cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Симетрија454
Правило за преступну годину
Овакав циклус (означен са 52/293) даје трајање просечне календарске године од 365+71/293 дана, тј. 365 дана, 5 сати, 48 минута и око 56,5 секунди, што је намерно мало краће од данашње средње тропске године од 365 дана, 5 сати, 49 минута, 0 секунди (средње сунчево време).
Календарска аритметика
Календарски калкулатор Kalendis (види Спољне повезнице доле) приказује календар Symmetry454 и претвара датуме између овог и разних других календара.
Аритметика календара је у потпуности документована и стављена у јавни домен за бесплатну примену на компјутерима.
Званично Symmetry454 тече од 1. јануара/сијечња 2005, прве Нове године од његовог настанка, мада се сматра да је ретроактивно кренуо 1. јануара/сијечња 1. године н.е. (као и Грегоријански календар).
Ускрс на фиксни датум
На основу анализе учесталости расподеле грегоријанског или астрономског Ускрса, предложено је да недеља, 7. април/травња по Symmetry454 календару буде фиксни дан Ускрса. Пошто недеља може бити само дан дељив са 7, мало је дана на који може пасти Ускрс. Три датума са највећом учестаношћу су 28. март/ожујка, те 7. и 14. април/травња. Избором средњег датума, 7. априла/травња, Ускрс би био фиксиран на својој медијанској позицији унутар свог опсега расподеле.
Спољне повезнице
(на енглеском)
Референце изворника
Symmetry454
Bassevelle
Basvel je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Sena i Marna.
Chenonceaux
Šenanso je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Centar, u departmanu Endr i Loara.
Po podacima iz 1999. godine broj stanovnika u mestu je bio 325, a gustina naseljenosti je iznosila 75 stanovnika/-{km}-².
Lišnjak
Lišnjak je naselje u sastavu Grada Drniša, u Šibensko-kninskoj županiji. Nalazi se oko 5 kilometara sjeverno od Drniša.
Stanovništvo
Prema popisu iz 2011. naselje je imalo 2 stanovnika.
Washington Court House, Ohio
Vošington Kort Haus je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 14.192, što je 668 (4,9 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Heraklije (brat Tiberija III)
Heraklije (Ἡράκλειος, Herakleios) je bio bizantski vojskovođa, odnosno brat cara Tiberija III. Nakon što mu je brat 698. došao na vlast svrgnuvši Leontija, postao je glavni komandant bizantske vojske, te se istakao borbom protiv Arapa, odnosno Umajadskog Kalifata. Poduzeo je niz smjelih i uspješnih pohoda u umajadsku Siriju, ali oni nisu rezultirali trajnim bizantskim dobicima, niti su mogli spriječiti Arape da dovrše osvajanje dotada bizantske Armenije. Ti gubici su, između ostalog, doprinijeli padu njegovog brata, koga je svrgnuo raniji car Justinijan II. Oba brata su potom osakaćena, javno ponižavana i na kraju pogubljena od strane osvetoljubivog Justinijana.
Heber Springs, Arkansas
Hiber Springs je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 7.165, što je 733 (11,4 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Harkov
Geografske i klimatske karakteristike
Harkov leži na sjeveroistoku Ukrajine na ušću rijeka Harkov, Lopan i Udi. To je brežuljkasti kraj na granici sa Rusijom koji se dugo vremena zvao Slobožanšina (ruski: Слобожанщина) jer njegovi malobrojni stanovnici Kozaci nisu morali plaćati porez.
Grad ima umjereno kontinentalnu klimu, zime su hladne sa obiljem snijega i vjetra, a ljeta ugodna sa prosječnom temperaturom od 20.3 °C u julu. U najhladnijem januaru prosječna temperatura je -6.9 °C, na grad padne prosječno oko 513 mm oborina i to najviše u junu i julu.
Historija
Harkov je osnovan oko 1655., kao vojna utvrda Carske Rusije na njenim tadašnjim južnim granicama. Zbog velikih količina plodne nenaseljene zemlje, tokom 18. vijeka tu je pohrlilo mnoštvo kolonista iz Rusije, pa je grad izrastao u trgovačko zanatski centar toga kraja, tako da je 1732. postao i regionalni administrativni centar. Otkriće velikih količina uglja u obližnjem Donbasu dovelo je željeznicu do grada 1869. Od tad se Harkov vrlo brzo razvio kao snažni industrijski centar - velikih pogona mašinogradnje. Nakon Oktobarske revolucije - 1917. Harkov je postao glavni grad tadašnje Ukrajinske Sovjetske Socijalističke Republike, to je bio sve do 1934. kad je Josif Staljin odlučio, na valu njegovog obračuna Velikoruskim šovinizmom da to bude - Kijev. Za vrijeme Drugog svjetskog rata -Harkov je teško razoren jer se našao na prvoj liniji fronte, pa je nekoliko puta padao iz ruke u ruku između Crvene armije i Wehrmachta. 1943. odigrala se Treća bitka za Harkov, u kojoj je Wehrmacht ponovno zauzeo grad, ali su Sovjeti na kraju ipak uspjeli osloboditi to područje nakon što se odigrala Kurska bitka. Nakon raspada SSSR-a 1991., Harkov se našao u Ukrajini. left|260px|thumb| Željeznička stanica iz Harkova izgrađena [[1952. u stilu Socijalističkog realizma]]
Transport
Harkov je prometno čvorište Ukrajine, jer se kod njega ukrštaju brojni željeznički i cestovni pravci Također je povezan zračnom linijom sa većim brojem svjetskih gradova. Javni prijevoz po gradu i brojnim satelitskim gradovima u njegovoj okolici dobro je organiziran, od 1975. grad ima metro, sa tri linije i 28 stanica. Uz metro promet se odvija autobusima, trolejbusima, tramvajima i taksijima.
Harkov ima i veliki međunarodni aerodrom (IATA: HRK, ICAO: UKHH) potpuno obnovljen 2012. za potrebe Evropskog prvenstva u nogometu 2012., sa preko 200 linija dnevno vezama prema svim većim gradovima u zemlji i inozemstvu.
Znamenitosti i kultura
Harkov je uz Kijev najveći kulturni i obrazovni centar Ukrajine, tokom 19. vijeka on je bio centar ukrajinskog nacionalnog preporoda, zbog pisaca Harkovske romantičarske škole. Od kad je postao glavni grad Ukrajinske SSR osnovane su mnoge institucije kulture i obrazovanja, od kojih su mnoge ostale do danas. Grad ima univerzitet osnovan 1805., sa brojnim fakultetima, brojne naučne institute, filharmoniju, muzeje i galerije.
Valleroffa, Frosinone
Valleroffa je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 20 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 343 m.
Adel, Georgia
Ejdel je grad u američkoj saveznoj državi Džordžija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 5.334 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 5.334 stanovnika, što je 27 (0,5%) stanovnika više nego 2000. godine.
