cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
South River (Ontario)
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 1.049 stanovnika, što je za 1,9 % manje u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 1.069 žitelja.
Bujinzahranski okrug
Okrug Buinzahro je jedan od šest okruga u Kazvinskoj pokrajini na sjeveru Irana. Glavni grad okruga je Bujin-Zahra.
Kategorije motornih vozila
OSNOVNE KATEGORIJE: A, B, C, D, B+E, C+E, D+E
A – motocikl sa bočnom prikolicom ili bez nje, čija zapremina motora prelazi 125 cm3, a snaga prelazi 11 kW (18 godina i potkategorije C1 i C1E)
C – motorna vozila za prevoz tereta čija je najveća dozvoljena masa veća od 7500 kg (uz uslov da je upravljalo vozilom potkategorije C1 ili C1E najmanje jednu godinu)
D – motorno vozilo za prevoz putnika, osim motocikla, koje ima više od osam sjedišta, ne računajući sjedište za vozača. (pod uslovom da je upravljao vozilom kategorije C ili C+E najmanje dvije godine)
B+E – skup motornih vozila čija se vučna vozila ubrajaju u B kategoriju, a priključna vozila imaju najveću dozvoljenu masu do 750 kg, koja nije veća od mase vučnog vozila bez tereta, a ukupna dozvoljena masa vučnog i priključnog vozila nije veća od 3600 kg (18 godina i potkategorije C1 i C1E)
D+E – vozilo D kategorije i prikolica najveće dozvoljene mase više od 750 kg i priključno vozilo se ne koristi za prevoz lica
POTKATEGORIJE: A1, B1, C1, D1, C1+E, D1+E
A1 – laki motocikl zapremine do 125 cm3 i snage motora do 11 KW (16 godina)
B1 – motorni tricikl i četvorocikl, koji se pokreće snagom sopstvenog motora (16 godina)
C1 – motorna vozila za prevoz tereta čija je najveća dozvoljena masa veća od 3500 kg, a manja od 7500 kg (18 godina)
D1 – motorna vozila koja služe za prevoz lica i koja, osim sjedišta vozača, imaju više od osam, a manje od šesnaest sjedišta
C1+E – vozilo potkategorije C1, a priključna vozila imaju najveću dozvoljenu masu veću od 750 kg s tim da najveća dozvoljena masa skupa vozila ne prelazi 12000 kg i da najveća dozvoljena masa priključnog vozila ne prelazi masu neopterećenog vučnog vozila (18 godina)
D1+E – vozilo potkategorije D1 i priključna vozila imaju najveću dozvoljenu masu ne veću od 750 kg s tim da najveća dozvoljena masa ovog skupa vozila ne prelazi 12000 kg, a najveća dozvoljena masa priključnog vozila ne prelazi masu neopterećenog vučnog vozila i da se priključno vozilo ne koristi za prevoz lica
STATUS DOZVOLE Vozači B, C, D i potkategorija C1 i D1 imaju pravo da upravljaju motornim vozilima tih kategorija i kad su im pridodate lake prikolice.
Vozač kome je izdata vozačka dozvola za upravljanje motornim vozilom kategorije D ima pravo da upravlja motornim vozilom kategorije B i C i potkategorija B1, C1 i D1, a vozač kojem je izdata vozačka dozvola za upravljanje motornim vozilom kategorije C ima pravo da upravlja i motornim vozilom kategorije B i potkategorije B1 i C1.
Vozač kojem je izdata vozačka dozvola za upravljanje motornim vozilom kategorije CE ima pravo da upravlja motornim vozilom kategorije BE, a vozač kojem je izdata vozačka dozvola kategorije DE ima pravo da upravlja motornim vozilom kategorija BE i CE i potkategorije C1E.
Pravo na upravljanje motornim vozilom kategorija BE, CE i DE vozač stiče samo ako je prethodno stekao pravo na upravljanje vozilim kategorija B, C i D.
Vozači motornih vozila kategorija B, C, D, BE, CE i DE i potkategorija B1, C1, D1, C1E i D1E imaju pravo da upravljaju traktorom i radnom mašinom.
Vozač motornog vozila kategorije A ima pravo da upravlja motornim vozilom potkategorije A1, a vozač motornog vozila kategorije B ima pravo da upravlja motornim vozilom potkategorije C1, a vozač motornog vozila kategorije D ima pravo da upravlja motornim vozilom potkategorije D1.
Zeuksid
Zeuksid (, 464. pne.—390. pne.) je bio grčki slikar iz grada Herakleje u južnoj Italiji.
Od Plinija Starijega doznajemo da je Zeuksid naslikao atleta, s natpisom da će lakše biti tu sliku kuditi negoli je podražavati (XXXV 63). Poznata je anegdota ο Zeuksidu i Parasiju slikaru iz Efesa, koji su se nadmetali za prvenstvo u podražavanju prirode. Ako umetnik slika karaktere kao Polignot, on prelazi u poeziju. Polignot se ugleda na Homera, i njegove freske nisu drugo nego naslikane epopeje: svaka slika mu je mnogočlana, tj. prikazuje ljudske odnose, a iz njih se vidi šta naslikani ljudi hoće ili neće. Njihovi radovi ne bave se pojedinim čovekom, da bi posmatrač iz njegova lica razumeo duševne pokrete ili iz oblika tela upoznao pokrete telesne. Ali s vremenom su slikari shvatili svoj pravi zadatak i pronašli za to podesna sredstva. Jedan od najvećih unapređivača slikarske umetnosti bio je Zeuksid, za čiju su umetnost karakteristične ove reči Aristotelove:
„Uopšte, ono što je nemoguće treba pravdati razlozima umetnosti ili onim što je bolje ili opštim mišljenjem. Jer, sa gledišta umetnosti više važi ono što je verovatno a nemoguće negoli ono što je moguće a neverovatno, pa, ako i nije moguće da stvarno ima onakvih ljudi kako ih je slikao Zeuksid, ipak se može odgovoriti da je bolje prikazivati ih tako, jer ideal treba da nadmašuje stvarnost" (Poet. 1461 b 10-15).
Kao slikar, Zeuksid je savršeniji od Polignota, jer se bolje umeo služiti bojama, a usavršio je i upotrebu svetlosti i senke: „luminum umbrarumque invenisse rationem traditur", kaže Kvintilijan (XII 10, 4). Raspolažući takvim tehničkim mogućnostima, Zeuksid je naslikao grožđe tako verno da su ptice doletele i htele ga zobati. Tim uspehom mnogo se hvalio pred Parasijem. Ovaj, koji se naročito odlikovao finoćom linije, donese Zeuksidu sliku s platnenom zavesom: Zeuksid htede zavesu odmaći da vidi sliku pod njom, a kada tamo, zavesa je bila samo naslikana. Tako je Zeuksid prevario samo ptice, a Parasije Zeuksida (Plin. XXXV 65).
