cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vanzetti, Vicenza
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 125 m.
El Terrero, Calcahualco
El Terrero je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Calcahualco.
Neive-Borgonovo, Cuneo
Neive-Borgonovo je naselje u Italiji u provinciji Cuneo, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 1806 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 236 m.
Bitka za Saumur
Bitka za Saumur se odigrala na 9. juna 1793. godine zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani, te postala poznata kao najveća pobjeda pobunjenika u cijelom sukobu.
Uvod
Do njega je došlo nekoliko mjeseci nakon početka seljačkog ustanka u Vandeji, a poslije koga su se mase pobunjenih, ali uglavnom slabo naoružanih i neiskusnih seljaka uspjele organizirati u koliko-toliko organiziranu vojsku, čija je glavna prednost bila u brojnosti nasuprot malobrojnih i često izoliranih republikanskih garnizona. Od sredine maja su pobunjenici uspjeli ostvariti niz spektakularnih pobjeda, a zbog čega su njihovi redovi narasli, odnosno kao ratni plijen dobili dragocjene količine vatrenog oružja i municije. Pobunjenički vođe su početkom juna odlučili napasti i zauzeti Saumur, utvrđeni grad na rijeci Loire koji je bio glavno republikansko uporište i imao izuzetnu stratešku važnost.
Pobunjenička vojska se bila okupila u okolici Choleta, te je brojala između 20000 i 30000 ljudi. 7. juna je na prilazima samog Saumuru u kod Douéa brzo odbacila nekoliko republikanskih bataljona koji su ih pokušali zaustaviti pred gradom. 8. juna je pak, kod Montreuil-Bellaya odbijen pokušaj republikanaca da u Saumur pošalju pojačanja.
Tok bitke
Napad na sam grad je započeo sutradan oko 15 sati. Pobunjenici su se, u skladu sa planom koji je bio izradio Louis de Lescure, podijelili u tri kolone koja su trebale napasti grad iz tri različita pravca - Jacques Cathelineau na desnom krilu duž rijeke Loire, Henri de La Rochejaquelein u centru, te Lescure na lijevom krilu sa zapada.
Vijesti o prodoru pobunjenika na jugozapadu su izazvali paniku i rasulo u republikanskim redovima, te je veliki broj vojnika počeo samoinicijativno napuštati grad. Pobunjenici su do večeri uspjeli prodrijeti i zauzeti grad osim manjih džepova otpora koji su brzo kapitulirali, odnosno čiji su branitelji pobjegli ili prihvatili pobunjenički zahtjev za predajom.
Posljedice
Pobunjenici su pretrpjeli relativno male gubitke, dok su republikanci imali oko 1500 mrtvih i ranjenih. Daleko je veći broj republikanaca zarobljen, pri čemu su im pobunjenici ponudili uvjetno puštanje na slobodu uz obećanje da više neće ratovati u Vandeji; oni koji su prihvatili tu ponudu se morali obrijati i ošišati kako bi ih naknadno mogli prepoznati za slučaj da ne ispune obećanje. Dio, uključujući pripadnike tzv. Njemačke legije, je prihvatio ponudu da prijeđe na stranu pobunjenike. Pobunjenici su, pak, u gradskoj tamnici pronašli republikanskog generala Pierrea Quétineaua koji je tamo bio smješten zbog optužbe za izdaju nakon poraza u bitci kod Thouarsa; Lescure mu je, znajući da ga u republikanskim redovima čeka sigurna smrt, ponudio da ostane kod pobunjenika, ali je on to odbio, plašeći se za sigurnost svoje supruge; na kraju su i on i supruga bili giljotinirani.
Bitka je za pobunjenike imala izuzetan značaj prije svega zbog velike količine zaplijenjenog oružja i opreme, a zahvaljujući kojem se pobunjenička vojska odsada mogla ravnopravno nositi sa republikancima na otvorenom polju, odnosno napadati još veća i bolje utvrđena republikanska uporišta.
Waterloo (most)
Waterloo (engleski: Waterloo Bridge) je jedan od jedanest mostova preko Temze u samom srcu Londona, nedaleko od Ulice Strand, između Blackfriarskog i Hungerfordskog mosta.
Most povezuje londonske boroughe City of Westminster (sjever) i Lambeth na jugu. Nazvan je po belgijijskom gradu Vaterlo mjestu gdje su Britanci izvojevali pobjedu u Bitci kod Vaterloa 1815. godine.
Karakteristike i historija
Waterloo je gredni most od armiranog betona, koji je izgrađen na mjestu istoimenog starijeg mosta čija je gradnja započela 1817.
Ukupno je dug 370 i širok 24 metara, podjeljen na pet lukova, sa najvećim rasponom od 71 metara.
Kako je građen krajem Drugog svjetskog rata na njemu su najviše radile žene, pa ga zbog tog često zovu i Ženskim mostom.
Cohuatichan, Cuetzalan del Progreso
Cohuatichan je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Cuetzalan del Progreso.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 195 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1249 m.
El Roble, Camargo
El Roble je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Camargo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 7 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1454 m.
Lomatipa, Tlaquilpa
Lomatipa je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Tlaquilpa.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 145 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2240 m.
Churichi, Guachochi
Churichi je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Guachochi.
Riobianco, Bolzano
Riobianco je naselje u Italiji u provinciji Bolzano, u regiji Trentino-Alto Adige.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 547 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1331 m.
Herne Bay, Kent
Herne Bay je morsko ljetovalište od 39,908 stanovnika na jugoistoku Engleske.
Geografske karakteristike
Herne Bay leži u Grofoviji Kent, na južnoj obali estuarija rijeke Temze, udaljen oko 11 km sjeverno od svog administrativnog centra Canterburya.
Historija
Najstarije naselje u tom kraju - Herne, prvi put je dokumentirano 1100. pod imenom - Hyrnan. Herne Bay je naglo izrastao nakon što je do njega izgrađena željeznica - 1833.