Eisenhüttenstadt
Ajzenhitenštat je grad u njemačkoj saveznoj državi Brandenburg. Jedno je od 38 opštinskih središta okruga Oder-Špre. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 32.214 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 12067120.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Oder-Špre Ajzenhitenštat se nalazi u saveznoj državi Brandenburg u okrugu Oder-Špre. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 42 metra. Površina opštine iznosi 63,4 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 32.214 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 508 stanovnika/km².
Jonski ustanak
Jonski ustanak (499.–493. pne.) podrazumijeva seriju vojnih pobuna u Joniji, Eoliji, Doriji, Kariji i Cipru protiv perzijske vlasti. Jedan od glavnih uzroka pobune bilo je nezadovoljstvo grčkih gradova u Maloj Aziji sa vladajućim namjesnicima koje su postavili Perzijanci, što se posebno odnosi na miletske vladare Histieja i Aristagoru. Gradovi Jonije pali su pod perzijsku vlast još 540. pne. kada ih je pokorio Kir Veliki, nakon čega su polisima vladali domaći tiranini koje je imenovao perzijski satrap iz Sarda. Godine 499. pne. miletski tiranin Aristagora je u pokušaju da učvrsti svoju vladarsku poziciju zajedno sa perzijskim satrapom Artafernom krenuo u pohod protiv dobro utvrđenog Naksosa, no ekspedicija završava debaklom. Osjećajući kako će izgubiti vladarsko mjesto, Aristagora podiže cijelu Joniju na ustanak protiv perzijskog kralja Darija Velikog.
Godine 498. pne. Jonjani su uz pomoć Atene i Eretrije krenuli u pohod na lidijski grad Sard, te ga osvojili i razorili. Ipak, na povratku prema Joniji sustigla ih je perzijska vojska i teško porazila u bitci kod grada Efeza. Ovaj pohod predstavljao je jedinu jonsku ofenzivu tokom ustanka, koji se narednih godina zasnivao na defenzivi protiv perzijske vojske. Perzijanci su odgovorili 497. pne. sa tri paralelna napada na vanjska područja pobune koja ponovno zauzimaju, no pobuna se proširuje i na Kariju što otežava perzijske planove. Unatoč početnim uspjesima u gušenju pobune u Kariji, perzijski general Dauris u bitci kod Pedasa upada u zasjedu i biva poražen, nakon čega je pobuna tokom 496. do 495. pne. bila u pat poziciji.
Godine 494. pne. perzijska vojska i mornarica se pregrupiraju, i kreću u odlučno suzbijanje pobune u Miletu. Jonska mornarica pokušava im se suprotstaviti no u bitci kod Lade bivaju katastrofalno poraženi nakon što je Samos prešao na perzijsku stranu. Milet je tada opkoljen i zauzet, a njegovo stanovništvo zarobljeno. Ovaj dvostruki jonski poraz označio je kraj pobune, nakon čega su se predali i susjedni Karijci. Perzijanci su 493. pne. čistili ostatke pobune u grčkim gradovima uz egejsku obalu, a zatim su Jonjanima nametnuli mir koji se smatrao pravednim i poštenim.
Jonski ustanak predstavlja prvi veći sukob između Grka i Perzijskog Carstva, te općenito početak grčko-perzijskih ratova. Iako je Mala Azija vraćena pod perzijsku kontrolu, Darije Veliki odlučio je kazniti Atenu i Eretriju zbog njihove potpore jonskom ustanku, i time oslabiti svoje neprijatelje koji su ugrožavali stabilnost njegovog zapadnog dijela carstva. Godine 492. pne. Perzija pokreće prvu ekspediciju protiv kopnene Grčke koja se smatra izravnom posljedicom jonskog ustanka.
Povijesni izvori
Praktički jedini izvor o Jonskom ustanku je grčki povjesničar Herodot kojeg se često naziva „ocem povijesti“. Herodot je rođen 484. pne. u Halikarnasu, glavnom gradu tadašnje perzijske satrapije Karije. Između 440. i 430. pne. napisao je djelo „Povijesti“ (grč. Historia, eng. The Histories) koje prati korijene grčko-perzijskog sukoba, koji su završili 449. pne. Herodotovo djelo predstavlja svojevrsni roman i ima sasvim novi pristup, no u zapadnom svijetu prihvaćen je kao tvorac povijesti kakvu danas poznajemo.
Mnogi kasniji antički povjesničari unatoč tome što su slijedili njegov način rada ismijavali su Herodota, posebno Tukidid. Ipak, Tukidid je odlučio započeti svoj rad tamo gdje je Herdot stao (opsada Sesta), što je značilo kako je morao pomno proučiti Herodotov rad. Plutarh je navelike kritizirao Herodota u svome eseju „Na pakost Herodotu“ u kojem je tvrdio kako je Herodot barbarofil i kako nije dovoljno progrčki nastrojen, što se pripisuje Plutarhovoj pristranosti odnosno grčkom nacionalizmu. Negativan pogled na Herodota nastavio se i u doba europske renesanse, no njegova djela i dalje su bila vrlo popularna. Unatoč tome, od 19. stoljeća Herodotova reputacija dramatično se popravila budući kako su brojna arheološka nalazišta potvrdila mnoge njegove priče. Moderni pogled na Herodota jest kako je napravio izuzetan posao u svome djelu „Povijesti“, no njegovu kronologiju i numeriku gleda se sa skepticizmom. Ipak, postoje brojni povjesničari koji vjeruju kako je Herodot izmislio vlastite verzije događaja u brojnim svojim pričama.
Pozadina sukoba
thumb|250px|thumb|[[Darije I. Veliki, perzijski vladar u doba Jonskog ustanka (grčka vaza, 4. stoljeće pne.)]]
Tijekom mračnog doba nakon raspada mikenske kulture, znatan broj Grka naselio se u Maloj Aziji. Te doseljenike činili su Grci iz tri plemenske skupine: Eoljana, Jonjana i Dorana. Jonjani su se naselili uz obale Lidije i Karije, te su podigli dvanaest gradova koji su kasnije postali Jonijom. Ti gradovi bili su Milet (glavni grad), Priena i Myus u Kariji; Efez, Kolofon, Lebed, Teo, Klazomena, Fokeja i Eritrija u Lidiji; te otoci Samos i Hios. Iako su jonski gradovi bili međusobno nezavisni, dijelili su isto podrijetlo i kulturu, te su imali slične hramove i mjesta okupljanja; tzv. panionione. Zbog velikih sličnosti gradovi su osnovali „kulturni savez“ kojem nisu mogli pristupiti drugi gradovi, pa čak ni ostala jonska plemena. Gradovi u Joniji ostali su nezavisni sve dok ih nisu pokorili Lidijci iz zapadne Male Azije predvođeni slavnim lidijskim kraljem Krezom. Jonski polisi ostali su pod lidijskom kontrolom sve dok Lidijsko kraljevstvo nije palo pod vlast novostvorenog Ahemenidskog Perzijskog Carstva predvođenim perzijskim vladarom Kirom Velikim.
