cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elektrokemija
Spontanost odvijanja redoks reakcija
Spontana elektrokemijska reakcija (negativna promjena Gibbsove energije), može se koristiti za proizvodnju električne struje, ako se odvija u elektrokemijskoj ćeliji. Ovo je osnova svih baterija i gorivih ćelija. Na primjer, plinoviti kisik (O2) i vodik (H2) reagiraju u gorivoj ćeliji dajući vodu i energiju u obliku topline i električne energije.
Obrnuto, elektrokemijske reakcije, koje nisu spontane, mogu se odvijati ako se ćeliji dovede vanjska struja dovoljno jakog napona. Tipičan primjer je elektroliza vode, pri čemu nastaju plinoviti vodik i kisik.
Veza između ravnotežne konstante, K, i Gibbsove slobodne energije izražava se kao:
Sređivanjem izraza dobije se relacija između standardnog elektrodnog potencijala i ravnotežne konstante
Kada se u gornju jednadžbu uvrste sve konstante (R=8,314 J/mol K; F=96485 C/mol i T=298,15 K), te se prirodni logaritam svede na dekadski, dobije se:
Nernstova jednadžba
Standardni potencijal elektrokemijske ćelije zahtjeva standardne uvjete(c = 1M, tj. a = 1) za sve reaktante. Kada se koncentracije reaktanata razlikuju od standardnih uvjeta, potencijal članka će se razlikovati od standardnog potencijala. U 20. stoljeću, njemački kemičar Walther Hermann Nernst predložio je matematički model za određivanje utjecaja koncentracije reaktanta na elektrokemijski potencijal članka. Na kraju 19. stoljeća Josiah Willard Gibbs formulirao je teoriju pomoću koje je moguće predvidjeti je li kemijska reakcija spontana, temeljenu na slobodnoj energiji
Gdje je ΔG promjena slobodne Gibbsove energije, T je apsolutna temperatura, R je standardna plinska konstanta (8,3145 J/Kmol) i Q je reakcijski koeficijent. Glavni Gibbsov doprinos jest formaliziranje razumijevanja efekta koncentracije reaktanta na spontanost reakcije. Polazeći od Gibbsovog rada, Nernst je proširio teoriju kako bi uključio doprinos električnog potencijala na nabijene vrste. Kao što je pokazano u prethodnom poglavlju, promjena slobodne Gibssove energije za elektrokemijsku je ćeliju povezana sa potencijalom ćelije. Zbog toga, Gibbsova teorija postaje:
Gdje je n broj elektrona/mola produkta, F je Faradayeva konstanta (kulon/mol), a ΔE je potencijal ćelije
Arhimedov zakon
Način otkrića
Zbog malog volumena zlatne krune praktično bi bilo teško izmjeriti porast nivoa istisnute vode u posudi. Ali princip hidrostatskog tlaka (vidi sliku), danas poznat kao Arhimedov zakon i opisan u njegovoj raspravi O plutajućim tijelima, mogao je poslužiti u rješavanju ovog problema. Po njemu, masa istisnute tekućine razmjerna (proporcionalna) je njenom obujmu. Znači ako dva tijela iste mase, a različitog obujma, uronimo u tekućinu tijelo većeg obujma istiskuje više tekućine, trpi veći uzgon i postaje lakše od tijela manjeg obujma i vaga više nije vodoravna. Ovim je dokazano da tijelo većeg obujma (zlatna kruna) ima manju gustoću (zbog dodanog srebra).
NGC 1147
NGC 1147 je jedan do danas nepotvrđeni objekt u zviježđu Eridanu. Sva promatranja poslije nisu na tom položaju uočila nikoji objekt.
Elektrokemija
Nernstova jednadžba
Na poslijetku, Nernst je jednadžbu podijelio količinom prenešenog naboja (nF) te tako došao do novog izraza koji sada nosi njegovo ime:
ΔE = ΔE° – (RT/nF) × ln(Q)
Uz standardne uvjete (T = 298 K) i uvrštavanjem standardne plinske konstante (R = 8,3145 J/Kmol), Nernstova se jednadžba može izraziti i u logaritamskom obliku:
ΔE = ΔE° – (0,05916V/n) × log(Q)
Koncentracijski članci
Koncentracijski članak je elektrokemijski članak koji sadrži dvije elektrode od istog materijala, elektroliti dva polučlnaka sastavljeni su od istih iona, no koncentracije elektrolita dva polučlanka se razlikuju. Primjerice, elektrokemijski članak gdje su dvije bakrene elektrode uronjene u dvije otopine bakrova(II)sulfata čije su koncentracije 0.05M i 2.0M i koje su povezane solnim mostom. Ovakav tip članka proizvodi potencijal koji se može predvidjeti Nernstovom jednadžbom. Na obje elektrode događaju se iste kemijske reakcije (iako se reakcija na katodi događa u obrnutom smjeru)
Cu2+(aq) + 2 e- → Cu(s)
Le Chatelierovo načelo govori kako će s porastom koncentracije Cu2+ iona redukcija biti preferiranija reakcija. Redukcija će se događati u odjeljku članka gdje je koncentracija viša, a redukcija u odjeljku članka niže koncentracije.