Pet kilometara istočno od grada leži selo - Reculver, mjesto u kom se za rimskih vremena nalazio kastrum Regulbium. Tu se nalaze i dva tornja koje zovu Sestre, ostatci crkve koja se urušila 1806., danas služe kao orjentir mornarima.
Župa Sana
Župa Sana bila je jedna od srednjovekovna bosanska župa, a nalazila se u slivu rijeke Sane, u okviru Donjih Kraja.
Istorija
Najstariji srednjovjekovni dokument u kojem se pominji ovi krajevi je povelja ugarskog kralja Bele IV (1235.-1270.), od 20. jula 1244. godine. Pored Usore i Soli, pominje se i ovo područje, za vladavine Mateja Ninoslava. U ovoj povelji pominju se župe Sanska, Dubička, Mrenska i Vrbaska. One su činile zemlju Donji Kraji, srednjovjekovne Bosne. Donji Kraji su u početku obuhvatali područje južnije od Sanskog Mosta, da bi se kasnije proširili na sjever, na područje srednjeg toga rijeke Sane. Tako se 1258. godine pominje sanski župan (knez) Mihailo, koji je 15. marta 1264. godine prodao zemlju "krala" opatiji topuskoj. Prema jednom dokumentu od 30. marta 1304. godine, Donji Kraji su bili naseljeni patarenima zbog čega je došlo do sukoba između bana Mladena Šubića i Hrvatina Stjepanića. Sana je u imala svoj crkveni distrikt koji je bio vezan za zagrebačku biskupiju (1334. godine). U gradu Sani je 1328. godine izdata povelja. Kralj Ostoja (1398-1404/1412-1418), kao i vojvoda Hrvoje Vukčić, došli su u Sanu 1404. godine. Kao jedan od svjedoka povelje vojvode Hrvoja iz 1412. godine pominje se i Gašpar Dijanišević iz Sane.
U ratovima bosanskog kralja i vlastele protiv ugarskog kralja Sigismunda (1387-1437), župa Sana pada pod ugarsku vlast 1413. godine. On ju je osvojio od Hrvoja Vukčića i dodelio ju je na upravu blagajskim knezovima. Protiv Hrvoja je ustala i ostala bosanska vlastela te je on potražio pomoć Turaka Osmanlija. Sigismundova vojska poražena je teško 1415. godine u bici kod Doboja. Turci su iduće godine doprli do Stona i Hrasna u Hercegovini.
Župa Sana ostala je u Sigismundovim rukama. Ugarski kralj spominje se u jednoj povelji iz 1425. godine. Knez Sane, Juraj Mišljenović, spominje se u povelji od 12. avgusta 1434. godine. Sana je u narednom periodu bila poprište borbi Ugarsko-turskih ratova da bi 1499. godine konačno ušla u sastav Osmanskog carstva. Kamengrad postaje jedno od glavnih turskih uporišta. Kamengrad je postao sedište nahije koja je obuhvatala veliki deo sanske župe. Nakon ukidanja Bihaćkog sandžaka i reorganizacije Bosanskog pašaluka, Kamengrad postaje sedište novog kadiluka. Takav status imali su i Banja Luka, Jajce, Bihać i drugi veliki gradovi. Postojale su dve nahije Sana o čemu svedoče dva turska deftera. Kasnije je formirana Sanska kapetanija.
Vanzi, Vicenza
Vanzi je naselje u Italiji u provinciji Vicenza, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 25 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 251 m.
El Pozo, El Arenal
El Pozo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Hidalgo, u opštini El Arenal.
Brâncoveni, Brâncoveni
Brâncoveni je naselje u Rumuniji u okrugu Olt u opštini Brâncoveni.
Prema proceni iz 2012. u naselju je živelo 3321 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 125 m.
Prva bitka kod Luçona
Prva bitka kod Luçona se odigrala 28. juna 1793. godine na zapadu Francuske za vrijeme Rata u Vandeji između vandejskih kontrarevolucionarnih pobunjenika na jednoj, i snaga republikanske vlade na drugoj strani. Do nje je došlo nakon što su pobunjenici nakon niza spektakularnih pobjeda ostvarili kontrolu nad skoro cijelom Vandejom te odlučili napasti glavno republikansko uporište Nantes; pobunjenici okupljeni u tzv. Armiju centra su kao diverziju odlučili napasti grad Luçon koji je branio republikanski garnizon od oko 1800 ljudi pod generalom Claudeom Sandozom. Pobunjeničke snage, kojima je zapovijedao Royrand su brojale oko 6000 ljudi. Sandoz je odlučio obraniti grad tako da se pred pobunjenicima sa svojim ljudima postavi ispred grada. Ispočetka je republikance, suočene sa očiglednom brojčanom nadmoći neprijatelja, uhvatila panika te su počeli napuštati svoje položaje, uključujući Sandoza koji je pobjegao sa bojišta. Kapetan Boissière, zapovjednik republikanskih draguna je, međutim, uspio zavesti red i organizirati oko 500 ljudi u formaciju kare o kojeu su se odbili pobunjenički napadi. Tokom bitke je, iz nikad razjašnjenih razloga, oko 150 bivših regularnih vojnika iz kraljevske Provansalske pukovnije, odlučilo sa strane pobunjenika prijeći na stranu republikanaca, i taj je njihov potez izazvao potpunu konfuziju kod pobunjenika koji su u rasulu napustili bojište. Bitka je tako završila republikanskom pobjedom. Sandozu je poslije zbog kukavičluka sudio vojni sud, ali je na kraju oslobođen optužbi.
El Apomo, Culiacán
El Apomo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Sinaloa, u opštini Culiacán.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 121 m.
Opština Tlaltenango de Sánchez Román, Zacatecas
Tlaltenango de Sánchez Román je opština u Meksiku, u saveznoj državi Zacatecas.
Casalcicogno, Modena
Casalcicogno je naselje u Italiji u provinciji Modena, u regiji Emilia-Romagna.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 18 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 360 m.
Melentije Vujić
Melentije Hilandarac (svetovno Ljubomir Vujić; Osečenica, 27. jul 1857 — Sveta gora, 7. novembar 1921) je bio episkop timočki, hilandarski podvižnik i srpski bogoslovski pisac.