Zabeležen je jedan slučaj i Parasijeva poraza. U jednoj utakmici na ostrvu Samu učestvovao je i Parasije sa Timantom iz Sikiona, i tom prilikom pobedio ga je Timant, koji se naročito proslavio slikom Žrtvovanje Ifigenije. Nadmetali su se slikom koja je prikazivala nadmetanje Ajanta i Odiseja za oružje Ahilejevo (Plin. XXXV 71). Dakle, jedan slikarski nagon za prvenstvo u slikanju jednog herojskog agona! Prijateljima koji su se žalostili zbog njegova poraza, on je duhovito odgovorio da ga neuspeh nimalo ne uzrujava, samo mu je žao što je Ajant još jedared pobeđen (Athen. XII 543 Ε).
Hautot-sur-Mer
Oto na Moru je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Gornja Normandija, u departmanu Primorska Sena koja pripada prefekturi Djep.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 2120 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 224 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 9,46 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 90 metara (maksimalnoj 103 m, a minimalnoj 0 m).
Capo Barile Nicolia, Frosinone
Capo Barile Nicolia je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 21 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 241 m.
Temple Terrace, Florida
Templ Teras je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 24.541 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 24.541 stanovnika, što je 3.623 (17,3%) stanovnika više nego 2000. godine.
Kazvinski okrug
Kazvinski okrug je jedan od šest okruga u Kazvinskoj pokrajini na sjeveru Irana. Glavni grad okruga je Kazvin.
S1PR1
S1PR1 (sfingozin-1-fosfatni receptor 1, S1P1, EDG1, endotelni diferencijacioni gen 1) je protein koji je kod ljudi kodiran S1PR1 genom. S1P1 je G protein spregnuti receptor za koji se vezuje lipidni signalni molekul sfingozin-1-fosfat (S1P).
Funkcija
Ovaj protein je visoko izražen u endotelnim ćelijama. On vezuje sfingozin-1-fosfat sa visokim afinitetom i specifičnošću, i smatra se da učestvuje u procesima koji regulišu diferencijaciju endotelnih ćelija. Aktivacija ovog receptora indukuje međućelijsku adheziju.
Interakcije
S1PR1 formira interakcije sa 5-HT1A receptorom, GNAI1 i GNAI3.
Astarski okrug
Astarski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Astara.
Chapin, Illinois
Čaplin je grad u američkoj saveznoj državi Ilinois.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 512, što je 80 (-13,5 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Kalcijum malat
Kalcijum malat je organsko jedinjenje, koje sadrži 4 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 172,150 Da.
Kurtcenhauz
Kurtcenhauz je naselje i opština u Francuskoj u regionu Alzas, u departmanu Donja Rajna.
Po podacima iz 2006. godine u opštini je živelo 921 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 257 stanovnika/km².
Southwest Middlesex (Ontario)
'''Southwest
Reference
Middlesex, Ontario]] [[fr:Southwest
Middlesex (Ontario)]] [[sr:Southwest
Middlesex, Ontario]]
Jadranski derbi
Jadranski derbi je dvoboj između dva najveća hrvatska nogometna kluba koja dolaze s jadranske obale, Rijeke i splitskog Hajduka. Svaka nova utakmica ova dva velika rivala znači veliki dvoboj na terenu, ali i na tribinima gdje se nadglasavaju riječka Armada i splitska Torcida.
Posebno zanimljivi derbiji bili su u finalu Kupa maršala Tita 1987. godine, kada je pobjedu odnio Hajduk, te u finalu Hrvatskog kupa 2005. kada su Riječani osvojili trofej. U završnici sezone 1998./99. na Poljudu je Rijeka pobijedila Hajduk 3-1 te je cijeli stadion počeo skandirati riječkim nogometašima, koji su već bili na ulasku u svlačionicu, ali su se na poziv tadašnjeg trenera Nenada Gračana vratili na teren i pozdravili Torcidu. Taj je slučaj ušao u anale hrvatskog nogometa kao nezabilježena pojava da navijači skandiraju nogometašima protivničke momčadi, pogotovo velikog rivala.
Mnogi su nogometaši igrali za oba kluba; neki od njih su Nenad Gračan, Tomislav Erceg, Mladen Mladenović, Elvis Brajković, Igor Musa, Krunoslav Rendulić, Nino Bule, Luka Vučko, Stjepan Skočibušić, Siniša Linić, Dario Jertec, Anas Sharbini, Ahmad Sharbini i drugi.
Vercelli
Vercelli je grad od 46.308 stanovnika u Italiji, glavni grad istoimene provincije Vercelli u Pijemontu.
Geografija
Vercelli leži duž desne obale rijeke Sesije, udaljen 80 km istočno od regionalnog centra Torina.
Historija
Vercelli je još u 4. vijeku postao biskupsko središte, ali je tek 1817. postao nadbiskupija. Tokom srednjeg vijeka Vercelli je bio snažna nezavisna komuna, sve dok 1335. nije podpao pod vlast milanskih Viscontija. Od 1427. grad je pod savojskom dinastijom. Španjolci su ga okupirali u razdoblju od 1638. do 1659. godine.
Znamenitosti
Najveća znamenitost Vercellija je njegova katedrala Sant'Eusebio (temeljno rekonstruirana 1572), u čijoj se riznici čuva Codex Vercellensis, manuskript s kraja 10. vijeka. Vercelli ima i lijepu romaničko-gotičku baziliku Sant'Andrea izgrađenu od 1219. do 1224. te crkve San Cristoforo, San Paolo i San Francesco.
Privreda
Vercelli je važno željezničko čvorište i značajni centar trgovine poljoprivrednog kraja poznatog po proizvodnji riže na dobro navodnjavanim poljima. Vercelli je i značajni industrijski centar, s velikim mlinovima i tvornicama tekstila, kemikalija, strojeva i prehrambenih artikla.
Kirbyville, Missouri
Kerbivil je grad u američkoj saveznoj državi Misuri.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 207.
Astanašrafijski okrug
Astanašrafijski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Astane-je Ašrafije.
Krigshajm
Krigshajm je naselje i opština u Francuskoj u regionu Alzas, u departmanu Donja Rajna.
Po podacima iz 1990. godine u opštini je živelo 405 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 103 stanovnika/km².
