Ahmed_ar-Rifa'i
- Alevijska Tajna.
=== ”O moj predvodniče, šejhu moj ti si Kutb!” a on, mubarek, mu reče: ”Ostavi na miru i oslobodi kutbijjeta svog šejha!” A murid zavika: ”Pa ti si onda Gavs!” a on reče: ”Ne tvrdi svome šejhu Gavsijjet!” === ''Hazreti Šejh Abdul Vehhab Ša'rani kaže: ”Što se mene tiče, ja smatram da su te njegove riječi bile dokaz da je on mubarek bio prešao i prevazišao sve te evlijanske mekame i odnose, jer kutbijjet i gavsijjet je poznati mekam, a onaj ko je sa Allahom i uz Allaha, njegov mekam je nepoznat, jer On ima mekam u svim mekamima, a Allah najbolje poznaje svačije stanje i položaj.” U njegovo doba bila je jedna osoba koja ga je stalno negirala i kritikovala blamirajući ga u Ummi Ubejdi. Kad god bi ta osoba susrela nekog hazreti Pirovog murida, rekla bi: Ponesi ovo pismosvome šejhu” A kad bi ga otvorio, Sejjid Ahmed Rifai, našao bi u njemu razna etiketiranja pogrdna kao štosu: ”Mulhide, batalijo, zindiče, bezbožniče, lažljivče, krivovjerniče i sl.” Sejjid Ahmed Rifai uvijek bi rekao: ”Onaj ko ti je dao ovo pismo je izrekao istinu” A ona bi izaslaniku uvijek dao novčić i redovito mu dovu činio: ”Allah ti zbog mene hajr darovao. Ti si sebeb za sticanje mje vlastite dobiti” Kada se taj antagonizam njegovog idejnogprotivnika oduljio, a od toga nije bilo učinka, a niti uspijeha, ovaj čovjek lično krenu u susret Ahmedu Rifaiju. Kada je došao blizu Ummi Ubejde desi se kod njega čudan hal. Sa svoje glave skide turban, uze svoj ogrtač pa ga sveza sebi oko pojasa, a onda tu pregaču dade jednom čovjeku koji mu je bio u pranji u ruke i naredi mu da ga vodi kao hajvanče kod Ahmeda Rifaija. Kada je čovjek doveo ovoga kod hazreti Pira, Ahmed Rifai mu reče: ”Šta ti je trebalo da to činiš brate moj?” Protivnik Sejjid Ahmeda mu tada reče: ”Moj postupak prema tebi” Sejjid Ahmed Rifai, kadesallahu sirrehu, mu je rekao: ”Nema ništa zlo, sve je dobro što Allah daje moj brate. Preporučujem ti da se i ti podervišiš i da uzmeš srčani ahd (bejat)” Čovjek se poderviši na ruke Sejjida Ahmeda Rifaija i postade njegov vjerni murid do smrti. Hazreti Pir, Ahmed Rifai, radijallahu anhu, bi često ponavljao: ”Rob neće, a niti može postići srčanu čistoću sve dok u njegovim prsima postoji opakosti, zlobe, zločudnosti, podmuklosti, odvratnosti, i druge ružne grdobe prema prijatelji i prema neprijatelju, a niti bilo kojem stvorenju Svevišnjeg Allaha. Tu spada osobno prijateljstvo prema divljači, kamenjaru, pustinji, džunglama, pticama i onima u njihovim skrovištima, kada se svi oni neće bojati i bježati od tebe i tada će ti se objelodaniti tajna Ha Mim-a” Jednog dana dovedoše Hazreti Piru jednog velikana teško bolesnogda bi mu hazreti Rifai dovu učinio za ozdravljenje. Ovaj čovjek je ostao više dana u tekiji, a da Ahmed Rifai nije obraćao pažnju na njega. Mujezin mjesne džamije, Jakub, inače jedan od šejhovih halifa, reče: ”O Sejjide, kad češ dovu učiniti za ovog bolesnika?” Šejh reče: ”Jakube, tako mi nedokučivosti Nedokučivog, Ahmedu se svaki dan ispuni stotinu želja, a da ni za jednu dovu ne učinim” Mujezin Jakub reče: ”O Sejjide, nek bude tvoja jedna dova za ovog sirotog bolesnika” Šejh reče: ”Nije časno ni pristojno da ja budem nepristojan, pa da ja imam svoju volju, a Allah svoju volju.” Zatim reče: ”Nije onako kako se obično smatra, zaista stvaranje i dirigovanje je vlasništvo Svevišnjeg blagoslovljenog Gospodara svjetova” Zatim je