Biografija
Ljubomir Vujić, potonji episkop timočki i podvižnik hilandarski Melentije, rođen je u selu Osečenici kod Valjeva 1857. godine, od oca Živojina i majke Ane. Osnovnu školu završava u Krčmaru, a gimnaziju u Beogradu. Odmah posle gimnazije se zamonašio (25. juna 1877) u manastiru Vraćevšnici i dobio monaško ime Melentije. Kao monah završava Beogradsku bogosloviju 1883. godine. Na poziv mitropolita Mihaila, izgnanog tada u Rusiju, odlazi kao pitomac u Kijevsku duhovnu akademiju, koju završava 1887. Po povratku postavljen je za rektora u Prizrenskoj bogosloviji. Na predlog mitropolita Mihaila, Sveti arhijerejski sabor Srpske pravoslavne crkve u Kraljevini Srbiji izabrao ga je za timočkog episkopa i posvetio 10. oktobra 1891. godine.
Kao timočki vladika preosvećeni Melentije radio je više od 20 godina. Uprkos slabom zdravlju, neumorno se trudio na podizanju duhovne svesti u narodu, naročito protiv praznoverica. Osobito se trudio da poboljša duhovno, prosvetno i materijalno stanje svoga sveštenstva. Nastojao je da sveštenstvo materijalno obezbedi ukidanjem nezgodnog načina naplate svešteničke zarade, ali u tome nije uspeo. Posle 22 godina rada zatražio je umirovljenje (penzionisanje), što mu je odobreno 15. juna 1913. Godine 1913, odmah po razrešenju, odlazi na Svetu goru. Odlazeći sa eparhije, dao je sledeću izjavu: „Odlazim sa uprave eparhije stoga što nisam bio u stanju da ispunim svoju datu reč parohijskom sveštenstvu za preuređenje njegovog materijalnog stanja. A odlazeći u Svetu goru da tamo poslužim manastiru Sv. Hilandaru, dajem svoju srpsku vladičansku reč da se neću vratiti na vladičanski položaj sve dotle dok ne čujem da je svešteničko stanje obezbeđeno na pouzdanoj materijalnoj podlozi“.
Preosvećeni Melentije nije se više vratio na eparhiju, ostao je u Svetoj gori. Sveti vladika Nikolaj Velimirović opisuje njegov život na Svetoj gori kao trostruki podvig: „na poslu oko ispravljanja samoga sebe, na poslu oko ispravljanja bratstva Hilandarskog, i na poslu pisanja poučnih spisa za Srpski narod“. Među sveštenstvom i narodom je zapamćen kao blag i pravičan čovek.
Bogoslovski rad
Vladika Melentije je i pre Hilandara, napisao i objavio više pastirskih, duhovnih, bogoslovskih i istorijskih radova, kao što su: „Pastirske i praznične Poslanice i Besede"; „O Časnom Krstu i krsnom znaku"; „O Sv. Tajnama po učenju Pravoslavne crkve sa kratkim razmatranjem pogrešnih mišljenja"; „Istorijska zasluga Srpskog sveštenstva oba reda u službi Sv. Pravoslavlja i naroda svoga“, i dr. U Hilandaru je ostavio iza sebe priličan broj dela u rukopisima.
Njegovo najpoznatije delo je knjiga „Duhovno zlato kojim se nebo kupuje“, koja je do danas objavljena u četiri izdanja (1924, 1926, 1967, 1981). Knjiga je u stvari zbirka mudrih izreka za duhovni život, ponajviše od svetih otaca. Izdanje iz 1981. godine objavljeno je pod imenom „Duhovna gradina ", u redakciji i sa pogovorom episkopa Atanasija Jevtića.
Episkop Melentije je jedan u nizu Episkopa SPC koji su predano radili na uklanjanju tragova Rumunske Pravoslavne Crkve u istočnoj Srbiji, nakon podele Vidinskog Pašaluka između Srbije i Bugarske. Budući da je Vidinski Pašaluk većinski bio nastanjem rumunskim/vlaškim stanovništvom, sveštenstvo i crkvene knjige su bile na rumunksom jeziku. Dolaskom srpske i bugarske vlasti, bogosluženje na rumunskom je zabranjeno, svešetenici su proterani, a crkvene knjige i ikone delimično uništene, delimično spašene i prebačene u Bukurešt, a jedan deo se i danas nalazi u Zaječaru. O tome piše i prof. Tihomir Đorđević, iako je imao generalno negativni stav prema "Našim Rumunima", u istoimenom putopisu i detaljno opisuje proces nasilnog menjanja imena Rumunima.
Treti, Cosenza
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 33 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 497 m.
Opština Moara Vlăsiei, Ilfov
Moara Vlăsiei je opština u Rumuniji u okrugu Ilfov.
Ojo de Agua, Salamanca
Ojo de Agua je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guanajuato, u opštini Salamanca.
Nikifor II Carigradski
Nikifor II ili Nićifor II (? - 1261) bio je patrijarh Carigrada koji je nakratko stolovao u Nikeji do 1260. do smrti.
Opština Moara Vlăsiei, Ilfov
Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 89 m.
Galokatehol
Galokatehol je organsko jedinjenje, koje sadrži 15 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 306,267 Da.
Nikifor II Carigradski
Prije nego što je postao patrijarh, služio je kao arhiepiskop Efeza. Na mjesto patrijarha ga je postavio nikejski car Mihajlo VIII Paleolog, a nakon što je bio progano njegovog prethodnika Arsenija Avtorijana. Umro je nakon nekoliko mjeseci. Uslijedila je kratka sedisvakancija tokom koje je Mihajlo zauzeo Carigrad od križarskog Latinskog Carstva i ponovno uspostavio bizantsku vlast; tada je pozvao Arsenija da ponovno postane patrijarh, a što je on i prihvatio.
Pierre Quétineau
Pierre Quétineau (25. august 1756 - 16. mart 1794) bio je francuski vojskovođa, najpoznatiji po zapovijedanju republikanskim trupama na početku Rata u Vandeji.