Ambrose Bierce
Ambrose Gwinnett Bierce (24. jun 1842; pretpostavlja se da je umro nakon 26. decembra 1913 ) bio je američki književnik i novinar, poznat kao autor ratne priče "An Occurrence at Owl Creek Bridge" i satirčkog Đavoljeg rječnika.
Amlaški okrug
Amlaški okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Amlaš.
Ambrose Bierce
Bierce se kao mladić na početku građanskog rata 1861. priključio sjevernjačkoj vojsci, sudjelujući u nekim od najkrvavijih bitaka, a 1864. je bio teško ranjen u glavu u bitci na planini Kennesaw. Ta iskustva, ali i traumatični privatni život - jedan sin mu je izvršio samoubistvo, drugi umro od upale pluća, a od žene se razveo zbog preljuba - su značajno uticali na njegov opus. Bierce je uglavnom pisao na Zapadnoj obali, a od 1887. do 1906. bio jedan od najuticajnijih kolumnista u novinama Williama Randolpha Hearsta.
Krajem 1913. je prešao meksičku granicu kako bi izvještavao o meksičkoj revoluciji; prema nekim navodima se priključio vojsci Pancha Ville, a za njega se više nije čulo. Njegov nestanak predstavlja jednu od najvećih nerazjašnjenih misterija američke književnosti. Tom događaju je meksički književnik Carlos Fuentes 1985. posvetio roman Stari gringo, a po čemu je četiri godine kasnije snimljen istoimeni film u kome Gregory Peck tumači Bierceov lik.
Vialfrè, Torino
Vialfrè je naselje u Italiji u provinciji Torino, u regiji Piemonte.
Crveni đavoli
Crveni đavoli je ime za navijačku skupinu koja podržava hrvatskog nogometnog prvoligaša RNK Split.
Vialfrè, Torino
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 224 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 482 m.
Crveni đavoli
Između dva rata
Nakon završetka Prvog svjetskog rata policija novostvorene Kraljevine SHS, uz potporu tadašnje velikosrpske ogranizacije Orjuna u Splitu, nesmiljeno je progonila neistomišljenike, zabranjujući rad kluba. Unatoč stalnim zabranama uprava, igrači i simpatizeri obnavljali su klub pod drugim imenima ili se fuzirali sa kojim drugim splitskim klubom. Vrijedan spomen doprinosa navijača bio je dragovoljni rad na izgradnji igrališta nogometnog kluba Borac, na splitskom predjelu Bačvice.
O navijačima ondašnjeg RŠK Split piše i nekadašnji varaždinski list Hrvatsko jedinstvo pod naslovom "Golgota u Splitu". U tekstu se govori o kvalifikacijskoj utakmici između varaždinske Slavije i Splita, odigrane 1938. godine u Splitu u kojoj su navijači Splita za vrijeme i poslije utakmice kamenovali Slavijine igrače i njihov autobus.
Nakon Drugog svjetskog rata
U danima nakon rata obnavljaju se sportski klubovi, pa raste i interes gledatelja za sportske priredbe. Obnova RSD Split privukla je njegove nekadašnje simpatizere i navijače da ponovo bodre svoj klub. Najžešći Splitovci toga doba dolazili su iz redova splitskog radništva, poglavito iz splitskog Škvera, te obalskih radnika. Brojnost gledatelja na utakmicama porasla je potaknuta uspješnim igrama Splita, te ulaskom u ondašnju 1. Saveznu ligu u sezoni 1956/57.
Prvoligaški dani
U svoje dvije prvoligaške sezone, brojnost gledatelja je bila vrlo velika. Navijači Splita nisu štedjeli ni grla ni novca da bi pratili svoj klub. Ime navijača Splita Crveni đavoli je nastalo još početkom 60-ih godina prošlog stoljeća dok je RNK Split bio prvoligaš u tadašnjoj 1. saveznoj ligi. Potaknuta novinskim natpisima u kojima su igrači Splita često nazivani "Crveni đavoli" skupina tadašnjih poklonika Splita koji su stanovali u tadašnjim tzv. Amerikanskim barakama u gradskom predjelu Bol-Plokite napisala je na komadu bijele plahte ime Crveni đavoli. Zbilo se to u sezoni 1960/61, pred prvenstvenu utakmicu sa Hajdukom, u svibnju 1961. Ispadanjem Splita u niži rang, te dugogodišnjim blijedim rezultatima kluba navijačko ime blijedi i dugo vremena se ne pojavljuje.
Novije doba
Želeći utakmicama Splita dati ljepši kolorit, grupa simpatizera i navijača Splita obnovila je djelovanje navijačke skupine tijekom sezone 1994/95, Na utakmici protiv Jadrana iz Ploča u travnju 1994. prvi put su se u novije doba organizirano okupili Splitovi navijači. Izrađen je i dugačak navijački transparent, a Crveni đavoli su odlazili i na lokalna gostovanja. Kasnijim lošim plasmanima Splita i potonućem u županijski rang natjecanja, navijačka skupina polako zamire.
Zahvaljujući dobrim igrama Splita i očekivanim plasmanom u viši rang - 3. HNL 2007/08. skupina entuzijasta ponovo je odlučila pokrenuti navijačku skupinu koja bi pratila RNK Split. Dana 18. lipnja 2008. obnovljeni su ponovo Crveni đavoli. U narednih nekoliko godina grupa je postala prepoznatljiva u lokalnim okvirima, a zahvaljujući novo stečenom prvoligaškom statusu postaje sve poznatija diljem hrvatskih stadiona.
Raštanski okrug
Raštanski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Rašt.
Rezvanšaherski okrug
Rezvanšaherski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Rezvanšaher.
Spanish (Ontario)
Spanish je gradić u Kanadi u pokrajini Ontario. Prema rezultatima popisa 2011. u gradu je živelo 696 stanovnika.
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 696 stanovnika, što je za 4,4 % manje u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 728 žitelja.
Plankinton, South Dakota
Plankinton je grad u američkoj saveznoj državi Južna Dakota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 707, što je 106 (17,6 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Tate Donovan
Tate Buckley Donovan (25. septembar 1963 -) je američki glumac, najpoznatiji po ulozi advokata Toma Shayesa u TV-seriji Damages, i Jimmyja Coopera u tinejdžerskoj TV-seriji The O.C..
Donovan je studirao na Univerzitetu Južne Kalifornije gdje se sprijateljio sa Grantom Heslovom i Georgeom Clooneyejem. Bio je zaručen za Sandru Bullock i Jennifer Aniston - glumice sa kojima je surađivao na filmu i televiziji. Od 2005. do 2008. je bio oženjen za Corinne Kingsbury.
