi 11. septembra i tvrdnja EPA da u njujorškom zraku kao posljedica rušenja WTC-a nema štetnih tvari. Kasnije se ispostavilo da to nije točno, zbog čega je Todd-Whitman tužena od strane oboljelih.
Christine Tood Whitman je na mjesto upravnice EPA podnijela ostavku u junu 2003. Dio promatrača tu odluku objašnjava neslaganjem s Bushom po nekim ideološkim pitanjima, s obzirom da Todd Whitman pripada umjerenom krilu Republikanske stranke.
Godine 2005. je objavila knjigu It's My Party u kojoj tvrdi da se Republikanska stranka mora okrenuti političkom centru.
La Cuesta, Santiago Tuxtla
La Cuesta je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Santiago Tuxtla.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 7 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 330 m.
Le bambole
Le bambole je italijansko-francuska crno-bijela omnibus filmska komedija snimljena u režiji Dina Risija, Luigija Comencinija, Franca Rossija i Maura Bologninija. Film se sastoji od četiri vinjete koje za temu imaju ljubav i nevjeru, a u kojima glavne ženske likove tumače neke od tada najpopularnijih italijanskih i evropskih filmskih zvijezda. Napravljena je u tada popularnom stilu commedia all'italiana.
Mesa del Venado, Mezquitic
Mesa del Venado je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Mezquitic.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1597 m.
Cod (rt)
Geografija
Rt Cod je veliki pješčani poluotok glacijalnog porijekla, u obliku kuke, koji obuhvaća veći dio okuga Barnstablea u jugoistočnom Massachusettsu. Proteže se nekih 105 km u Atlanski ocean, ima širinu između 1,6 i 32 km, sa sjeverozapada je omeđen zaljevom Cod, a s juga graniči s otocima Martha’s Vineyard i Nantucket. Na samom dnu poluotaka prokopan je kanal dug 28 km (tako da je rt Cod danas zapravo otok) koji je skratio plovidbu između New Yorka i Bostona za više od 120 km. thumb|left|240px| Tipični pejzaž: [[Dina|dine na plažama]] Rt Cod ima klimu pod utjecajem Atlantskog oceana i dviju morskih struja koje se sudaraju kod poluotoka, tople Golfske i hladne Labradorske pa ima ugodnija ljeta i u usporedbi s kopnom toplije zime. Poluotok ima bujnu floru i faunu, od trava i vrijesova kojima su obrasle obale, do šuma bijelog cedra, crvenog javora, borova i bukvi, te puno morskih ptica.
Turizam
Ugodna klima i ljepota njegovih plaža, kao i blizina velih američkih gradova na istočnoj obali, stvorili su od rta Cod jednu od najpoznatijih turističkih destinacija. Za vrijeme ljeta obalni gradovi i sela, kao što su Barnstable, Bourne, Chatham, Dennis, Eastham, Falmouth, Harwich, Hyannis, Provincetown, Sandwich, Truro, Wellfleet i Woods Hole višestruko povećaju broj stanovnika, a njihove lučice postanu pretijesne za brojne brodove i jahte. Provincetown je najveći grad koji ima aerodrom, i najveću otočku luku iz koje ljeti plove trajekti za Boston i druge luke po poluotoku, kao i prema otocima Martha’s Vineyard i Nantucket, koji su također velike turističke destinacije.