Karijeru je započeo u kraljevskoj vojsci kojoj se 1772. priključio kao običan vojnik u pukovniji Šampanjske pješadije; odatle je otpušten 1781. godine. Nakon Revolucije se 1791. priključio dobrovoljačkom bataljonu gdje je dobio čin kapetana. Godine 1792. je nakon izbijanja Rata Prve koalicije poslan u Sjevernu armiju gdje se borio pod generalom Dumouriezom.
San Carlos, Mapastepec
San Carlos je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Mapastepec.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 5 m.
Pierre Quétineau
Nakon što se vratio republikancima, Quétineau je ponovno uhapšen. Nakon višemjesečnog boravka u tamnici je izveden pred Revolucionarni sud, osuđen na smrt i giljotiniran. Njegova je supruga kraju također pogubljena nakon procesa gdje je optužbu vodio revolucionarni vođa Jacques René Hébert.
Vanzo Nuovo, Vicenza
Vanzo Nuovo je naselje u Italiji u provinciji Vicenza, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 65 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 24 m.
Los Balderas, San Diego de la Unión
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2009 m.
Плеш
Плеш је насеље у Србији у општини Александровац у Расинском округу. Према попису из 2002. било је 403 становника (према попису из 1991. било је 490 становника).
Демографија
У насељу Плеш живи 334 пунолетна становника, а просечна старост становништва износи 42,5 година (42,5 код мушкараца и 42,4 код жена). У насељу има 115 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 3,50.
Branko Jerinić
Branko "Bane" Jerinić (9. jul 1953, Kragujevac, FNRJ) je srpski glumac. Sin mu je glumac Pavle Jerinić.
Atmolón, Cuetzalan del Progreso
Atmolón je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Cuetzalan del Progreso.
Neraissa Inferiore, Cuneo
Neraissa Inferiore je naselje u Italiji u provinciji Cuneo, u regiji Piemonte.
Atmolón, Cuetzalan del Progreso
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 189 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 520 m.
Neraissa Inferiore, Cuneo
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 1 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1433 m.
Newport, Tennessee
Njuport je grad u američkoj saveznoj državi Tenesi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 6.945, što je 297 (-4,1 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Tatepusco, La Yesca
Tatepusco je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Nayarit, u opštini La Yesca.
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 27 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 956 m.
Los Faisanes, Camargo
Los Faisanes je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Camargo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 7 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1426 m.
Puerto del Oro, El Arenal
Puerto del Oro je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Hidalgo, u opštini El Arenal.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 49 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2433 m.
Quetzaltótotl, Tlaquilpa
Quetzaltótotl je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Tlaquilpa.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 133 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2598 m.
Mărgheni, Brâncoveni
Mărgheni je naselje u Rumuniji u okrugu Olt u opštini Brâncoveni.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 868 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 98 m.
Lešnik
Lešnik može označavati:
Hanlonova britva
"Nikad ne pripisuj zlobi ono šta se adekvatno može objasniti glupošću."
Ovaj konkretan oblik je pripisan Robertu Dž. Hanlonu. Međutim, poznati su i raniji citati koji prenose slične ideje.
Poreklo i slični citati
Po Džozefu Bigleru, citat potiče od Roberta Dž. Hanlona iz Skrantona, Pensilvanija, i nastao je kao doprinos knjizi-kompilaciji raznih šala u vezi sa Marfijevim zakonom objavljenoj 1980 pod naslovom „Marfijev zakon, knjiga druga: Još razloga zašto stvari idu naopako“. Ime je inspirisano Okamovom britvom.
Česta (i lakonskija) varijacija u britanskom engleskom koju je skovao ser Bernard Ingam glasi „brljotina pre zavere“ i potiče iz ovog citata:
Ranchería Obuena, Guachochi
Ranchería Obuena je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Guachochi.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 10 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2073 m.
Granja, Culiacán
Granja je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Sinaloa, u opštini Culiacán.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 10 m.
El Ciruelito, La Yesca
El Ciruelito je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Nayarit, u opštini La Yesca.
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 26 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1153 m.
Vanzo Vecchio, Vicenza
Vanzo Vecchio je naselje u Italiji u provinciji Vicenza, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 45 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 23 m.
Delta Orinoca
Delta Orinoca ili Delta Amacuro (španjolski: Delta del Orinoco) je delta rijeke Orinoca, sedma po veličini delta na svijetu. Nalazi se na sjeveroistoku Venecuele, uz obale Karipskog mora i Atlantika, u venecuelanskoj saveznoj državi Delta Amacuro.
Hidrografija
Delta Orinoca ima površinu od 22.500 km², od toga 20.000 km² otpada na močvare i bare. Delta ima formu tipičnog trokuta, široka je oko 442 km (proteže se duž atlantske obale od zaljeva Paríje na sjeverozapadu, sve do zaljeva Boca Grande na jugoistoku. Duboka je oko 200 km. Orinoco počinje formirati svoju veliku deltu 50 km nizvodno od grada Ciudad Guayana, od tud se rijeka počinje razlivati u brojne kanale (zvane caños), između kojih ostaju veliki otoci. thumb|left|280px|Tipični pejzaž u delti Delta Orinoca je veliki mozaik močvara, bara, kanala (cañosa) i otoka među njima. Otoci u moru te vode su tek nešto viši, tako da redovno plavljeni za sezonskih poplava, i prekriveni muljem i blatom u gornjem i jugoistočnom dijelu delte, a tresetom u centralnom i sjeverozapadnom dijelu. Dio njih je gusto pošumljen, a neki sa rijetkom travom što ovisno o blizini glavnih rukavaca, trajanju poplava i stupnju slanosti voda.