Od kraja 2000-ih se bavio i televizijskom režijom.
Rudbarski okrug
Rudbarski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Rudbar.
Cet, Belluno
Cet je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 94 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 437 m.
Siglerville, Pennsylvania
Singlvil je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 106.
St. Catharines (Ontario)
St. Catharines je grad u Kanadi u pokrajini Ontario. Prema rezultatima popisa 2011. u gradu je živelo 131.400 stanovnika.
Sijahkalski okrug
Sijahkalski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Sijahkal.
Rudsarski okrug
Rudsarski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Rudsar.
Prineville, Oregon
je grad u američkoj saveznoj državi Oregon.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 9.253, što je 1.897 (25,8 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Kalcijum nitrid
Kalcijum nitrid je hemijsko jedinjenje, koje ima molekulsku masu od 148,247 Da.
Nagrada BFCA za najbolju glumicu u glavnoj ulozi
Nagrada filmske kritike za najbolju glavnu glumicu se dodeljuje od 1995. godine glumicama koje su po mišljenju američkih filmskih kritičara - članova Broadcast Film Critics Association - ostvarile najbolje glavne uloge. Nagradu su 2008. i 2009. godine dobile dve glumice. Dodela se održava u januaru, a nagrađuju se najbolje glumice u protekloj godini.
Šaftski okrug
Šaftski okrug je jedan od 16 okruga u pokrajini Gilan u Iranu. Glavni grad okruga je Šaft.
Henrik VI., car Svetog Rimskog Carstva
thumb|Car Henrik VI. i Konstanca Sicilska (iz Liber ad honorem Augusti Petrusa de Ebula, 1196.) Henrik VI. iz dinastije Hohenstaufen (Nijmegen, jesen 1165. - Messina, 28. rujna 1197.) bio je rimsko-njemački kralj od 1169. da bi godine 1191. bio okrunjen za cara. Od 1194. pa do smrti također je bio sicilski kralj.
Henrik je bio drugi sin cara Fridrika Barbarosse i Beatriks od Burgundije. Godine 1186. oženio se Konstancom, koja je kao kći normanskog kralja Sicilije Rogera II. bila teta i nasljednica sicilskog kralja Vilima II. Posljednjih godina života svoga oca, Henrik je sve više djelovao samostalno. Nakon očeve smrti dolazi u sukob s vojvodom Henrikom Lavom koji nagodbom rješava tek 1194. Na Siciliji je nakon smrti kralja Vilima II. kraljem proglašen Tankred od Lecce, unatoč Henrikovim zahtjevima za prijestolje. Pokušaj osvajanja Sicilije 1191. završio je neuspješno pred Napuljom.
Henrik je uspješno ugušio urotu knezova, kojoj su povod bili sukobi oko biskupije Lüttich, zarobivši engleskog kralja Rikarda Lavljeg Srca koji mu je morao platiti znatnu otkupninu i položiti zakletvu kao njegov vazal. Caru se 1194. posrećilo da osvoji Siciliju. 1195. i 1196. Henrik je pokušao preobraziti Sveto Rimsko Carstvo u nasljednu monarhiju dinastije Staufen, ali nije uspio zbog otpora knezova Carstva. Nije uspio ni ujediniti Siciliju s Carstvom zbog odbojnog stava Rimske kurije. Henrik je umro za vrijeme priprema za križarski rat čiji je cilj osim osvajanja Jeruzalema možda bilo i osvajanje Bizantskog Carstva.
Historiografija smatra Henrika sposobnim i uspješnim, ali također i beskrupuloznim vladarom. Careva vladavina završila je neuspješno samo zbog njegove rane smrti.
Carev sin (1165. – 1185.)
Henrik je rođen u jesen (vjerojatno u listopadu ili studenom) 1165. u Nijmegenu. Roditelji su mu bili car Fridrik I. Barbarossa i Beatriks od Burgundije.
St.-Charles (Ontario)
St.-Charles je opština u Kanadi u pokrajini Ontario. Prema rezultatima popisa 2011. u gradu je živelo 1.282 stanovnika.
Henrik VI., car Svetog Rimskog Carstva
Carev sin (1165. – 1185.)
thumb|right|150px|Fridrik I. sa sinovima, lijevo Henrik VI. (opatija Weingarten, iz kronike Welfa, oko 1180.)
St.-Charles (Ontario)
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 1.282 stanovnika, što je za 10,6 % više u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 1.159 žitelja.
Henrik VI., car Svetog Rimskog Carstva
Carev sin (1165. – 1185.)
Na Duhove 1169. car Fridrik je na saboru u Bambergu dao izbornim činom Henrika odrediti za rimskoga kralja. Razlog za to očito je bilo osiguranje nasljedstva. Osim toga, činilo se da knezovi nisu postavljali nikakve uvjete za taj izbor. Pregovori s Rimskom kurijom pobudili su nadu u okončanje šizme nastale 1160. izborom dvojice papa. Fridrik nije priznao Aleksandra III., ali to je kasnije trebao učiniti Henrik da bi kao nasljednik prijestolja mogao vladati u miru s papom. Također, čini se da je Fridrik želio da biskupi vjerni papi uzdignu Henrika za njegovog suvladara što, međutim, nije uspjelo zbog velikih carevih zahtjeva. Henrik je 15. kolovoza 1169. u Aachenu okrunjen za kralja.
Henrik se kao kralj prvi put spominje kao svjedok u jednoj povelji iz 1173. Sljedeće četiri godine pratio je oca na vojnom pohodu u Italiju. U to ga je doba vjerojatno podučavao dvorski kapelan Gottfried von Viterbo. Kroničari izvješćuju da je Henrik znao čitati i pisati, a navodno je znao i latinski. Gottfried izvješćuje o Henrikovoj bibilioteci u dvorcu Hagenau i njegovom zanimanju za filozofske studije.