Za vrijeme borbi protiv Lidijaca, Kir Veliki poslao je poruku Jonjanima i zatražio od njih da se pobune protiv lidijske vladavine, što su oni odbili. Nakon što je Kir Veliki završio osvajanje Lidije, jonski gradovi ponudili su mu isti status koji je imao i svrgnuti lidijski kralj Krez, no Kir ih odbija jer mu prethodno nisu htjeli pomoći. Jonjani su se tada pripremali za obranu, a Kir je poslao medijskog generala Harpaga da osvoji Joniju. Perzijski vojskovođe Mazar i Harpag osvajaju cijelu Malu Aziju; Liciju, Ciliciju i Feniciju, uključujući grčke polise pomoću opsadnih tehnika koje su bile nepoznate Grcima. Harpag je prvo napao Fokeju, čiji su stanovnici odlučili napustiti grad i pobjeći na Siciliju, no mnogi su se kasnije vratili. Dio stanovnika grada Tea također je emigrirao prilikom Harpagovih napada, dok su ostali Jonjani odlučili ostati u svojim gradovima ali su ubrzo pokoreni.
Neposredno nakon pokoravanja Jonije, Perzijanci su shvatili kako je uprava nad Jonjanima vrlo komplicirana. Diljem Perzijskog Carstva Kir Veliki imao je saveznike koji su mu pomagali u upravljanju carstvom (npr. židovsko svećenstvo u Judeji ), no takvih u Joniji nije bilo već je gradovima vlada svojevrsna aristokracija. Perzijanci su stoga u Joniji koristili metodu „podijeli pa vladaj“ ; sponzorirali su razne jonske tiranine koji su često međusobno ratovali. Vladari jonskih polisa imali su težak zadatak udovoljavanja perzijskim zahtjevima i željama svojih stanovnika.
Oko 40 godina nakon perzijskog osvajanja Jonije, u doba vladavine četvrtog ahemenidskog velikog kralja, trenutni miletski tiranin Aristigora našao se u nezgodnoj poziciji. Aristigorin stric Histiej je 513. pne. pomogao Dariju u njegovim europskim ekspedicijama, a kada mu je ponuđena nagrada zatražio je kontrolu nad dijelom pokorene Tračke. Iako je ta nagrada odobrena, Histiejove ambicije uznemirile su Darijeve savjetnike, pa je Histiej pozvan da služi na perzijskom kraljevskom dvoru u Suzi. Kada je Aristagora naslijedio Histieja na miletskom tronu, u gradu je došlo do općeg nezadovoljstva. Godine 500. pne. u Milet su pristigle aristokratske izbjeglice sa otoka Naksosa, te su zatražile od Aristagore da preuzme kontrolu nad otokom. Našavši se u prilici da osvajanjem Naksosa ojača svoju vladarsku poziciju u Miletu, Aristagora se obraća lidijskom satrapu Artafernu i predlaže mu takvu vojnu ekspediciju. Uz Artafernovu vojnu pomoć Aristagora je mogao osvojiti otok i proširiti granice Darijevog carstva, a od osvojenog plijena mogao je isplatiti Artaferna za troškove podizanja vojske. Artafern je pristao na Aristagorin plan, te je zatražio od Darija Velikog dopuštenje za pokretanje takve ofenzive. Darije je odobrio operaciju, pa su miletski vladar Aristagora i lidijski satrap Artafern okupili 200 trirema za napad na Naksos iduće godine.
Pohod protiv Naksosa (499. pne.)
300px|thumb|thumb|Otok [[Naksos (u otočju Cikladima)]]
Lidijsko-jonski pohod se ubrzo pretvorio u debakl. Aristagora i Megabat su se tijekom plovidbe prema Naksosu posvađali, a Herodot tvrdi kako je Megabat poslao glasnike na Naksos i upozorio ih kako se sprema invazija. Postoji mogućnost kako je ovu priču kasnije raširio sam Aristagora, s ciljem da opravda vlastiti poraz. U svakom slučaju, sigurno je kako su stanovnici Naksosa bili dobro pripremljeni za nadolazeću opsadu. Aristagorine snage držale su grad pod opsadom četiri mjeseca, nakon čega su ostali bez novca, pa su se razočarani vratili na kopno.
Početak Jonskog ustanka (499. pne.)
Aristagora se nakon poraza protiv Naksosa našao u teškoj situaciji; nije mogao isplatiti Artaferna za njegovu vojnu potporu, a neuspjehom se još više udaljio od perzijske kraljevske obitelji. Zbog toga je potpuno očekivao kako će ga njegov pretpostavljeni (satrap Artafern) smijeniti sa pozicije vladara grada Mileta. U očajničkom pokušaju da spasi svoju poziciju, Aristagora odlučuje potaknuti miletske građane na pobunu protiv vladajućeg Perzijskog Carstva, čime je započeo Jonski ustanak.
U jesen 499. pne. Aristagora je održao vijeće sa svojim miletskim pristalicama na kojem je predložio pobunu, sa čime se slažu svi povjesničari osim Hekateja. Istovremeno, u grad Milet je stigla i Histiejova poruka koja je nalagala podizanje pobune protiv perzijske vlasti. Herodot tvrdi da je razlog tome Histiejova očajnička želja za povratkom u Joniju, jer je navodno očekivao kako će ga u slučaju ustanka Darije Veliki tamo i poslati. Aristagora je potom otvoreno proglasio pobunu protiv perzijske vlasti, te se zbog potpore građana pretvarao kako odstupa sa pozcije miletskog tiranina, iako je i dalje držao sve političke konce u svojim rukama. Satrapska vojska koju je podigao Artafern i dalje je bila okupljena u karijskom Myusu, a uključivala je i trupe iz grčkih gradova Male Azije (Eoljani i Dorani), uključujući Mitilenu, Milas, Tameru i Kymi. Aristagora je poslao svoje glasnike koji su pokrenuli svrgavanje svih grčkih tiranina pa je vlast došla u ruke građana što je pak uzrokovalo suradnju tih gradova. Neki tiranini pogubljeni su u navedenim gradovima, dok su neki jednostavno prognani. Pretpostavlja se kako je Aristagora poticao cijelu vojsku na pobunu, te je zauzeo perzijsku flotu kojom je pristiglo Artafernovo pojačanje. Preuzimanje perzijske mornarice jedan je od glavnih uzroka početkog uspjeha ustanka, budući kako su Perzijanci morali izgraditi novu flotu.