Iako je moguće razlikovati riječne od plimnih kanala u delti, u suštini svi kanali postaju rukavci Orinoca za sezone kiša (od maja do septembra), a tokom sušne sezone u njima poraste uticaj plime. Rukavci (caños) u gornjem dijelu delte su relativno uski i vijugavi, a u donjem dijelu delte postaju široki plimni kanali. Nekoliko većih rukavaca je preusmjereno u priobalje sjeverozapada pod utjecajem snažne Gujanske struje, koja nosi brojne sedimente i zatrpava muljem taj dio delte. Delta Orinoca ima 26 rukavaca, od kojih su dva najveća Rio Grande i Caño Manamo. Oni čitavim svojim tokom imaju široka korita koja se u blizini obale pretvaraju u estuarije. Rio Grande je daleko najveći, jer preko njega otiče većina voda Orinoca i sedimenata. Rukavci (caños) Araguao, Mariusa, Macareo i Manamo su kanali drugog reda, dok su rukavci; Pedernales i Capure primjeri kanala trećeg reda. Zbog utjecaja plime i oseke, formirala se i mreža kanala koji teku paralelno s obalom, i povezuju glavne rukavce rijeke.
Više od 75 % voda Orinoca istječe u Zaljevu Boca Grande. Velika količina vode i sedimenata koja otječu rijekom i dnevne plime su glavni procesi u formiranju složene obalne geomorfologije u jugoistočnoj četvrtini delte. S druge strane Gujanska struja je glavni faktor koji oblikuje ostalih 3 / 4 na sjeverozapadu Delte.
Klima
Klima u delti je tropska i vlažna. Oborine variraju od 1000 do 2000 mm godišnje. Kiše baš ne padaju po nekom pravilu, ali kišna sezona počinje u aprilu / maju i obično traje do decembra, sa kraćom pauzom u julu.
Geologija
Teren delte je ravnica bez velikih visinskih razlika, većina uzvišenja ima do 1 metar, rekordna po visoni je naplavina Terra Firma pored obale, koja ima devet metara. Tlo u ekoregiji delte su gotovo u potpunosti aluvijalne naslage, koje je rijeka donijela iz dalekih sjevernih Anda od Kolumbije do Venecuele tokom hiljada godina. Samo u 20. vijeku Delta Orinoca je povećala svoju površinu na račun Atlantika za 1000 km². Delta se širi u Atlantik 40 metara godišnje, po dužini od 360 km.
Hidrologija
Dvije vrste vodotoka teku deltom, muljevite smeđe vode, koje donose neki rukavci, sa puno sedimenata i rukavci crnih voda (koji teku kroz močvare u delti i ispiru njihove obale bogato biljem, i tako se pročišćavaju.
Ekoregija
Jedini veći grad u Delti Orinoca je Tucupita, administrativni centar države Delta Amacuro, koji leži na rukavcu Caño Manamo. Njegova izgradnja i rast omogućena je izgradnjom brane na Caño Manamu, između 1966. i 1967. Njome je grad zaštićen od sezonskih poplava, a s druge strane je povećan nivo voda u rukavcu Rio Grande i time povećana njegova plovnost.
Opština Valparaíso, Zacatecas
Valparaíso je opština u Meksiku, u saveznoj državi Zacatecas.
Prema proceni iz 2013. godine u opština je živelo 7573 stanovnika. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 2593 m.
Riopratino, Bolzano
Riopratino je naselje u Italiji u provinciji Bolzano, u regiji Trentino-Alto Adige.
El Canadá, Mapastepec
El Canadá je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Mapastepec.
Riopratino, Bolzano
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 100 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 949 m.
El Canadá, Mapastepec
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 9 m.
Trifari Alto, Cosenza
Trifari Alto je naselje u Italiji u provinciji Cosenza, u regiji Kalabrija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 102 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 737 m.
Vecchia Statale, Vicenza
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 75 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 20 m.
Casale California, Modena
Casale California je naselje u Italiji u provinciji Modena, u regiji Emilia-Romagna.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 48 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 63 m.
Плоча (Александровац)
Плоча је насеље у Србији у општини Александровац у Расинском округу. Према попису из 2002. било је 400 становника (према попису из 1991. било је 574 становника).
Демографија
У насељу Плоча живи 325 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 41,1 година (40,8 код мушкараца и 41,4 код жена). У насељу има 111 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 3,60.
Ово насеље је великим делом насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.
El Paraíso, San Diego de la Unión
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2009 m.
Swale (distrikt)
Swale je distrikt i borough od 142,417 stanovnika na jugoistoku Engleske u Grofoviji Kent.
Administrativni centar distrikta je grad Sittingbourne.
Geografske karakteristike
Swale leži na sjeveroistoku Kenta u regiji Jugoistočna Engleska duž obala estuarija Temze.
Historija
Distrikt Swale je formiran 1. aprila 1974. nakon administrativne reforme zemlje, ujedinjenjem dotadašnjih borougha; Faversham i Queenborough-in-Sheppey sa distriktima Sittingbourne and Milton i Swale.
Acomulco, Calcahualco
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 216 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1978 m.
Mesa de los Aguirre, Salamanca
Mesa de los Aguirre je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guanajuato, u opštini Salamanca.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 77 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1882 m.
Opština Nuci, Ilfov
Nuci je opština u Rumuniji u okrugu Ilfov.
Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 74 m.
Sheppey (otok)
Sheppey (engleski: Isle of Sheppey) je otok na ušću rijeke Temze na jugoistoku Engleske, udaljen sedamdesetak km istočno od Londona.
Karakteristike
Obuhvaća 91 km² izuzetno plodne ravnice po kojoj se uzgaja žito, povrće i ovce. Iako je fizički odvojen od kopna samo uskim kanalima, do njega se može doći samo jednim kombiniranim cestovno i željezničkim mostom - Kingsferry.
Nebojša Kundačina
Nebojša Kundačina (Stolac, 15. jul 1961) je srpski filmski i pozorišni glumac. Oženjen je glumicom Marijom Kundačinom.
Sheppey (otok)
Karakteristike
Lučki dokovi postoje u Sheernessu i Queenboroughu, u kom je tokom 17. vijeka djelovalo i  brodogradilište. Naselja Leysdown i Minster od kraja 20. vijeka izrastaju u ljetovališta.