Godine 1178. Henrik se s ocem preko Burgundije vratio u Njemačku. Otada je sve samostalnije politički djelovao. Dok mu se otac borio protiv bavarskog i saskog vojvode Henrika Lava, Henrik je prije svega djelovao na zapadu Carstva. Tako je godine 1182. posredovao u sukobu između francuskog kralja i grofa od Flandrije. Na saboru u Mainzu Henrik i njegov brat su 21. svibnja 1184. promovirani u vitezove. Iste je godine poveo vojni pohod protiv poljskog velikog vojvode Kazimira II. koji je završio Kazimirovim polaganjem vazalske prisege (čime je priznao vrhovnu vlast Svetog Rimskog Carstva). Car Fridrik Barbarossa započeo je najkasnije 1184. pregovore sa sicilskim kraljem Vilimom II. o vjenčanju sina Henrika s Vilimovom tetom Konstancom. Kako je Vilim bio bez djece, u vjenčanom ugovoru naglašeno je Konstancino nasljedno pravo na Sicilsko Kraljevstvo. Sicilijansko plemstvo također se obvezalo da će priznati Konstancina i Henrikova nasljedna prava. U listopadu iste godine Barbarossa je uzalud nastojao postići da Henrik bude okrunjen za cara.
Henrik u posljednjim godinama vladavine svoga oca (1185. – 1190.)
Godine 1185. Henrik se pripremao na vojni pohod protiv Francuske da podupre Englesku koja je tada bila saveznica Carstva. Grofovi od Hennegaua i Flandrije nisu, međutim, sudjelovali u tom pohodu, tako da je s Francuskom sklopljen mir. 27. siječnja 1186. Henrik se u Milanu oženio Kostancom. Nakon toga oboje su okrunjeni za kraljeve Italije. Otada je Henrik također nosio titulu Cezara oslanjanjući se očito na antičku praksu vladanja kao i na carsku ideju Staufovaca temeljenu na rimskom pravu. Ova titula također se može smatrati i reakcijom na papino odbijanje da Henrika okruni za cara. Napad na Cremonu izazvao je sukob s papom Urbanom III. Henrikova vojska je u Toskani pustošila Papinsku Državu sve do sklapanja mira u kolovozu 1186. Henrik je, rješavajući poslove Carstva, ostao u Italiji do kraja 1187. kada se vratio u Njemačku. U ožujku 1188. sudjelovao je na „Saboru Isusa Krista“ u Mainzu na kojem je car Fridrik Barbarossa objavio da ide u križarski rat. Kad je Brabarossa 1189. krenuo u Treći križarski rat, predao je vlast nad Carstvom Henriku koji je tada stupio u pregovore s papom oko uvjeta njegove krunidbe za cara. Papi je obećan povratak svih crkvenih imanja koje je zauzela vojska Staufovaca. U lipnju iduće godine car Fridrik I. Barbarossa umro je za vrijeme križarskog rata. Godine 1189. vojvoda Henrik Lav vratio se, sukladno ranijem dogovoru s carem, iz progonstva u Njemačku. Odmah je započeo rat protiv svojih protivnika u Saskoj. Kralj Henrik krenuo je nato u Sasku protiv Henrika Lava, ali je zbog zime morao ubrzo prekinuti vojni pohod. Osim toga, saznao je za smrt sicilskog kralja Vilima II. Na Siciliji su tada izbili nemiri. Većina baruna za kralja je izabrala Tankreda od Lecce čime nisu poštovali nasljedno pravo Henrika i Konstance. Tankred se okrunio, kako navode izvori, s papinim dopuštenjem. Izbila su neprijateljstva između Tankredovih pristaša i Henrikovih pristaša u Apuliji pod vodstvom grofa Rogera od Andrije. Henrik je nato poslao vojsku da pomaže Rogera.
1190. sasko plemstvo porazilo je Henrika Lava. Sredinom srpnja sklopljen je mir u Fuldi: Henrik Lav dobio je polovicu carskih prihoda u Lübecku, a zauzvrat morao je srušiti utvrde Lüneburg i Braunschweig te poslati sina Henrika s kraljevom vojskom u Italiju.
Krunidba za cara i vojni pohod protiv Sicilskog Kraljevstva (1190. – 1191.)
Henrik je u Augsburgu pripremao vojni pohod na Italiju. Ondje je saznao i za smrt oca i brata u križarskom ratu. Dok je njegova vojska marširala u Italiju, Henrik je otputovao u Tiringiju. Tirinški grof Ludvig III. umro je, naime, u listopadu 1190. u križarskom ratu te je njegov brat Herman zatražio da mu se dodijeli njegova grofovija. Henrik je isprva namjeravao zadržati Tiringiju, ali ju je ipak dao Hermanu nakon nekih njegovih teritorijalnih ustupaka. Početkom 1191. pridružio se vojsci u Italiji. Cilj ovoga Henrikovog vojnog pohoda je osim krunidbe za cara svakako bilo i osvajanje Sicilskog Kraljevstva.
U siječnju 1191. Henrik je u Lombardiji pregovarao s Eleonorom Akvitanskom, udovicom engleskoga kralja Henrika II. Eleonora je pokušavala raskinuti zaruke između svoga sina Rikarda Lavljeg Srca i polusestre francuskog kralja Filipa II. Augusta koje su bile sklopljene još 1169. Henriku VI. bilo je u interesu raskidanje tih zaruka jer je Rikard tada bio u Messini gdje je podupirao Tankreda. Nadao se da će raskidanje tih zaruka pogoršati odnose između Engleske i Francuske što bi prisililo Rikarda Lavljeg Srca da se povuče iz Messine čime bi Tankred ostao izoliran. Kao protuuslugu Henrik je obećao Eleonori da se neće miješati u sukobe francuskog kralja, koji je bio njegov saveznik, s Engleskom. Ubrzo potom Eleonora je otputovala u Rim gdje je postigla da se poništi brak između Henrikova brata Konrada i Berenguele Kastiljske. Time su Staufovci izgubili vezu s Pirinejskim poluotokom i bili tako izolirani da im je Francuska ostala jedini saveznik. Sve francuske pokušaje za sklapanjem mira s Engleskom Eleonora je osujetila.
U Lombardiji je Henrik nastojao steći saveznike među sjevernotalijanskim gradovima nastojeći pritom izbjeći favoriziranje Milana. Također je pregovarao s Pisom i Genovom da mu stave na raspolaganje flotu protiv Sicilije. U travnju su počeli pregovori s papom Celestinom III. o uvjetima krunidbe za cara. Henrik je morao grad Tusculum predati Rimljanima koji su ga potpuno razrušili. Predaju savezničkog Tusculuma Henrikovi suvremenici smatrali su nečasnim postupkom. Na Uskrsni ponedjeljak 15. travnja 1191. papa Celestin III. okrunio je Henrika VI. za cara Svetog Rimskog Carstva. Car je pritom, prema nekim izvorima, zatražio od pape investituru tj. uvođenje u carsku vlast.
thumb|Carska krunidba Henrika VI., prikaz iz Liber ad honorem Augusti Petrusa de Ebula, 1196.