Atena je u to doba nedavno postala demokracijom, svrgnuvši sa vlasti tiranina Hipiju. U borbi da uspostave demokraciju, Atenjani su zatražili pomoć od Perzijskog Carstva ponudivši za uzvrat pokoravanje perzijskoj vlasti. Nekoliko godina kasnije, Hipija se uz spartansku pomoć pokušao vratiti na atenski tron, no plan završava neuspjehom. Nakon toga Hipija odlazi kod Artaferna u Sard, i traži od njega pomoć da povrati kontrolu nad Atenom. Atenjani su na to poslali diplomate koji su trebali razuvjeriti Artaferna da poduzme ikakvu akciju, no on je izričito zahtjevao povratak Hipije na atenski tron što su Atenjani odbili, te je time počelo neprijateljstvo između dvije sile. S obzirom kako je Atena u doba početka Jonskog ustanka bila u neprijateljskim odnosima sa Perzijskim Carstvom i kako je Jonija nekad bila atenska kolonija, Atenjani su odlučili pružiti potporu Jonskom ustanku.
Aristagora je također bio uspješan u nagovaranju Eretrije da potpomogne ustanak, no razlozi njihovog pristanka do danas nisu razjašnjeni. Razlozi su najvjerojatnije bili trgovinske prirode, budući kako je Eretrija bila trgovački grad čijoj je trgovini prijetila perzijska dominacija Egejskim morem. Herodot tvrdi kako je Eretrija podržala Milet u pobuni zbog miletske potpore Eretriji u prijašnjom ratu protiv Halkide.
Jonska ofenziva (498. pne.)
Tijekom zime Aristagora je nastavio poticati ustanak; Pajoncima (podrijetlom iz Tračke) koje je Darije Veliki naselio u Frigiji poručio je da se vrate u svoju domovinu. Herodot navodi kako je svrha ovog incidenta bilo provociranje perzijskog dvora.
Sard
300px|thumb|thumb|Glavni događaji Jonskog ustanka
U proljeće 498. pne. atenska flota od dvadeset trirema zajedno sa pet eretrijskih isplovila je prema Joniji, a tamošnjoj vojsci priključili su se pokraj grada Efeza. Budući kako je Aristagora odbio autoritativno voditi koaliciju, imenovao je generalima svog brata Haropina te Hermofanta iz Mileta.
Ovu grčku koaliciju stanovnici Efeza proveli su kroz planine do Sarda, glavnog grada Artafernove satrapije Lidije. Grci su uhvatili Perzijance na prepad, pa su uspjeli zauzeti donji grad. Ipak, Artafern je i dalje držao utvrdu u središtu grada u kojem je bila smještena i perzijska vojska. U gradu je potom izbio požar za kojeg Herodot tvrdi kako je planuo slučajno, te se brzo proširio cijelim gradom. Perzijanci iz utvrde okruženi plamenom stihijom izašli su na tržnicu grada gdje su se borili sa Grcima, a demoralizirane grčke snage ubrzo su se počele povlačiti prema Efezu.
Prema Herodotu, nakon što je čuo za spaljivanje Sarda, Darije Veliki zakleo se na osvetu Atenjanima (nakon što je upitao savjetnike tko je odgovoran), te je navodno naredio dvoranima da ga tri puta svakog dana podsjete: „Vladaru, sjeti se Atenjana“.
Bitka kod Efeza
Nakon što su čuli za napad na Sard, Herodot tvrdi kako su se perzijske trupe iz cijele Male Azije okupile i krenule u pomoć Artafernu. Kada su pristigli u grad Sard, bili su obavješteni da su se Grci nedavno povukli pa su slijedili njihov trag sve do Efeza gdje su se Grci pripremali na sukob. Povjesničar Tom Holland tvrdi kako se perzijska vojska sastojala uglavnom od konjice zbog čega su brzo slijedili spore i teško oklopljene grčke hoplite. Tipična perzijska konjica iz tog doba bila je uglavnom naoružana lukovima i strijelama, čija je taktika bila sinkronizirano ispaljivanje strijela na neprijatelja u dogovorenim periodima.
Demoralizirani i umorni Grci nisu imali šanse protiv Perzijanaca, koji su ih potpuno potukli nedaleko od Efeza. Većina Grka je poginula, uključujući i eretrijskog generala Eualkida. Preživjeli Jonjani pobjegli su u svoje polise, dok su Atenjani i Eretrijci otplovili svojim brodovima natrag u Grčku.
Širenje ustanka
Nakon grčkog poraza kraj Efeza, Atenjani su prekinuli savez sa Jonjanima jer su Perzijanci pokazali kako je Aristagora lak plijen za perzijsku vojsku. Jonjani su odlučili nastaviti ustanak, poglavito zato što Perzijanci nakon pobjede kod Efeza nisu dalje napredovali jer izgleda kako im je nedostajala oprema za opsadu jonskih polisa. Unatoč porazu, Jonjani su pokušali proširiti pobunu pa su poslali svoje ljude do Dardanela i Proponta gdje su zauzeli Bizantij i okolne gradove. Također, huškali su Karijce na ustanak protiv Perzijskog Carstva. Osim toga, istovremeno je izbila pobuna na Cipru bez ikakvih vanjskih poticaja.
Perzijski protunapad (497. - 495. pne.)
Herodotove priče nakon bitke kod Efeza nisu jasne u kontekstu kronologije, no povjesničari općenito tvrde kako su se događaji u Sardu i Efezu odigrali 498. pne. Herodot dalje tvrdi kako je Cipar bio samostalan godinu dana, što znači kako se perzijska opsada Cipra odigrala 497. pne. Nadalje, dodaje:
„''Dauris, Hijam i Otan, perzijski generali oženjeni kćerama Darija Velikog, progonili su one Jonjane koji su napali Sard i odveli ih u svoje brodove. Nakon ove pobjede međusobno su podijelili gradove i opustošili ih''“
Ovo podrazumijeva kako su perzijski generali krenuli u protunapad odmah nakon bitke kod Efeza. Ipak, gradovi za koje Herodot tvrdi kako ih je opustošio Dauris bili su uz Dardanele, koji se prema samom Herodotu nisu uključili u pobunu prije sukoba pokraj Efeza. Prema tome, da se zaključiti kako su Dauris, Hijam i Otan pričekali godinu dana (do 497. pne.) prije nego što su krenuli u ofenzivu. Perzijski pohodi na Dardanele i u Kariji koje Herodot opisuje najvjerojatnije su se odigrali iste godine, pa ih većina povjesničara također smješta 497. pne.
Cipar
thumb|300px|thumb|Karta [[Antika|antičkih kraljevstva na Cipru]] Na Cipru su se pobunila sva kraljevstva osim Amata, a vođa ciparske pobune bio je Onesil, brat kralja Gorga od ciparske Salamine. Gorg nije želio pobunu pa ga je brat izolirao u gradu i proglasio se kraljem. Gorg je uspio pobjeći kod Perzijanaca, dok je istovremeno Onesil nagovarao ostale Ciprane (osim stanovnika Amata) na pobunu. Nakon toga krenuo je u opsadu Amata.