Lipotropin
Lipotropin (adrenokortikotropin, beta-lipotropin, alfa-melanocit stimulišući hormon, beta-melanocit stimulišući hormon, beta-endorfin) je hormon koji se formira prsecanjem proopiomelanokortina (POMC). Anteriorna hipofiza proizvodi prohormon POMC, koji podleže presecanju do adrenokortikotropina (ACTH) i β-lipotropina (β-LPH).
β-Lipotropin
β-Lipotropin je 90-aminokiselina dug polipeptid koji je karboksi-terminalni fragment POMC-a.
On stimuliše melanocite da proizvode melanin, i može da bude dalje ispresecan u manje peptide. Kod ljudi, mogući fragmenti β-lipotropina γ-lipotropina su: α-MSH, β-MSH, γ-MSH, α-endorfin, β-endorfin, γ-endorfin, i met-enkefalin.
β-Lipotropin takođe ima funkcije mobilizacije lipida kao što su lipoliza i steroidogeneza.
γ-Lipotropin
γ-lipotropin je amino-terminalni peptidni fragment β-lipotropina. Kod ljudi, on ima 56 aminokiselina.
Artesia, Mississippi
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 440, što je 58 (-11,6 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Santa Fe, Camargo
Santa Fe je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Camargo.
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1371 m.
German III Carigradski
German III (Γερμανός Γ; ? - 1278) bio je patrijarh Carigrada od 1265. do 1266. godine.
Prije 1235. godine je bio pravoslavni monah u Antiohiji. Potom je služio u Jeruzalemu kod patrijarha Atanazija II, gdje je postao zagovornik ujedinjenja pravoslavne i Katoličke crkve. Poslije se preselio u Nikeju gdje mu je mentor bio patrijarh German II. Godine 1259. je imenovan za arhiepiskopa Adrianopolja.
Nešto kasnije se ponovno aktivirao u javnom životu. Mihajlo ga je 1274. poslao kao svog izaslanika na Drugi lionski sabor gdje se pod pokroviteljstvom pape Grgura X bez uspjeha pokušao dogovoriti uniju Katoličke sa pravoslavnom crkvom.
Las Peñitas, El Arenal
Las Peñitas je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Hidalgo, u opštini El Arenal.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 55 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2209 m.
Xoloxtla, Tlaquilpa
Xoloxtla je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Tlaquilpa.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 133 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2574 m.
Riotorbo, Bolzano
Riotorbo je naselje u Italiji u provinciji Bolzano, u regiji Trentino-Alto Adige.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 47 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1263 m.
Ibrahim Fejić
Ibrahim ef. Fejić (Mostar, 1879. – Sarajevo, 15. decembra 1962.), bošnjački je teolog, sedmi po redu reis-ul-ulema u periodu SFR Jugoslavije.
Biografija
Ibrahim ef. Fejić je osnovno obrazovanje završio u Mostaru, a obrazovanje nastavio u Karađoz-begovoj medresi u istom gradu. Po završetku medrese nastavio je pohađanje višeg tečaja islamskih nauka pred mostarskim alimom i muderisom hadži Salih ef. Alibegovićem, od kojeg je dobio i idžazet (diplomu). Po završetku školovanja posvećuje se vjersko-prosvjetnom radu u Mostaru, a posebno nakon postavljenja za muderisa Karađoz-begove medrese. Godine 1920. ponuđen mu je položaj člana Ulema medžlisa u Sarajevu, a prije Drugog svjetskog rata bio je biran za gradonačelnika Mostara. Za vrijeme Drugog svjetskog rata Ibrahim ef. Fejić je aktivno sudjelovao u Narodnooslobodilačkom pokretu, a pet članova njegove porodice dali su svoje živote za oslobođenje zemlje. Na temelju novog Ustava Islamske zajednice, donešenog 1947. godine, imenovan je 12. septembra 1947. sedmim po redu reis-ul-ulemom Islamske zajednice, a prvim reis-ul-ulemom u novoj Jugoslaviji. Svečana inauguracija i predaja menšure reis-ul-ulemi Ibrahim ef. Fejiću po prvi put u historiji Rijaseta obavljena je u Gazi Husrev-begovoj umjesto Carevoj džamiji u Sarajevu. U svom desetogodišnjem djelovanju na ovom položaju naročito je radio na saniranju prilika u Islamskoj zajednici i normalizaciji odnosa s novom vlasti, te suzbijanju revanšizma. U novembru 1957. godine na lični zahtjev uslijed duboke starosti povukao se u penziju, a umro je 15. decembra 1962. godine u Sarajevu.
Ociogi, Brâncoveni
Ociogi je naselje u Rumuniji u okrugu Olt u opštini Brâncoveni.
Corareachi, Guachochi
Corareachi je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Guachochi.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 10 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1873 m.
Vegra, Vicenza
Vegra je naselje u Italiji u provinciji Vicenza, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 23 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 100 m.
Jovan Trišić
= Детињство и школовање = Родио се 24. фебруара 1893. као пето од седморо деце православног свештеника Петра Тришића. Према породичном предању, Тришићи су се доселили из јужне Херцеговине у село Орлић, близу Книна, у другој половини 17. века. Отац му је свештеничку службу вршио у селу Доња Главина, код Имотског, где се је Јован и родио. Од болести је преминуо 1904, у 44. години живота. Након основне школе, Јован је похађао гимназију у Задру, где су га затекле информације о мобилизацији српске и црногорске војске у септембру 1912. године. Ношен високим патриотским идеалима он напушта гимназију, пребацује се у Црну Гору и ступа 2. октобра 1912. у Добровољачки батаљон Приморског одреда генерала Митра Мартиновића. Због противљења Аустроугарске, будући да су већина припадника овог одреда били њени држављани, Приморски одред је расформиран, а Тришић је почетком 1913. служио у главној интендантури црногорске војске. По избијању Другог балканског рата Тришић из Црне Горе прелази у Србију и ступа у добровољачки батаљон под командом Војина Поповића, војводе Вука. Након завршетка рата са Бугарском, Јован учествује и у гушењу албанске побуне крајем 1913. године. Након демобилизације, са већ позамашним ратним стажом, Јован покушава да упише Нижу школу војне академије у Београду. Међутим, испречила му се бесмислена бирократска препрека. Није је могао уписати пошто није имао држављанство Краљевине Србије. Вест о његовом проблему стигла је и до војводе Вука, али ни његова интервенција није уродила плодом. Ипак, нашло се решење. Индустријалац Милан Перишић, чувши за проблем Јована Тришића, одлучио је да му помогне и посинио га је, чиме је Јован стекао држављанство. Са закашњењем, 3. децембра 1913. године, Јовану се испунила велика жеља и ступио је у 46. класу Војне академије.