Nakon krunidbe za cara, Henrik je s vojskom krenuo u Apuliju gdje je godinu dana prije poražen njegov pristaša grof od Andrije. U svibnju je započela opsada Napulja. U carskoj je vojsci međutim izbila epidemija od koje je umro veliki dio vojnika, a razbolio se i sam car. Budući da je sicilijanski admiral Margarit porazio flote Pise i Genove, koje su došle u pomoć caru, Henrik je krajem kolovoza prekinuo opsadu. Dodatan udarac pretrpio je kada mu je žena Konstanca zarobljena u Salernu i odvedena u Palermo. Car se do kraja godine zadržao u sjevernoj Italiji baveći se poslovima Carstva. Tako je sklopio savez s francuskim kraljem Filipom II. protiv engleskog kralja Rikarda Lavljeg Srca. Henrikovo povlačenje iskoristio je Tankred te se učvrstio i na teritoriju Sicilskog Kraljevstva u južnoj Italiji.
Kneževska opozicija protiv Henrika (1192.)
U Njemačkoj vojvoda Henrik Lav nije namjeravao poštivati odredbe mira u Fuldi. Zato su iznova izbili sukobi između njega i njegovih protivnika u Saskoj (Askanijevaca i Schauenburgovaca). Sin Henrika Lava Henrik V. od Braunschweiga napustio je pred Napuljem carsku vojsku. Car je zbog toga na saboru u Wormsu na Duhove 1192. nad njim izrekao kaznu progonstva. Čini se da je Henrik ipak bio zainteresiran za mirno rješavanje sukoba jer nije pomogao antiwelfske snage u Saskoj. Budući da je i vodeći pristaša Staufovaca na sjeveru Njemačke nadbiskup Magdeburga Wichmann von Seeburg umro, sklopljen je mir između Henrika Lava i njegovih protivnika u Saskoj koji je na carevu molbu produžen. Smrću Welfa VI. car Henrik baštinio je njegove posjede u Švapskoj čime je ojačala moć Staufovaca na tom području.
Biéville
Bjevil je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Sen Lo.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 146 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 26 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 5,56 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 104 metara (maksimalnoj 160 m, a minimalnoj 82 m).
Henrik VI., car Svetog Rimskog Carstva
Kneževska opozicija protiv Henrika (1192.)
U listopadu iste godine car je smijenio biskupa Bremena Hartwiga, pristašu Henrika Lava. Na istoku Carstva posredovao je u sklapanju mira između grofa Tiringije Hermana i Alberta, markgrofa Meißena. U isto vrijeme Alberta Lava ubili su njemački vitezovi. Henrik Brabantski je za umorstvo svoga brata optužio cara što je dalo novi potencijal za carev sukob s plemstvom na zapadu Njemačke. Nasljedstvom koje je propagirao, Henrik VI. pokušavao je dovesti pod svoju kontrolu plemstvo na tom području koje je bilo skeptično prema njemu. Upravo je taj pokušaj doveo do novog ustanka pod vodstvom nadbiskupa Kölna Brune. Ustanku su se pridružili vojvoda Limburga te Henrik Brabantski. Navodno se Henrik Brabantski čak namjeravao proglasiti protukraljem. Osim toga car je također imao sukoba s nadbiskupom Mainza Konradom, grofom Tiringije, markgrofom Meißena, češkim vojvodom, Danskom, Engleskom i Henrikom Lavom. Papa je bio ljut zbog imenovanja Lothara von Hochstadena za biskupa Lütticha, a Zähringovci su na gornjoj Rajni predstavljali opasnost za moć Staufovaca na tom području.
Zarobljavanje Rikarda Lavljeg Srca (1192. – 1194.)
thumb| [[Rikard I. Lavljeg Srca ljubi stopala Henrika VI. (Liber ad honorem Augusti Petrusa de Ebula, 1196.)]]
U to doba prijetnji carevoj vlasti dogodilo se zarobljavanje engleskog kralja Rikarda Lavljeg Srca dok se vraćao iz križarskog rata. Rikard je u Akvileji doživio brodolom i u Goriškoj izašao na kopno. U prosincu 1192. zarobio ga je austrijski vojvoda Babenbergovac Leopold V. i isprva ga držao u dvorcu Dürnstein. Zarobljavanje je Henrik prije dogovorio u Milanu s francuskim kraljem Filipom II. Augustom i bila je to njegova reakcija na vojni savez koji je Rikard u jesen 1190. sklopio s Tankredom od Lecce. Povratnici iz križarskog rata bili su pod posebnom zaštitom Crkve zbog čega je Leopold izopćen. Zarobljenik je u ožujku 1193. u Speyeru predan caru koji ga je između ostaloga držao zarobljena i u dvorcu Trifels.
U proljeće 1193. car je od Rikarda Lavljeg Srca zatražio otkupninu i to 100 000 maraka od čega je polovicu trebao dobiti vojvoda Leopold. Novac je službeno deklariran kao miraz za Rikardovu nećakinju koja se trebala udati za jednog od Leopoldovih sinova. Nadalje, Rikard je s vojskom trebao sudjelovati u carevu pohodu protiv svog dosadašnjeg saveznika Tankreda te za puštanje na slobodu dati taoce.
Iako su i Filip II. August i Rikardov brat Ivan Bez Zemlje ponudili plaćanje otkupnine, ako kralj godinu dana dulje ostane u zarobljeništvu, Henrik se u lipnju 1193. dogovorio s Rikardom. Rikard, čija se majka Eleonora također zalagala za njegovo oslobađanje, obvezao se da će Englesku primiti od cara kao leno i osim 100 000 maraka otkupnine plaćati godišnji danak od 5 000 funti. Time je Rikard priznao carevu vrhovnu vlast nad Engleskom. Od Filipa II. i Ivana Bez Zemlje Henrik je pod prijetnjom vojne sile zatražio da vrate sve posjede koje su oduzeli Rikardu za vrijeme njegova zarobljeništva. Henrik ovime više nije bio upućen samo na Francusku nego je dobio Rikarda za vazala, ali i kao neovisnog engleskog kralja koji je nastavio rat protiv Francuske pri čemu je i francuski kralj Filip II. bio upućen na Henrika kao saveznika. Car je tako spretno manevrirao kao posrednik između Engleske i Francuske.
U veljači 1194. riješen je konačno sukob s Welfima sklapanjem braka Henrika V., sina Henrika Lava s Agnezom von Staufen, nasljednicom falačkog grofa Konrada von Staufena. Taj događaj bio je velik uspjeh za Welfe ne samo zbog teritorijalnog dobitka nego i zbog činjenice da je služba falačkoga grofa od carske službe postala teritorijalnim gospodstvom. U ožujku je car i službeno sklopio mir s Henrikom Lavom.