Sljedeći dijagram opisuje spomenuti članak:
Cu(s) | Cu2+ (0.05 M) || Cu2+ (2.0 M) | Cu(s)
EMF članka može se izračunati Nernstovom jednadžbom:
E = E° - (0,05916V/2) log ( [Cu2+]razrijeđeno/[Cu2+]koncentrirano )
E = 0 - (0,05916V/2) log (0,05/2,0) = 0,0474V
ili:
E = 0 - (0,0257V/2) ln (0,05/2,0) = 0,0474V No potrebno je uzeti u obzir da je ovaj rezultat približno točan, jer je reakcijski koeficijent definiran preko ionskih aktiviteta koji se mogu aproksimirati iz koncentracija, kako je izračunato ovdje. Nernstova jednadžba igra važnu ulogu u razumijevanju električnih efekata u stanicama i organelima. Takvi efekti uključuju živčane sinapse te srčani ritam, kao i mirujući potencijal somatskih stanica.
Baterije
Baterija je sastavljena od nekoliko ćelija, a koristi se za opskrbu električnom energijom koja je kemijski uskladištena. Izraz baterija često se krivo koristi kako bi se opisala samo jedna ćelija. U bateriji, ćelije su obično žice spojene serijski kako bi omogućile što veći napon, ali su ponekad spojene i paralelno, kako bi se omogućila što viša struja. Baterije su optimizirane da proizvode konstantnu električnu energiju što je dulje moguće. Iako su ćelije o kojima je bilo govora prije korisne u teoretske svrhe te laboratorijske eksperimente, veliki unutarnji otpor slanog mosta čine ih vrlo neprikladnim baterijama. Komercijalizirane su razne alternativne baterijske tehnologije, o čemu slijedi više.
Suhi članak
Suhe ćelije nemaju tekući elektrolit, već koriste vlažnu elektrolitnu pastu. Cink - ugljik Leclancheova ćelija dobar je primjer suhe ćelije kod koje je anoda posuda od cinka okružena tankim slojem manganovog dioksida i vlažne elektrolitne paste amonijevog klorida i cinkovog klorida pomiješane sa škrobom. Katoda ove ćelije je ugljikova poluga umetnuta u elektrolit, najčešće smještena u sredini.
Guberevac (Sopot)
Guberevac je naselje u opštini Sopot u Gradu Beogradu. Prema popisu iz 2002. bilo je 646 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 755 stanovnika).
Elektrokemija
Suhi članak
Napon postignut cink – ugljik baterijom je oko 1,5 V.
Živina baterija
Ova baterija pojavila se ranih 1940-tih. Živina baterija ima mnoge primjene u medicini i elektronici. Baterija se sastoji od čelične posude cilindričnog oblika koja služi kao katoda, dok je amalgamirana cinkova anoda okružena jakim lužnatim elektrolitom i pastom cinkova oksida i živa(II)oksida.
Olovno-kisela baterija
Olovna kisela baterija koristi se u automobilima, a sastoji se od seta šest identičnih ćelija posloženih serijski. Svaka ćelija ima olovnu anodu i katodu napravljenu od olovo dioksida pakiranog u metalne diskove. Katoda i anoda uronjene su u otopinu sulfatne kiseline koja služi kao elektrolit.
Guberevac (Sopot)
Geografija
Guberevac se nalazi oko 10 kilometara severozapadno od Sopota. Selo se nalazi na ripanjskoj površi, koja je jako raščlanjena, zbog čega je selo razbijenog, gotovo starovlaškog tipa. Glavniji su izvori: Pruten, Točak, Bezdan i Dobrica. Delovi su seoskog atara: Gomilice, Vrbovac, Preki Gaj, Vrtače, Umka, Bojišta, Bodoljin, Navrci, Borovik, Mačije Rupe, Ravni Rit, Zlatara, Selica, Suvodol, Ornice, Glavčine, Lovenjak, Stublo, Poljane, Krušik i Buk.
Elektrokemija
Olovno-kisela baterija
Polureakcije olovne kisele baterije:
Guberevac (Sopot)
Geografija
Selo se deli na: Staro Selo, Glavicu, Dubrave, Rt, Reku, Ševarice i Todorovićski Kraj.