Sljedeće godine (497. pne.) Onesil je i dalje držao Amat pod opsadom, no primio je obavjest kako su Perzijanci predvođeni Artibijem krenuli u pohod na Cipar. Onesil je tada poslao glasnike u Joniju i zatražio pojačanja, no Perzijanci su uz pomoć feničke flote već pristigli na Cipar. Jonjani su se odlučili na pomorsku bitku, te su porazili Feničane. Istovremeno, u bitci na kopnu Ciprani su u početku bili uspješni te su ubili Artibija, no nakon što su dvije ciparske jedinice prebjegle Perzijancima Ciprani su opkoljeni i poraženi, a poginuo je i sam Onesil. Time je pobuna na Cipru bila okončana, a Jonjani su otplovili kući.
Dardaneli i Mramorno more
Perzijske snage u Maloj Aziji su se 497. pne. pregrupirale, te su tri Darijeva zeta (Dauris, Hijam i Otan) podijelila snage na tri dijela i preuzeli zapovjedništvo nad njima. Herodot tvrdi kako su navedena tri generala podijelila pokorena područja na tri dijela, nakon čega su krenuli u pohod svaki na svoj cilj.
Dauris, koji je očito vodio najveći dio vojske, poveo je svoje trupe prema Dardanelima. Tamo se sustavno opsjedao grad po grad (Dardan, Abidos, Percote, Lampsacus i Paes), koji su prema Herodotu padali nakon samo jednog dana. Ipak, kada je čuo kako su se pobunili i Karijci, krenuo je prema jugu spriječiti širenje nove pobune. Prema svemu sudeći, ustanak u Kariji je započeo 497. pne.
Hijam je svoju vojsku poveo prema Propontu, gdje je zauzeo grad Cius. Nakon što je Dauris krenuo u Kariju, Hijam se zaputio nastaviti njegov posao oko Dardanela gdje je zauzeo mnoge eolijske gradove, kao i neke gradove u Troadi. Ipak, nedugo kasnije je umro pa su njegovu vojsku preuzeli Otan i Artafern, koji su krenuli u pohod na Joniju.
Karija
thumb|300px|thumb|[[Karija (istaknuta žutom bojom) na karti zapadne Male Azije]]
Bitka kod Labraunde
Preživjeli iz bitke kod Marsijasa povukli su se na Zeusov sveti lug kod Labraunde, gdje su raspravljali hoće li se predati Perzijancima ili će zajedno napustiti Aziju. Ipak, za vrijeme rasprave u pomoć im je pristigla miletska vojska, pa su Karijci odabrali treću opciju; nastavak borbi. Perzijanci su napali karijsko-miletsku vojsku kod Labraunde i porazili ih još jače nego kod Marsijasa. U toj bitci Milet je doživio goleme gubitke svojih trupa.
Bitka kod Pedasa
Nakon dvostruke pobjede protiv Karijaca, Dauris je počeo sa operacijom uništavanja karijskih uporišta uz obalu. Karijci su odlučili nastaviti borbu, te su organizirali zasjedu na cesti pokraj Pedasa. Herodot navodi kako se zasjeda odigrala nedugo nakon bitke kod Labraunde, no moderniji izvori tvrde kako se ona ipak dogodila kasnije (496. pne.) što podrazumijeva kako su Karijci imali više vremena za pregrupiranje. Perzijanci su pristigli kod Pedasa tijekom noći gdje su upali u zasjedu i poraženi, a Dauris i ostali zapovjednici bili su ubijeni. Neuspjeh kod Pedasa privremeno je stvorio primirje u kopnenim operacijama pa su ostatak 496. kao i cijela 495. pne. protekle relativno mirno.
Jonija
thumb|thumb|300px|[[Jonija (označena žutom bojom) na karti zapadne Male Azije]] Treća perzijska vojska pod zapovjedništvom Otana i Artaferna napala je Joniju i Eoliju. Na vrhuncu perzijskog protunapada, osjetivši nemoć u sukobu sa Perzijancima, Aristagora je odstupio sa pozicije miletskog vladara te vođe ustanka. Napustio je i svoje saveznike u Miletu i krenuo put zapada u Tračku koju je Darije Veliki obećao Histieju nakon vojnog pohoda 513. pne. Herodot, koji očito ima negativno mišljenje o Aristagori, navodi kako je jednostavno izgubio živce i otišao. Ipak, moderni povjesničari tvrde kako je Aristagora otišao u Tračku kako bi pribavio veće prirodne resurse u svrhu potpore ustanku, dok drugi tvrde kako je zbog svađe u Miletu dobrovoljno otišao u izgnanstvo da ne pogorša postojeću situaciju.
U Tračkoj, Aristagora je preuzeo kontrolu nad gradom Mircinom kojeg je osnovao Histiej, te je započeo pohod protiv lokalne populacije. Ipak, tijekom vojnih operacija 497. ili 496. pne. poginuo je u borbi protiv Tračana. Aristagora je bio jedan od rijetkih Jonjana koji su imali autoritet u vođenju ustanka, pa je njegovom smrću ugašen duh pobune.
Nedugo kasnije, Darije Veliki razješio je Histieja dužnosti u Suzi i poslao ga u Joniju, zato što je uvjerio perzijskog vladara kako će okončati ustanak. Međutim, Herodot tvrdi kako je Histiej od početka želio napustiti perzijski kraljevski dvor. Kada je došao u Sard kod Artaferna, on ga je javno optužio kako je poticao Aristagoru na pobunu. Iste noći Histiej je pobjegao na otok Hios, te se kasnije vratio u Milet. Ipak, građani Mileta nisu željeli prihvatiti Histieja za vladara, zbog čega je otišao u grad Mitilenu na otoku Lezbos i uvjerio tamošnje stanovnike da mu predaju osam trirema. Tada je otplovio sa svojim pristašama u Bizantij na gdje je otimao sve brodove koji su pokušali proći kroz Bospor.
Bitka kod Lade
thumb|300px|thumb|Rekonstruirana maketa [[Trirema|trireme, koje su koristili i Grci i Perzijanci]]
Nakon šest godina pobune, 494. pne. perzijska vojska se pregrupirala. Dostupne kopnene trupe skupljene su u jednu vojsku, kojoj se pridružila mornarica sastavljena od brodova iz ponovno pokorenog Cipra, Egipta, Cilicije i Fenicije. Perzijanci su tada krenuli direktno u napad na Milet i nisu previše marili za ostale pobunjene polise, budući kako su grad Milet smatrali epicentrom pobune. Medijski general Datis koji se smatrao stručnjakom za odnose za Grcima, pozvan je na odgovornost u Joniji prema naredbi Darija Velikog. Postoju mogućnost kako je Datis bio vrhovni zapovjednik perzijskih trupa tijekom jonskog ustanka.