Osvajanje Sicilskog Kraljevstva (1194. – 1195.)
Dok se Henrik u Njemačkoj morao boriti protiv kneževske opozicije, nastavljali su se sukobi u Italiji. Nakon Henrikova poraza pod Napuljem Tankred je pod svoju kontrolu vratio veći dio Apulije. U proljeće 1192. vodili su se pregovori s papom o puštanju careve žene Konstance na slobodu. Henrik je i dalje odbijao priznati Tankreda za kralja. Tankredu je ipak uspjelo, pod uvjetom da Siciliju prizna kao papinsko leno, da ga papa Celestin III. prizna za kralja. U ljeto 1192. Henrik je sklopio savez s važnim sjevernotalijanskim gradovima i markgrofom Montferrata da održi mir u Lomabardiji radi planiranog vojnog pohoda na Siciliju. U Tusciji je predao upravu Carstva Konradu von Lützelhardtu.
U veljači 1194. umro je kralj Tankred. Naslijedio ga je maloljetni sin Vilim III. Regentica je postala njegova majka Sibila. Henrik VI. započeo je u svibnju 1194., financiran novcem od otkupnine za Rikarda Lavljeg Srca, novi vojni pohod protiv Sicilskog Kraljevstva. U Lombardiji je proslavio blagdan Duhova i za iduće mjesece osigurao pomoć flota Genove i Pise. U kolovozu Napulj je bez borbe otvorio caru vrata. Salerno, grad koji je 1191. izručio caricu Konstancu Tankredu, u rujnu 1194. potpuno je spaljen. 20. studenog 1194. Henrik je ušao u Palermo i u tamošnjoj katedrali na Božić iste godine okrunjen za kralja normanskog Sicilskog Kraljevstva. Dan nakon krunidbe carica Konstanca rodila je jedino Henrikovo dijete budućeg cara Fridrika II. Ubrzo nakon toga Henrik je zarobio vodeće normanske plemiće zbog urote protiv njega. Normansko kraljevsko blago odnijeto je u Njemačku gdje je odvedena i kraljevska obitelj koja je također okrivljena za urotu protiv cara.
Na saboru u Bariju u ožujku 1195. Henrik VI. nastojao je iskoristiti vojne uspjehe pa je na službe u Sicilskom Kraljevstvu postavio sebi odane velikaše iz Njemačke. Svoga brata Filipa Švapskog imenovao je vojvodom Toskane. Sve to trebalo je Siciliju povezati sa sjevernom Italijom i uključiti je u Sveto Rimsko Carstvo. Osim toga čini se da je careva namjera bila da bogatu Siciliju s modernim upravnim strukturama učini središtem Carstva i staufovske moći.
Plan za križarski rat (1195.)
thumb|Henrik VI. (Codex Manesse, oko 1300.)
Na saboru u Bariju Henrik je objavio želju da pođe u križarski rat. Pritom je imao nekoliko ciljeva. Križarski rat trebao je potaknuti papu Celestina III. da odobri ujedinjenje Sicilskog Kraljevstva sa Svetim Rimskim Carstvom (unio regni ad imperium) i odustane od zahtjeva za vrhovnom vlašću nad Sicilijom što je papi priznao kralj Tankred. Car je obećao da će za godinu dana križarskoga rata dati 1 500 vitezova i isto toliko pješaka. Daljnji razgovori s kardinalima u Ascoliju nisu međutim donijeli caru nikakav napredak.
Središnju ulogu u tome očito su imale eshatološke predodžbe. Prema njima Henrik, ili netko od očekivanih nasljednika iz njegovog roda, bio bi poslan pred Posljednji sud kao car mira i posljednji car. Taj posljednji car bi, prema predodžbama toga vremena, trebao ujediniti Istok i Zapad, obratiti Židove na kršćanstvo i pobijediti pogane u Svetoj zemlji. Osvajanjem Jeruzalema i stavljanjem krune i žezla na brdo Golgota posljednji car započeo bi zatim posljednji sud. Prema tome, kao cilj Henrikova križarskog rata nije se smatralo osvajanje što je više moguće teritorija nego bi osvajanjem Jeruzalema došlo do uzvišenja dostojanstva carske dinastije Staufen.
U historiografiji je sporno jesu li Henrikovi ekspanzionistički planovi bili usmjereni i protiv Bizantskog Carstva. 1194. su poslanici bizantskog vazala Leona II. postigli da mu car dodijeli kraljevsku krunu i jedan dio Sirije kao nagradu. 1196. je i vladar Cipra Amalrik primio svoje kraljevstvo od cara kao leno.
U proljeće 1195. tražili su Henrikovi poslanici u Bizantu ustupanje pojasa od Drača do Soluna, koji je prije pripadao normanskom vladaru Vilimu II. Prema njemačkoj povjesničarki Claudiji Naumann to je značilo obnavljanje nekadašnje normanske (neprijateljske) politike prema Bizantu. Ubrzo nakon toga bizantskog cara Izaka II. Angela svrgnuo je njegov brat Aleksije III. Angel. Novo Henrikovo poslanstvo zatražilo je krajem 1195. od novog bizantskog cara flotu kao pomoć u križarskom ratu i plaćanje godišenjg danka od 5 000 funti u zlatu. Henrik je u protivnom zaprijetio napadom na Bizant. U daljnjim pregovorima iznos je smanjen na 1 600 funti. Naumann smatra da je car zaprijetio napadom na Bizant kao sredstvo pritiska da dobije pomoć za vođenje križarskog rata.
Daljnji oslonac za ovladavanje Sredozemljem donio je dobitak starih normanskih posjeda u sjevernoj Africi. Kalif Tripolisa i Tunisa pristao je na Henrikov zahtjev za plaćanjem danka i zbog prijetnji od Almohada.
Plan o nasljednom Carstvu (1195. – 1196.)
U ljeto godine 1195. Henrik se vratio u Njemačku da dobije potporu za planirani križarski rat te da u slučaju svoje smrti u križarskom ratu regulira nasljedstvo prema svojim željama. Prije toga morao se pozabaviti prilikama u markgrofoviji Meißen gdje je još od vremena njegova stupanja na prijestolje bjesnio rat između braće grofova Albrechta i Dietricha. Albrecht je zaprijetio susjednom Pleißenlandu, kojeg su posjedovali Staufovci. Albertova smrt u srpnju 1195. dala je Henriku mogućnost da oslabi položaj Wettina. Odbio je Dietrichu dodijeliti makgrofoviju Meißen, nego ju je zadržao za sebe.