Elektrokemija
Litijska punjiva baterija
Umjesto vodenog elektrolita ili vlažne elektrolitne paste, baterije krutog stanja koriste kruti elektrolit. Litijeve polimerne baterije primjer su takvih baterija: grafitna poluga služi kao anoda, dok je poluga litijevog kobaltata katoda, a polimer, nabubren zbog litijevih soli, dopušta prolaz iona te služi kao elektrolit. U ovoj ćeliji ugljik u anodi reverzibilno može prijeći u litij-ugljikovu slitinu. Kod pražnjenja, litijevi ioni spontano napuštaju litij kobaltatnu katodu i putuju kroz polimer u ugljikovu anodu stvarajući slitinu. Upravo je tok pozitivnih litijevih iona električna struja baterije. Puneći ćeliju, litij prestaje činiti slitinu i putuje natrag na katodu. Prednost ovakvih vrsta baterija je da litij ima visoku negativni standardni redukcijski potencijal. Također, litij je lak metal pa je zbog toga potrebno manje litija da bi se proizveo 1 mol elektrona. Litijeve baterije imaju široku primjenu u prijenosnim elektronskim uređajima zbog visoke gustoće skladištenja energije i zbog toga što se mogu puniti. Ova tehnologija mogla bi se primjeniti u budućim automobilnim aplikacijama, sa novim materijalima kao što su željezovi fosfati i litijevu vanadati.
Protočna baterija
Većina baterija sadrži sav elektrolit i elektrode unutar jednog kućišta. Protočna baterija je neobična zbog toga što je glavnina elektrolita, uključujući i otopljene reaktivne vrste, smještena u različitim odjeljcima. Elektroliti se pumpaju kroz reaktor koji sadrži elektrode, kada se baterija puni ili prazni. Zato što su elektrode očuvane, a elektrolit izgara, "protočnu bateriju" je bolje opisati kao reverzibilnu gorivu ćeliju. Ovakav tip baterija obično se koristi za pohranjivanje velikih količina energije (kWh – multi MWh). Od nekoliko tipova koji su razvijeni, neke su trenutno od komercijalnog interesa, uključujući i željezo/krom protočnu bateriju, vanadij redoks bateriju i cink – brom protočnu bateriju.
Guberevac (Sopot)
Istorija
Guberevac je starije naselje. U ataru ovoga mesta, kao i u okolini, nailazilo se na tragove prošlosti, koji pokazuju da je ovde moralo i mnogo ranije postojati neko naselje. Pisanih podataka o ovome selu imamo tek iz početka 18. veka. Na karti iz doba austrijske vladavine (1718-1739. g) Guberevac je ubeležen kao naseljeno mesto pod imenom Kubrowze.
Elektrokemija
Gorive ćelije
Da bi se unaprijedila proizvodnja električne struje, razvijene su tzv. gorive ćelije u kojima je sagorijevanje zamijenjeno elektrokemijskim metodama. Princip rada gorivih ćelija ne razlikuje se previše od rada ostalih baterija, osim što je potrebno konstantno obnavljanje potrošenih reaktanta.
Guberevac (Sopot)
Istorija
Po predanju prve kuće bile kod groblja, a tu je u blizini „Madžarsko groblje“. Za vreme Turaka u selu je živeo beg koji je bio vrlo star. Stanovništvo nije moglo podnositi zulume i nepravdu i zbog toga najveći deo napusti selo i pođe „preko“ (Banat). Na putu neke porodice zadrži „dobri beg ošljanski“ i naseli ih u Ošljane, odakle kasnije presele u Grbolju, današnju staru Vinču, i to su prvo doseljenici koji su osnovali današnju Vinču (srez vračarski). Ostali su prešli „preko“ (Banat). Neke su se porodice kasnije vratile u Guberevac, a neke su ostale.
Barbital
Barbital je organsko jedinjenje, koje sadrži 8 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 184,193 Da.
Woodbury, New Jersey
Vudberi je grad u američkoj saveznoj državi Nju Džerzi. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 10.174 stanovnika.
Guberevac (Sopot)
Istorija
Kao najstarije porodice smatraju se: Bosankići, Nenadovići i Ćosići. Ćosići pričaju da su njihove porodice ostali u beogradskoj Vinči, gde i danas imaju rođake. U stare porodice ubrajaju se i Jakovljevići starino od Užica, Čopići starinom iz Hercegovine. Ostale porodice kasnije su došle.
Woodbury, New Jersey
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 10.174 stanovnika, što je 133 (1,3%) stanovnika manje nego 2000. godine.