nastavio rekavši: ”O, Jakube! Jedan derviš, miskin koji je u halovima derviškim, kada nešto zaište – dovu čini za nešto pa mu se udovolji, a što mu je inače određeno i dosuđeno,on za jednu deredžu u svom mekamu i časti padne naniže.” Jakub tada reče: ”Pa svako poslije namaza dovu čini, vidim i tebe da to radiš i da Svevišnjeg dozivaš” Ahmed Rifai tada reče: ‘Ta dova svakodnevna poslije namazaje osobno izvršavanje Božije naredbe, to je robovanje, a dove za posebne želje i potrebe, svojevoljne, imaju posebne uslove od namaskih dova” Ali nakon dva dana iza ovog razgovora bolesnik je ozdravio. Šejh Ahmed El-Hanziri Ed-Darir, kadesallahu sirrehu, se želio susresti sa Šejhom Ahmedom Rifaijem, kadesallahu sirrehu, i da se s njim upozna. Krenuvši na put dospio je do njegove mubarek tekije u Berijji. Nije ga zatekao pa je odlučio da zanoći i prespava kod njega. Njegov hizmećar u tekiji mu reče: ”Ti ne možeš prespavati ovdje od straha od stvari koje se ovdje noću dešavaju.” Šejh Hanziri reče: ”Ostaću, u Allaha se uzdam” On dalje pripovijeda: ”Kada je nastupilo jacijsko doba, lavovsko rikanje je počelo pred vratima tekije sa grebanjem na željezna vrata tako jako da sam ih svakog časa očekivao da će da uđu u prostoriju. Moji svi zlgobovi su se tresli od straha da sam pomislio da će se svi rastrgati i razaletiti. Govorilo se da on (Ahmed Rifai) druguje sa lavovima i da ga oni traže. Ja sam imao osjećaj da će provaliti i da će me rastrgati. U tom očekivanju i strahu osjetio sam da je neko sjeo pored mene, pa mi reče: Ovo je mubarek noć, ”zašto ne učiš Kur'an, ja ću učiti s tobom”. Ja mu rekoh ”da učiću”. Mi smo tada proučili suru Nahl i suru Nedžm, pa kada se približi izlazak zore, ovaj čovjek mi donese dvije pogače i dvije posude. U jednoj posudi bijaše kajmakli mlijeko, a u drugoj med. To sam ja sve pojeo, dobro se najeo i jako dobro osjećao. Kada se zora pojavi onaj čovjek nestade. A onda mi dođe hizmećar tekije pa mi reče: ”Stalno si mi bio na umu jer dosad niko nije ovdje u ovoj prostoriji mogao prespavati osim našeg šejha”- Ja njemu ispričam šta sam tu noć doživio, a on mi reče: ”Onaj što je učio Kur'an s tobom i što ti je donio jelo, to je moj Sejjid Ahmed Rifai” Jednog petka, Hz. Rifai je spavao i probudio se u vrijeme namaza. Međutim mačka je spavala na njegovom ogrtaču. Tražio je od svoje žene makaze, odrezao dio svoga ogrtača gdje je mačka ležala, ustao i otišao na namaz. Kada se je vratio, mačka je bila budna i otišla, pa je tražio od svoje žene konac da prišije ogrtač. Kada je vuidio da svoju ženu da je nezadovoljna onim što je učinio sa svojim ogrtačem, rekao je: «Ne brini, ništa osim dobra se nije desilo i ja nisam zabrinut zbog ovoga, ovo je bilo dobro djelo». Jednom je Ahmed Rifai proveo četrdeset dana u divljini brinući o leproznom psu. Kada se vratio i bio upitan zašto je proveo toliko vremena brinući o prljavoj životinji, on je odgovorio: «Kada umrem i sretnem svoga Stvoritelja, šta ću reći ako me pita zašto nisam pomogao Njegovom stvorenju»? Ahmed Rifai je posjedovao mnoge vrline. On bi uvijek opraštao loša djela (koja su njemu učinjena), hranio je gladne, oblačio siromašne, posjećivao bolesne i išao na džennaze. Sjedio je sa siromašnim ljudima i nije bio ohol prema siromašnima. Hz. Pir je često stajao i razgovarao s njima. Bio je strpljiv u bolu. Davao je dobar savjet svojim neprijateljima i pozdravljao bi ih kad bi ih