U listopadu 1195. došlo je na saboru u Gelnhausenu do dogovora između Hartwiga, kojeg je car ranije smijenio s položaja bremenskog biskupa, i Henrika. U zamjenu za teritorijalne i materijalne ustupke Hartwig je dobio dozvolu da se vrati na stolicu bremenskog biskupa. U Gelnhausenu su se caru pridružili mnogi saski i tirinški plemići kao pratnja u križarski rat. U prosincu je carev poziv u križarski rat na saboru u Wormsu naišao na veliki odjek. Tamo je Henrik odredio da će ga sin Fridrik naslijediti kao njemački kralj. Istovremeno je odredio da će idućeg Božića krenuti u križarski rat. Izbor mladoga Fridrika za kralja međutim nije uspio zbog otpora kölnskog nadbiskupa Adolfa.
Knezovi su željeli da lena mogu naslijediti i njihova izvanbračna djeca te ženska loza. Čini se da je na prijelazu godine 1195. u 1196. među Henrikovim savjetnicima, vjerojatno u dvorcu Hagenau, nastao tzv. plan o nasljednom Carstvu. Na tim je razgovorima vjerojatno bio nazočan i papin legat. U ožujku 1196. Henrik je u Mainzu predložio knezovima da Sveto Rimsko Carstvo postane nasljedno carstvo. Knezovi su pod carevim prijetnjama taj plan odobrili. Krajem ožujka pregovori su na saboru u Würzburgu trebali biti privedeni kraju. Tamo je Henrik navodno izjavio da želi Sicilsko Kraljevstvo sjediniti s Carstvom, a njegove vladare odrediti za jedine nasljednike. Knezovima je zauzvrat trebalo biti odobreno nasljeđivanje njihovih lena i u ženskoj lozi. Odobrenje duhovnih knezova trebalo je biti osigurano carevim odreknućem od regalnog prava (prava na prihod s biskupskih i samostanskih posjeda za vrijeme upražnjenosti stolice biskupa i/ili opata). Čini se da su knezovi pristali na carev prijedlog kao i na izbor njegova sina Fridrika za kralja. Kod dijela knezova, osobito onih iz Saske, izbilo je nezadovoljstvo zbog careva plana. Nabiskup Kölna Adolf nije se čak ni pojavio na saboru.
U srpnju 1196. Henrik je preko Burgundije krenuo u Italiju. Tamo je pregovarao s papom Celestinom III. o krštenju i pomazanju sina Fridrika za kralja, a zauzvrat je obećao javno uzeti križ tj. krenuti u križarski rat. Da bi postigao trajan sporazum s papom, car je papi dao sa svoga gledišta „najvišu ponudu“. Budući da izvori šute o pojedinostima te ponude, pojavila su se razna nagađanja o njenom sadržaju. Povjesničar Johannes Haller povezao je tu ponudu s događajima u vrijeme Henrikove krunidbe za cara. Zaključio je da je Henrik papi ponudio Carstvo kao leno. Novija istraživanja pretpostavljaju da je car htio dodijeliti papi kao posjed najvrjedniju zadužbinu od svake veće biskupske crkve u Carstvu. Papa je ipak odbio Henrikove prijedloge, budući da se papino pomazanje Fridrika za kralja moglo smatrati da priznaje vlast Staufovaca nad Sicilskim Kraljevstvom čime bi Papinska Država bila potpuno okružena teritorijem pod njihovom vlašću. U Njemačkoj je u međuvremenu, prije svega u Saskoj i Tiringiji, jačao otpor protiv careva plana o nasljednom Carstvu. Odbijanjem sudjelovanja u križarskom ratu knezovi su vjerojatno cara željeli prisiliti na obnovu pregovora. Nakon što je Henrik opomenuo knezove, neki od njih povukli su i svoj pristanak za Fridrikov izbor za kralja. Budući da je papa u tim uvjetima odbio daljnje razgovore, car je knezove oslobodio obećanja da će odobriti izbor njegova sina Fridrika za kralja. Knezovi su nato oko Božića 1196.u Frankfurtu izabrali Fridrika za rimskog kralja.
Rana smrt i slabljenje staufovske moći (1197.)
thumb|Sarkofag Henrika VI. u katedrali u Palermu Henrik se krajem 1196. iz srednje Italije uputio u Capuu gdje je okrutno dao pogubiti zarobljenog grofa Rikarda od Accere. U ožujku 1197. stupio je na tlo Sicilskog Kraljevstva. U Palermu je preispitao privilegije odobrene sicilijanskom plemstvu. U svibnju se uputio u Messinu radi priprema za križarski rat. Tamo je saznao za veliku urotu sicilijanskih plemića u kojoj je trebao biti ubijen, a oni preuzeti vlast u Sicilskom Kraljevstvu. Ustanici su poraženi kod Catanije. Vođi ustanika Henrik je daoi na glavu utisnuti užarenu krunu. Za sudjelovanje u uroti osumnjičeni su i papa Celestin III. te careva žena Konstanca u što povjesničari ipak sumnjaju.
Kraj kolovoza car je u lovu kod Fiumedinisija dobio jak napadaj groznice. Krajem rujna činilo se da mu se stanje poboljšalo, ali Henrik VI. umro je 28. rujna 1197. u Messini u 32. godini. Vjerojatno je ipak umro od malarije od koje se vjerojatno razbolio još za vrijeme opsade Napulja 1191. Kružile su također i glasine da ga je dala otrovati žena Konstanca.
Konstanca je muža prvo dala pokopati u Messini. Od zarobljavanja Rikarda Lavljeg Srca Henrik je bio izopćen iz Crkve, stoga je nastojala da papa ukine to izopćenje. To je učinio papa Inocent III. godine 1198. Vjerojatno početkom svibnja 1198. Henrik VI. pokopan je u porfirnom sarkofagu u katedrali u Palermu.
U svojoj oporuci, čiji sadržaj je doduše poznat samo preko izvješća pape Inocenta III., car je odredio da područja u srednjoj Italiji pripadnu papi kako bi njegova sina Fridrika okunio za cara. U slučaju da Fridrik i Konstanca umru bez potomstva Sicilsko Kraljevstvo pripalo bi papi.
Vladarska praksa Henrika VI.
Henrikova vladavina bila je obilježena stalnim putovanjima. Kao mjesta boravka car je prije svega birao biskupije i kraljevske posjede. Pri tom se više zadržavao na kraljevskim, nego na crkvenim posjedima.