Први светски рат
Школовање му је прекинуто 16. јула 1914. због очекиваног отпочињања ратних дејстава и напада Аустроугарске. Најпре је био на дужности ађутанта 3. батаљона 13. пешадијског пука другог позива, потом је био командир чете у Крушевачким резервним трупама. У 1914. години служио је још као водник и заступник командира чете у 1. батаљону 3. пешадијског пука. У 3. пешадијском пуку је остао до 17. септембра 1915. када је распоређен у Добровољачки одред војводе Вука. У борбама са Бугарима на планини Чемерник је 6. октобра и рањен. Повлачио се са својим одредом преко Приштине, Андријевице и Подгорице и 5. децембра стигао у Скадар. Из Скадра је 17. децембра стигао у Љеш, па је након тога упућен ка ушћу Бојане, у место Пуља. Из Пуље је кренуо ка луци Сан Ђовани (Медова) 10. јануара, а одатле за Драч, где се је 16. јануара 1916. укрцао у лађу која га је превезла на острво Крф.
Након опоравка на Крфу српске јединице су пребачене за Солун, у који је Јован Тришић стигао 20. априла 1916. Након кратке обуке поново је распоређен у Добровољачки одред војводе Вука и почетком маја размештен на Солунски фронт, код грчког места Лерин. Као командир чете учествовао је и у бици на планини Кајмакчалан. У свом ратном дневнику, који је сачувала његова ћерка Мирјана Тришић, а објавио генерал Милисав Секулић (Пуковник Јован П. Тришић. Ратни дневник и биографија, Београд 2014) записао је колико су борбе у овој бици биле страшне: „Деветнаестог септембра пре подне направисмо плитке заклоне од артиљерије. Тога дана у 5 после подне наређен је напад на Сиву Стену. Чете постројене у развијеним фронтовима кренуше са одстојања од 600 метара са громогласним ура! на јуриш, и то по највећој магли. Бугари отворише паклену митраљеску и пушчану ватру с куршумима дум-дум и почеше бацати бомбе. Војници наши падали су као снопље, али су опет јурили напред па дођоше до жица које нисмо ни видели док нисмо до њих стигли. Наши храбри војници да по највећој ватри секу жице, херојски гледајући смрти у очи. Ватра непрестано траје тако да човек није могао ни на ништа друго ни помислити, већ на очекивану славну смрт на лепом српском земљишту... Жртава је било много... Целе ноћи су се извлачили рањеници, али су се и Бугари повлачили. Ујутру, наше патроле избију на Сиву Стену. Двадесетог септембра, када је свануло, био је страшан призор. Дојави ми један да је мој командир погинуо, пођем да видим. Око жице лежи преко 110 лешева храбрих наших војника и официра, а већ их је око 200 рањених евакуисано. Неки хероји испустише своју племениту душу секући земљу, неки чврсто држећи своју верну дугу пушку брзометку, погођени скоро сви у главу, поред других рана. У тој борби из строја је избачено 13 официра и око 300 војника...“
Похвална наредба потпуковника Душана Јездића, који је наследио команду над Добровољачким одредом, објављена такође у књизи Милисава Секулића, сведочи о херојству Јована Тришића у наведеним борбама: „...Активни пешадијски поручник Јован П. Тришић, водник 1. чете 1. батаљона: одликовао се као водник у јуришу на Кајмакчалан 17. септембра 1916, а нарочито у јуришу на Сиву Стену 19. септембра 1916, дајући најлепше примере пожртвовања и борећи се са пушком у руци. Кад му је командир погинуо, по најгушћој магли, под силном непријатељском ватром, покупио своје војнике и држао их чврсто након неуспелог јуриша. У нападу на Црну Чуку 14. новембра 1916, као командир чете, заузео је поменуту чуку првим својим редовима избивши на положај док је трпео леђну и бочну ватру. При заузимању Црне Чуке изгубио је половину бораца, али ипак успео да одбаци непријатељски контранапад до дочека осталих делова војске. У борбама од 15. до 20. новембра 1916, на истој чуки, од 80 бораца остало му је свега 19, али је ипак успео да на свом делу фронта одбије масу непријатељских напада, налазећи се вазда у средини својих бораца и лично бацајући бомбе у непријатељске ровове наносећи му огромне губитке. Млад официр, пун духа и полета, неоспорно храбар, исцрпљује се до крајњих граница...“
Почетком 1917. године, а због афере са црнорукцима и наводног атентата на регента Александра, остаци Добровољачког одреда су расформирани и подељени у редовне јединице. Тришићу је дата команда над 3. четом 3. батаљона 6. пешадијског пука Дринске дивизије. У овој јединици учествовао је и у завршним борбама за ослобођење. Из овог периода, нажалост, нису сачуване његове дневничке белешке. По ослобођењу послат је у Вуковар у новембру 1918. године, где је упознао своју будућу супругу, Олгу Тепић, ћерку угледног српског банкара из Вуковара, Симе Тепића.