Čuvši kako im se približava perzijska vojska, Jonjani su se okupili u panioniumu gdje su odlučili kako se neće niti pokušati obračunati sa perzijskom kopnenom vojskom, što je značilo kako su stanovnike Mileta ostavili da sami brane svoje gradske zidine. Umjesto kopnenog obračuna, odlučili su okupiti sve brodove na raspolaganju i „braniti Milet sa mora“, pokraj otoka Lade. Jonjanima su se priključili Eoljani sa otoka Lezbosa, pa su pobunjeničke snage ukupno brojale 353 trirema.
Prema Herodotu, perzijski zapovjednici bili su zabrinuti hoće li uspjeti poraziti jonsku flotu, o čemu je ovisila i naknadna opsada Mileta. Dalje, on tvrdi kako su poslali prognane jonske tiranine na otok Ladu gdje su trebali uvjeriti njihove bivše podređene da prijeđu na perzijsku stranu. Unatoč početnim neuspjesima, tjedan dana uoči bitke perzijska delegacija uspijela se provući do jonske baze. Navodno su trupe sa Samosa tajno dogovorili sporazum sa Perzijancima, no zbog opreza ostali su dijelom jonske koalicije.
Nedugo poslije, perzijska mornarica krenula je u napad na jonsku flotu koja im je krenula u sustret. Kada su se suprostavljene flote približile jedna drugoj, brodovi sa Samosa zbog dogovora sa Perzijancima napustili su bojište i napravili rupu u jonskim redovima. Uvidjevši njihovo povlačenje, mornarica sa Lezbosa također se povukla što je stvorilo još veći razdor u jonskoj formaciji. Snage sa Hiosa odlučile su ostati zajedno sa mornaricama ostalih jonskih polisa, no tijekom pomorske bitke sve više jonskih snaga počelo se povlačiti u svoje gradove, što je konačno rezultiralo katastrofalnim porazom jonskih snaga.
Pad grada Mileta
Milet je kažnjen od strane Perzijanaca na način da su prisvojili teritorij uz obalu grada, dok su ostatke miletovih posjeda predali u ruke Karijcima i Pedasu. Zarobljeni miletski plemići odvedeni su pred Darija Velikog u Suzu, a on ih je naselio uz obalu Perzijskog zaljeva, pokraj ušća rijeke Tigris.
Mnogi stanovnici Samosa bili su preplašeni zbog postupaka njihovih generala u bitci kod Lade, te su odlučili emigrirati prije nego što se vrati tiranin Aeak. Prihvatili su poziv Sicilijanaca te su se naselili uz obalu tog otoka, zajedno sa dijelom stanovnika grada Mileta. Sam Samos bio je pošteđen zbog njihovog prelaska na perzijsku stranu u bitci kod Lade. Većina Karije predala se u ruke Perzijancima, iako su neki džepovi otpora zauzeti silom.
Završne operacije
Perzijska flota i kopnena vojska proveli su zimu u Miletu, prije nego što su se 493. pne. krenuli obračunati sa posljednim džepovima ustanka. Napali su i zauzeli otok Hios, a zatim Lezbos i Tenedos. Na tim otocima proveli su organizirano traženje i uklanjanje svakog preostalog otpora pobunjenika koji su se tamo skrivali. Nakon toga krenuli su na kopno, te zauzimali posljednje pobunjene polise. Prema Herodotu, Milet je pretrpio najveće gubitke tokom ustanka, no brzo se uporavio pa je svega 13 godina nakon ustanka bio u mogućnosti izgraditi veliku flotu potrebnu za opsežnu Kserksovu vojnu ekspediciju protiv Atene. Perzijska vojska tada je pokorila sva naselja na azijskoj obali Mramornog mora, te je prešla Dardanele gdje je također zauzela neka naselja. Budući kako se cijela Mala Azija vratila pod perzijsku kontrolu, ustanak je konačno bio ugušen.
Posljedice
Nakon što je vođe ustanka sustigla neizbježna kazna, Perzijanci su bili raspoloženi za mirenje sa Jonjanima. Budući kako su pobunjene regije ponovo postale dijelom Perzijskog Carstva, nije bilo smisla dodatno ih ekonomski slabljeti te time usmjeravati stanovnike na daljnje ustanke. Artafern se zato odlučio na pomirljivu politiku prema svojim podređenima. Primjerice, pozvao je sve jonske gradove da pošalju izaslanstva u Sard gdje im je poručio kako će se ubuduće svi sporovi rješavati javnom arbitražom, koja je trebala spriječiti dotadašnje učestale svađe ili pak međusobne sukobe između polisa. Osim toga, satrap Artafern dao je detaljno izmjeriti površinu posjeda svakog polisa prema čemu je proporcionalno odredio visinu poreza. Artafern se uvjerio kako većina Jonjana nisu simpatizirali tiranine, pa se odlučio na reorganizaciju njihove lokalne uprave. Sljedeće godine, Artaferna će na mjestu lidijskog satrapa zamijeniti Darijev zet Mardonije, koji će putovati Jonijom i ukinuti tiranije, odnosno zamijeniti ih demokracijama. Mir koji je uspostavio Artafern dugo se pamtio kao pravedan i pošten. Zbog promicanja vjerske tolerancije, Darije Veliki aktivno je poticao perzijsko plemstvo da sudjeluje u grčkim religijskim obredima, posebno u onima koje se bave Apolonom. Povijesni dokumenti iz ovog razdovblja spominju kako je počelo sklapanje brakova između perzijskog i grčkog plemstva, što je bio još jedan korak ka međusobnom suživotu i toleranciji. Ove pozitivne primjere suživota Darije je koristio i u svrhu vlastite političke propagande, pa je većina grčkih polisa prihvatila njegovu ponudu i stala na perzijsku stranu tokom sukoba sa Atenom i Spartom.
