Joe_Strummer
The Clash 1976-1986
101ers su, bez većih uspeha, opstajali do 3. aprila 1976, kada je Strummer prvi put uživo video Sex Pistolse, tada predgrupu 101ersa i, oduševljen njihovim nonkonformizmom i direktnošću, poželeo da bude deo nadolazećeg pank pokreta. Sa gitaristom Mickom Jonesom, i basistom Polom Simononom (Paul Simonon) iz benda London SS, londonske verzije New York Dollsa osniva The Clash (Sudar, Okršaj). Pridružuju im se bubnjar Terry Chimes (poznat i pod pseudonimom Tory Crimes) i, zakratko, gitarista Keith Levene. Prvi koncert održali su u Šefildu 4. jula 1976. Uz Pistolse, Ramonese i The Damned, postaju jedni od lidera pank pokreta. Nasuprot destruktivnom nihilizmu Sex Pistolsa, Clash su predstavljali konstruktivnu i pozitivističku stranu pank roka. Strummer dobija priliku da kroz eksplicitne tekstove o društvenim problemima kao što su nezaposlenost, policijska represija, militarizam i rasni sukobi širem auditorijumu predstavi svoja levičarska ubeđenja. Bio je povezan sa Anti-naci ligom (Anti-Nazi League) a Clash su aktivno učestvovali u kampanji Rok protiv rasizma (Rock Against Racism). 25. januara 1977 potpisuju ugovor sa izdavačkom kućom CBS, za koju 8. aprila 1977 izdaju prvi album, nazvan jednostavno "The Clash". U to vreme nastaje poslovica "Pank je umro onog dana kada su Kleš potpisali za CBS", koju je skovao Mark P., urednik fanzina "Sniffin' Glue" ("Duvanje lepka"), potcrtavajući raskorak između revolucionarne pravovernosti panka i visokokomercijalnog šou biznisa oličenog u CBS-u. Uoči izlaska albuma, bend napušta Teri Čajms, a zamenjuje ga Topper Headon (pravo ime Nicholas Bowen Headon), čime je kompletirana najpoznatija postava Clasha. Slede turneje i međunarodni uspeh. Posle drugog albuma, "Give 'Em Enough Rope" iz 1978, od strane ortodoksne pank publike čuju se prve kritike na račun "preproduciranosti" i "upeglanosti" ovog izdanja, kao i odstupanja od originalnog pank zvuka. Odbacujući ovakve optužbe kao besmislene, Strummer je izjavio: Na trećem albumu, "London Calling" iz 1979, Clash se još više udaljavaju od prvobitnog muzičkog izraza i, pored već postojećih rege uticaja u svoje pesme ubacuju elemente rokabilija, džeza, soula, ska muzike i fanka. Ovo otvaranje ka različitim muzičkim uticajima donosi im veliku popularnost širom sveta, a "London Calling" biva proglašen, prema mnogim anketama, jednim od najboljih rokenrol albuma svih vremena. Paralelno sa muzičkim uspehom, Džo Stramer i kolege iz benda postaju čuveni i po učestalim sukobima sa zakonom. Poznat je slučaj kada je Stramer na koncertu u Hamburgu gitarom udario u glavu nasilnog mladića u publici, nakon čega je priveden. Ovaj incident emotivno ga je pogodio i uzdrmao njegovu veru da muzika može promeniti svet na bolje. Na četvrtom, trostrukom albumu "Sandinista!" iz 1980 bend nastavlja da eksperimentiše, pa su primetni uticaji hip hopa, daba, svinga i drugih muzičkih pravaca. I pored komercijalnog uspeha albuma "Combat Rock" iz 1982, međuljudski odnosi unutar Kleša nezadrživo kreću silaznom putanjom i iz grupe iste godine, zbog problema sa drogom, biva izbačen Topper Headon, a sledeće, 1983, zbog sukoba sa Strummerom i menadžerom Bernie Rhodesom, i Mick Jones. Iako je isključivanje glavnog gitariste i kompozitora praktično značilo kraj benda, Strumer i Simonon nastavljaju rad pod imenom Kleš sa gitaristima Nickom Sheppardom i Vinceom Whiteom i bubnjarem Peteom Howardom. U ovoj postavi 1985 snimaju album "Cut the Crap", komercijalno najneuspešniji i gotovo neprimećen od publike i kritike. Budući u dubokoj ličnoj krizi zbog smrti roditelja i fijaska benda, Džo Stramer početkom 1986 raspušta Kleš.