Служба у Жандармерији Краљевине Југославије
На служби у 6. пешадијском пуку Дринске дивизије Тришић је остао до краја 1918. године, да би почетком 1919. био прекомандован у Сплит и до 16. маја 1919. био на дужности ађутанта команде места. Дужност водника у 1. жандармеријској бригади вршио је од 24. маја 1919. до 25. фебруара 1920. Од 1. марта 1920. до 17. јануара 1922. служио је у Жандармеријској подофицирској школи, најпре као ађутант, а потом као дисциплински официр. За време ове службе унапређен је у капетана 2. класе. Навикавши се на војнички позив Тришић се определио за каријеру жандармеријског старешине у новоствореној држави. Ово занимање је тада било праћено са много потешкоћа у раду, будући да је поратно стање и немаштина која га је пратила производила велики број криминалних дела и преступа. Након кратког боравка у 32. пуку 4. жандармеријске бригаде у Сплиту Тришић је постављен за командира Петрињске жандармеријске чете 1. априла 1922. године. На овој дужности је остао до 2. фебруара 1927, добивши за то време чинове капетана 1. класе (17. децембра 1922) и мајора (1. марта 1924). Превремена унапређења била су последица његове изузетне посвећености служби и правичности у раду. У службеној белешци пред унапређење у чин мајора надређени старешина је, између осталог, написао: „Карактера постојана и чврстог. У случају одговорности или опасности, хладнокрван и смишљен... У погледу одржавања јавне безбедности добар организатор. Преглед станица и контролу рада у истима врши савесно. У погледу регрутовања има добар уплив на командире станица... Владања је примерног, у служби и ван ње. Према старијима у служби послушан и одан. Према млађима довољно строг и правичан. Према грађанству тактичан у сваком погледу. На своје лично достојанство пази. Нема порока...“
И поред овако беспрекорне оцене и убрзаног напредовања, Тришић је у Петрињи замало остао без службе. Законито одузета пушка једној, политички добро повезаној особи, произвела му је изузетан проблем. Већ донета одлука о отказу у жандармерији преиначена је Тришићевим пријемом код Краља Александра и његовим личним залагањем да Тришић у служби остане. Он је тада из прилично уређене Петриње пребачен на неразвијени југоисток државе и постављен за командира Кумановске жандармеријске чете. Ову дужност је вршио пуних пет година, од 2. фебруара 1927. до 12. јула 1932. године. Посветивши се новој дужности Тришић је и овде добијао само изузетне оцене. У јулу 1932. премештен је у Сарајево и постављен за помоћника команданта Дринског жандармеријског пука. Непосредно по премештају, 6. септембра 1932, унапређен је у чин потпуковника. У Сарајеву је остао наредне четири године, до октобра 1936. Показавши се као одличан помоћник Тришић је доказао да је способан да врши и самосталну команду над највишом жандармеријском јединицом па је 7. октобра 1936. постављен за команданта Зетског жандармеријског пука. Крајем 1937. године унапређен је у чин жандармеријског пуковника. За време боравка на Цетињу Тришић се активно ангажовао на подизању споменика добровољцима који су потопљени 24. децембра 1915. код Медове. Овај споменик је подигнут 1939. године, а за ову помоћ добио је и Споменицу погинулих добровољаца коју му је доделила Зетска бановина.
Априлски рат 1941.
Након неколико дана проведених у покушајима да се организује отпор, који је због општег расула и масовног дезертерства био немогућ, 12. априла Тришићу је стигло наређење команданта 3. армије, армијског генерала Наумовића, да се Немцима упуте парламентарци ради тражења примирја, односно капитулације. По завршеним преговорима, 13. и 14. априла обављена је предаја Тришића и његових жандарма Немцима у Гостивару. По извршеној предаји наређено му је да се врати у Скопље и поново успостави жандармеријске станице ради одржавања реда и мира. Након уласка бугарске војске у другој половини априла жандармима је наређено да се изјасне да ли хоће да остану или да се врате у своја матична места. Тек њих 37 (7,5%) се изјаснило да хоће да остану у бугарској служби, док се велика већина (453) одлучила на повратак у своја матична места. Жандарми који су се одлучили на одлазак из Скопља, међу којима је био и Тришић, 20. маја су утрпани у вагоне и у Београд стигли 24. маја.
Окупација
Стигавши у Београд, пуковник Тришић је прихваћен од свог пријатеља и поочима индустријалца Милана Перишића, који је њему и његовој породици обезбедио смештај. Сазнавши да на Равној гори група непредатих припадника југословенске војске и жандармерије организује покрет отпора окупатору коме је на челу био пуковник Драгољуб Михаиловић, Тришић је већ крајем маја ступио у контакт са овом групом и ставио им се на расположење. У круговима блиским Савету комесара, који је представљао неку врсту илузије домаће владе, Тришић је почетком јуна почео да фигурира као особа која би могла преузети дужност команданта остатака Југословенске жандармерије. Надлежност жандармерије је тада постојала само у оквирима територије под командом немачког Војноуправног команданта за Србију. Сазнавши за ове комбинације, Тришић је преко курира ступио у контакт са Драгољубом Михаиловићем уз питање да ли да се прихвати тог положаја, будући да би му надређени били окупаторски органи. Са Равне горе му је одговорено да се свакако прихвати пошто ће покрету моћи са те позиције много више да помогне по питању наоружања. Те комбинације су се ускоро испоставиле као тачне и пуковник Тришић је 23. јуна, наредбом дотадашњег команданта жандармерије генерала Милутина Стефановића, постављен за вршиоца дужности команданта. Тренутак у ком је ову дужност преузео је био веома неповољан, будући да је дан раније почео немачки напад на Совјетски Савез, а у окупираној Србији су почела хапшења комуниста и њихових симпатизера. Као командант жандармерије, затекао је и анархичну ситуацију и знатно повећан криминалитет, који је био последица распада државе. Оружане акције комуниста, који су позивали на устанак, почетком јула су више биле усмерене на жандарме, него на окупаторску силу. Окупаторски војно-полицијски органи су бескрупулозно реаговали на устаничке активности масовним егзекуцијама. У неколико ситуација, под претњом стрељања њих самих, Немци су за извршење егзекуција употребили и жандарме. На ово је Тришић енергично реаговао издавши наређење 24. јула да жандарми нигде не смеју бити употребљавани за извршење смртних казни и да таква наређења немачких власти не смеју извршавати. Све време радећи као припадник покрета отпора под вођством пуковника Михаиловића, Тришић се два пута и састао са њим у Струганику, у кући војводе Мишића, 14. јула и 19. августа 1941, преузимајући инструкције за даљи рад.