Svršetak jonskog ustanka za Perzijance označio je početak priprema kažnjeničkih ekspedicija protiv Atene i Eretrije zbog njihove potpore ustanku. Pobuna u Joniji ozbiljno je prijetila političkoj stabilnosti Darijevog carstva, pa se perzijski vladar odlučio obračunati sa kopnenom Grčkom odnosno ukloniti tu prijetnju. Prva perzijska kažnjenička ekspedicija pokrenuta je 492. pne. a predvodio ju je Mardonije, zet Darija Velikog. On ponovno osvaja europsku pokrajinu Tračku koja je nominalno bila dijelom Perzijskog carstva od 513. pne. Mardonije potom priključuje Makedoniju pod perzijsku upravu, iako je kraljevina Makedonija prethodno bila nezavisni saveznik Perzijanaca. Njegovi daljnji pohodi zaustavljeni su kod poluotoka Atosa gdje mu je većina mornarice stradala u velikoj oluji. Nakon toga vodio je bitku protiv tračkih plemena gdje pobjeđuje unatoč ranjavanju. Ipak, gubitak flote prisilio ga je da se vrati u Malu Aziju. Drugu Darijevu ekspediciju vodili su Datis i Artafern Mlađi (sin satrapa Artaferna Starijeg). Njihove desantne trupe preplovile su Egejsko more, pokorile otočje Ciklade (među njima i Naksos), te pristali na Eubeji gdje se nalazio jedan od glavna dva cilja, grad Eretrija. Nakon šest dana opsade Eretrija je bila poražena, a perzijske snage zaplovile su prema Atici. Pristali su u zaljevu pokraj Maratona, gdje je su protivničke snage mirovale pet dana, nakon čega je Artafern Mlađi odlučio povesti cijelu konjicu i dio pješaštva u direktni napad na Atenu. Kada su Atenjani vidjeli da su Perzijanci raspolovili snage, kako nema opasnosti od konjice za hoplite i kako je Atena u opasnosti, odlučili su u praskozorje šestog dana napasti ostatke perzijskih snaga. Unatoč brojčanoj inferiornosti, teško oklopljeni atenski hopliti uspjeli su poraziti perzijsku vojsku napadajući ih sa bokova. Perzijanci su potom brodovima napustili bojište, vrativši se kući polovično obavljena posla. Datisov poraz protiv Atenjana nagnati će Darijevog nasljednika Kserksa da krene na Atenu sa glavnom perzijskom vojskom, nakon čega je grad osvojen i razoren.
Značaj
Jonski ustanak predstavlja otvaranje značajnog povijesnog poglavlja grčko-perzijskih ratova koji uključuju Darijeve i Kserksove ekspedicije, te slavne bitke poput onih kod Maratona, Termopila i Salamine. Za jonske polise ustanak predstavlja katastrofalni poraz u kojem su pretrpjeli velike materijalne i ekonomske gubitke. Ipak, grad Milet se relativno brzo oporavio, te je idućih 40 godina prosperirao pod perzijskom vlašću. Za Perzijance ustanak je predstavljao početak pedesetogodišnjeg sukoba sa Grcima u kojem su pretrpjeli određene gubitke, odnosno stvorili političku nestabilnost u zapadnom dijelu carstva.
S vojnog gledišta, teško je izvući previše zaključaka iz Jonskog ustanka u kontekstu toga što su Grci i Perzijanci naučili jedni o drugima. Svakako je da su Atenjani i Grci općenito bili fascinirani snagom perzijske konjice, što je izazvalo oprez odnosno promjenu strategije prilikom idućih sukoba. Također, čini se kako su Perzijanci podcijenili potencijale grčkih hoplita (teško pješaštvo), što je rezultiralo porazom perzijske satrapske vojske u bitci kod Maratona. Ipak, treba naglasiti kako je perzijsko podcijenjivanje falange vjerojatno rezultat njihovih pobjeda protiv Grka kod Efeza, Marsijasa i Labraunde.
Bitka kod Sime
Uvod
Kada se 413. pne. u Kariji pobunio Amorg, sin persijskog cara Darija II, Atina je pomagala pobunu. Darije II zato odlučuje da pomaže Spartu protiv Atine. Sparta je napravila savez sa Persijom. Sporazum sa Persijom je napravio Terimen, a Spartansku flotu je preuzeo Astioh. Astioh je krenuo sa spartanskom flotom prema Knidu da bi dobio 27 opremljenih persijskih brodova za bitku protiv Atine. Atinska flota je bila stacionirana na Samu pod komandom Harmina. Atinjani su bili obavešteni o kretanju spartanske flote i pripremili su se da ih presretnu kod Sime.
Bitka
Tokom bitke je bila oluja sa veoma slabom vidljivošću, tako da su mnogi spartanski brodovi bili odvojeni od glavnine flote. Atinski komadant Harmin se borio sa 20 brodova protiv spartanskog levog krila, kojega je jedino i vidio pri oluji. Pri tome potapa 3 broda.
Onda stiže ostatak spartanske flote i opkoljava Atinjane. Harmin se povlači na Halikarnas kad je izgubio 6 brodova. Ostatak atinske flote dolazi sa Samosa i plovi prema Knidu, ali nijedna strana više ne ulazi u okršaj.
Najveća carstva svijeta
Opis načina mjerenja
Računanje površine kopna pojedinog carstva je kontroverzno. Uglavnom, ova lista temelji se na uključivanju bilo kojeg teritorija koji je bio istražen i izrazito utvrđen, čak i ako su isti bili naseljeni ili nenaseljeni. Na primjer, velik dio Sibira uključen je u Rusko carstvo, no ne u Mongolsko carstvo. Granice Mongolskog carstva bile su slabo definirane, odnosno činile su ih prirodne granice između stepe i tajge. Osvojena područja sjevera ubrajaju se u carstvo, no većina tajge i tundre bila je neistražena i nenaseljena. Ta područja su kasnije također bila slabo naseljena u doba Ruskog carstva, no ipak Rusi su službeno polagali pravo na taj teritorij još od 17. stoljeća, dok su isti teritorij istražili krajem 19. stoljeća. Slična situacija je i s kanadskim otocima poput Ellesmerea koji je bio istražen od strane Britanskog carstva koji je zatim na njega polagao pravo (prije toga je cijeli otok bio vrlo slabo naseljen).
Carstva poput Bizanta ili Sasanidskog Carstva uključena su i u listu antike i srednjeg vijeka, sukladno njihovim proporcijama u navedenim periodima.
Polaganja prava na teritorij Antarktike nije uključeno u površinu nijednog carstva.
Prema povijesnim trendovima rasta stanovništva i BDP-a, popis najvećih carstvava u tim kategorijama jako ovisi o relativnim današnjim političkim entitetima koji se definiraju kao carstva. Mjerenje stanovništva i BDP-a u postocima cijelog svijeta uzima u obzir taj povijesni rast, iako se BDP računa tek posljednjih nekoliko stoljeća, odnosno precizni BDP posljednjih nekoliko desetljeća.
Starovjekovna carstva
thumb|400px|right|[[Ahemenidska Monarhija|Ahemenidsko Perzijsko Carstvo oko 500. pne., najveće carstvo starog vijeka]]
Srednjovjekovna carstva
thumb|250px|right|Razvoj [[Mongolsko Carstvo|Mongolskog carstva, najvećeg cjelovitog carstva u povijesti]]
Moderna carstva
350px|right|thumb|[[Britanski Imperij|Britansko Carstvo 1921. godine, najveće (prekomorsko) carstvo u povijesti.]]
Najveća carstva prema gospodarstvu
''Procijene BDP-a su izračunate prema podacima novijeg doba, od 18. do 20. stoljeća. Obračun dolara je iz 1990. godine.''