sreo. Čistio je džamiju svojim vlastitim rukama. Ako bi ljudi bili tužni i Hz. Rifai bi bio tužan, a ako bi bili sretni i on bi bio sretan. Kada je govorio mladim ili starijim ljudima, govorio bi sa poniznošću i poštovanjem. Nije se smijao naglas, već lagano. Kada je išao putem, oborio bi pogled. Nije gledao ni desno ni lijevo, nego pravo ispred sebe, nije ga bilo briga šta drugi ljudi rade. Hz. Rifai bi slao hranu u kuće siromašnih i brinuo je o bolesnima. Također je brinuo o siročadi kao da im je otac. Na kraju svakog namaza je učio Ayet-i Kursijju. Kada je išao putem, uvijek bi učio Fatihu. Stalno je bio pod abdestom. Ako bi njegovi muridi bili u nekoj potrebi, on bi se za njih pobrinuo. Pio je vodu u tri gutljaja i nosio zakrpljen ogrtač. Ni u jednom sijelu nije htio da sjedi u pročelju, a niti na serdžadi iz poniznosti i skromnosti koju je posjedovao. Sasvim je malo i tiho govorio. Govorio je: ”Naređena mi je šutnja” Šutio bi dok ljudi ne bi rekli: ”On zaista ne govori” a kada bi govorio gasio bi žeđ slatkoćom svoga govora. Odbacio je svoj nefs i bio ponizn prema ljudima jer nije imao potrebe za njihovim imecima i počastima. Bijaše blage naravi, lagane opksrbe, lijepe ćudi, plemenite duše, lijepog ophođenja, veselo se smijao… U njemu su bile skupljene sve najplemenitije odlike ahlaka. Njegovo znanje Bio je fakih, alim, poznavalac i hafiz Kur'ana, majstor u tedžvidu, muhaddis, mufessir. Imao je najveće idžazetname i diplome. Poučavao je ljude sunnetu Poslanika, sallallahu alejhi ve sellem, naređujući dobro i odvraćajući od zla. Kada bi izrekao riječ, argumentirao bi je najpouzdanijim dokazima, održao bi riječ, a govor mu se nikad nije razlikovao od djela. Preseljenje Jakub El-Hadim, radijallahu anhu, prenosi sljedeće: Kada se Sejjid Ahmed Rifai, radijallahu anhu, smrtno razbolio, ja mu rekoh: ”Hoće li se pojaviti mlada ovog puta” (vjerovatno mislivši na Muhammeda, sallallahu alejhi ve sellem), a on reče: ”Da.” Ja upitah: ”Zašto?” A on mi reče: ”Pojavile su se novosti, pa sam ih kupio za ervahe moje, to je jedan veliki belaj koji je bio krenuo svijetu pa sam ga preuzeo na sebe i otkupio za ostatak ovog mog života pa pošto sam to otkupio onda sam lica te pojave smrskao i omlatio o zemlju” Tada je zaplakao, pa reče: ”Oprosti, oprosti Gospodaru i učini da sva stradanja i belaji budu na meni umjesto na ovim stvorenjima.” Šejh je bolovao trbušnu bolest, svaki dan je imao proljev, koliko je Allah htio, to je trajalo oko jednog mjeseca. Njegovi ihvani i ahbabi ga upitaše otkuda to toliko, a nije jeo ni pio ništa već dvadeset dana. On na to reče: ”Ej braćo moja! Ovo moje meso – tijelo se uklanja i čisti. Već je svo meso otišlo, pa je još samo za danas ostal srž koštana, a sutra putujem Allahu Svevišnjem” A onda, kako je i rekao, u dva-tri navrata izbacio je iz sebe neku bijelu sadržinu i tada je stao proljev. Uputio se Allahovoj milosti podnevskom vaktu, dana 12. Džumadel ula 578. Godine po hidžri u 42. danu svoje bolesti. Zadnje su mu riječi bile kelime-i Šehadet. Pokopan je u Ummul-ubejdi u svom poznatom mubarek turbetu. Imao je dug život, 66 godina ispunjenih znanjem i radom, zikrom i opominjanjem. Bijaše napustio dunjaluk, ne bijaše zaražen njime, niti dunjaluk sa njim, zbog svog zuhda i pobožnosti. Neka je Allah zadovoljan s njim, njegovim čistim prethodnicima i dobrim sljedbenicima i nama, zajedno sa njima i sa svim muslimanima…''