Tiberije III
mini|300px|[[Solid Tiberija III.]] '''Tiberije III. Apsimar''' (grč. Τιβέριος Γ') (? – Carigrad, 15. veljače 706.), poznat i kao Tiberios III. ili Tiberius III. bio je bizantski car od 698. do 705. godine.
Tiberije je bio germanski vojni časnik čije je pravo ime bilo Apsimar. Nakon povratka admirala Ivana Patricija iz Kartage na Kretu 697. godine, njegova flota se pobunila, svrgnula ga s vlasti i zamijenila ga Apsimarom. Apsimar je tada otplovio prema Carigradu i opsjeo ga. Izdvojeni vojnici, pješadija i carska straža su mu otvorili gradska vrata i proglasili ga carem. Svrgnutom caru Leontiju odrezan je nos, što znači da je bio kažnjen istom kaznom kojom je on kaznio svoga prethodnika, Justinijana II.
Kao car, Tiberije je ignorirao stanje u Africi, gdje je Kartaga bila definitivno izgubljena, ali je napao kalifa Abd al-Malika, te je pobjeđivao u mnogim manjim vojnim sukobima dok je napredovao prema Siriji, koji je napao 701. godine. Arapi su 703. i 704. godine pretrpjeli poraz na Siciliji.
U međuvremenu, Justinijan II. je pobjegao iz progonstva i vratio se u Carigrad uz pomoć bugarskog kana Tervela 705. godine.
Dok je pokušavao ući u Carigrad sa svojim pristašama, Justinijan je lako ponovno stekao kontrolu, te je dao uhititi i pogubiti Tiberija III. Apsimara. Nešto kasnije, jednaka je kazna stigla i Tiberijevog brata Heraklija, kojeg je Tiberije imenovao upraviteljem teme Anatolije.
Bitka kod Kinoseme
Bitka kod Kinoseme je pomorska bitka između Atine i Sparte, a odigrala se na Helespontu 411. pne.. To je bila jedna od bitaka Peloponeskog rata.
U to vreme u Atini se desio oligarhijski prevrat. Atinska flota sa Samosa je bila protiv tog oligarhijskog prevrata.
Peloponeska flota pod vodstvom Sparte bila je stacionirana u Miletu i čekala je feinčansku flotu, koja je bila zadržana od strane Alkibijada, što Spartanci nisu znali. Spartanski general Mindar isplovljava sa 73 broda prema Hiosu, što navodi Atinjane da se pokrenu sa 55 brodova sa Samosa.
Atinjanima se kasnije priključuju dodatni brodovi, tako da ih ima 76. I Spartancima se priključuju dodatni brodova, pa imaju 86 brodova.
Atinski brodovi su zaplovili prema Helespontu, kad su saznali za kretanje peloponeške flote. Kod flote Peloponežana Sirakužani su bili na levom krilu, a spartanski brodovi na desnom krilu. Kod Atinske formacije Trasil je komandovao levom, a Trasibul desnom stranom. Pokušavali su jedni druge da zakrile, tako da su dosta rastegli svoje linije.
U početku su Spartanci uspeli proći kroz centar atinske linije, ali Trasibul je uspeo reorganizirati pozicije atinskih brodova i počeo je goniti Spartanske brodove, koji su sad bili van formacije. Spartanski brodovi su se povukli, a onda su to učinili i sirakuški. Atinjani su uhvatili 21 brod. Ostali su pobegli. Atinjani su izgubili 15 brodova. Atinska pobeda je pomogla svrgavanju oligarhije u Atini.
Strukturno poravnavanje proteina
thumb|300px|right|Strukturno poravnavanje [[tioredoksina čoveka i mušice Drosophila melanogaster. Proteini su prikazani kao trake, pri čemu je ljudski protein obojen crveno. ( i ).]]
Strukturno poravnavanje je pokušaj ustpostavljanja homologije između dve ili više polimernih struktura koje bazirano na njihovom obliku i trodimenzionoj konformacije. Ovaj proces se obično primenjuje na proteinske tercijarne strukture, mada je isto tako primenljiv na velike RNK molekule. U kontrastu sa jednostavnom strukturnom superpozicijom, gde je deo ekvivalentnih ostataka poznat, strukturno poravnavanje ne zahteva apriori poznavanje ekvivalentnih pozicija. Strukturno poravnavanje je veoma korisno oruđe za poređenje proteina sa malom sličnošću sekvenci, gde se evolucioni odnosi između proteina ne mogu lako detektovati standardnim tehnikama poravnavanja sekvenci. Strukturno poravnavanje se stoga može koristiti kao pomoć u uočavanju evolucionih relacija između proteina koji imaju veoma mali udeo zajedničkih sekvenci. Rezultati strukturnog poravnavanje proteina nisu definitivan dokaz evolucionih relacija. Sekvence aminokiselina koje nisu srodne mogu da imaju zajedničku tercijarnu strukturu.
Siverić
Siverić je naselje smješteno u sjeverozapadnom dijelu Petrova polja, 2 km sjeveroistočno od grada Drniša i u podnožju planine Promine. Njegova pisana povijest počinje pojavom imena ovog naselja u ispravi iz 1371. godine u kojoj se spominje pod imenom Siverichi in pole (Siverić u polju).
Strukturno poravnavanje proteina
Strukturna poravnavanja se mogu koristiti za poređenje dve ili više sekvenci. Ova poravnavanja su bazirana na trodimenzionalnim strukturama, te je metod primenljiv samo na molekule sa poznatom strukturom i kao na homologne modele. Strukture proteina se obično određuju kristalografski ili putem NMR spektroskopije. Strukturna poravnavanja su korisna u analizi podataka proizvedenih strukturnom genomikom i proteomikom.
Siverić
Zemljopis
Nalazi se na križištu državne ceste D33, županijskih cesta Ž6082, Ž6095 i nerazvrstanih cesta.
Vizuelizacija bioloških podataka
Vizuelizacija bioloških podataka je grana bioinformatike koja se bavi primenom računarske grafike, naučne vizuelizacije, i informacione vizuelizacije u raznim oblastima nauka o životu. To obuhvata vizuelizaciju sekvenci, genoma, poravnavanja, filogenskih struktura, makromolekula, šema sistemske biologije, mikroskopskih slika, i podataka magnetno rezonantne tomografije. Softveska oruđa koja se koriste za vizuelizaciju bioloških podataka su u opsegu od jednostavnih, samostalnih programa do kompleksnih, integrisanih sistema.
Siverić
Stanovništvo
U Siveriću je prema popisu stanovništva iz 2011. godine živjelo ukupno 499 stanovnika.
Strukturno poravnavanje proteina
Literatura
}{refend}}
Vizuelizacija bioloških podataka
Količina i raznovrsnost bioloških podataka se veoma brzo uvećavaju. Ključni korak u razumevanju i učenju iz tih podataka je vizuelizacija. Iz tog razloga dolazi do uporedog razvoja sistema za vizuelizaciju bioloških podataka.