Guberevac (Sopot)
Demografski podaci
U naselju Guberevac živi 530 punoletnih stanovnika, a prosečna starost stanovništva iznosi 46,1 godina (45,4 kod muškaraca i 46,8 kod žena). U naselju ima 227 domaćinstava, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 2,85.
Ovo naselje je u velikim delom naseljeno Srbima (prema popisu iz 2002. godine), a u poslednja tri popisa, primećen je pad u broju stanovnika.
Elektrokemija
Gorive ćelije
Primjer najpoznatije gorive ćelije, je kisik-vodik ćelija, u kojoj su dvije inertne elektrode (porozne elektrode od nikla i niklovog oksida) uronjene u otopinu elektrolita (npr. vrući kalijev hidroksid), dok se u katodni i anodni prostor uvode plinoviti vodik i kisik.
Polureakcije koje opisuju navedenu gorivu ćeliju su:
Anoda: 2H2(g) + 4OH-(aq) → 4H2O(l) + 4e-
Katoda: O2(g) + 2H2O (l) + 4e- → 4OH-(aq)
Ukupna reakcija: 2H2(g) + O2(g) → 2H2O(l)
Ukupna reakcija je identična reakciji sagorijevanja vodika. Oksidacija i redukcija se odvijaju odvojeno na anodi i katodi. Ovaj proces je sličan procesu koji se odvija u ćeliji za mjerenje standardnog redukcijskog potencijala, gdje elektroda ima dvije uloge: da djeluje kao električni vodič čime osigurava površinu potrebnu za razgradnju molekula na atome prije prijenosa elektrona. Ovakve osobine imaju elektrode od platine, nikla i rodija, a nazivaju se elektrokatalizatori.
Korozija
Korozija, u širem smislu, podrazumijeva raspadanje materijala (npr. trošenje metala) pod određenim uvjetima, uslijed odgovarajuće kemijske (elektrokemijske) reakcije uz nastajanje korozivnih produkata. Korozija koja se često susreće je korozija željeza, a javlja se u formi crvenkaste hrđe. Drugi oblici korozije su npr. crna patina na srebru i crvena ili zelena patina na bakru i njegovim legurama, kao što je bronca. Za saniranje/ uklanjanje posljedica korozije te zamjenu korodiranih metala, potroši se više milijardi dolara svake godine, u svijetu.
Korozija željeza
Da bi došlo do pojave hrđe, željezo mora biti u kontaktu sa kisikom i vodom. Kemijske reakcije koje se odvijaju tijekom ovog procesa su relativno složene i nisu u potpunosti objašnjene. Međutim, pretpostavljeni mehanizam korozije željeza odvija se na sljedeći način:
>
Korozija željeza se dešava u kiselom mediju, pri čemu H+ ioni (tj. karbonatna kiselina) nastaju reakcijom ugljikovog dioksida iz atmosfere s vodom. Nastali Fe2+ ioni (iz gornje jednadžbe) se dalje oksidiraju: Uz nastajanje hidratiziranog željezo(III) oksid, poznatog kao hrđa. Količina vode u hidratiziranom željezo(III) oksidu varira, zbog čega je predstavljen formulom Fe2O3 .xH2O. Kada počne transfer elektrona i iona uspostavlja se električni krug. Ako se željezo nalazi u elektrolitnom mediju (npr. u slanoj vodi) oksidacija, odnosno korozija se ubrzava.
Korozija aluminija
Aluminij, kao i neki drugi metali (npr. titanij), u kontaktu sa zrakom trenutno stvaraju tanki sloj/ film oksida na svojoj površini, a proces se naziva pasivacija. Nastali sloj oksida je kompaktan i štiti metal od daljnje korozije. Ovakvi metali se upotrebljavaju za izradu određenih konstrukcija u kojima je zaštita od korozije jako bitan faktor. Željezov(III) oksid, za razliku od aluminijevog oksida, ne stvara kompaktnu prevlaku i stoga ne štiti željezo od daljnje korozije-oksidacije. Iz tog razloga željezo korodira sve dok se potpuno ne potroši.
Korozija plemenitih metala
Plemeniti metali, kao što su bakar i srebro, također polako vremenom korodiraju. Pri standardnoj temperaturi i tlaku, pod utjecajem vode i ugljikovog dioksida (iz zraka), na površini bakra se stvara zeleno-plava patina bakrov(II) karbonat. Na srebrnim novčićima ili posuđu koje je u kontaktu sa hranom koja ima visok sadržaj spojeva sumpora (kao npr. jaja) dolazi do pojave crnog sloja srebrovog sulfida. Zlato i platina su izrazito otporni na koroziju. Da bi došlo do njihove oksidacije moraju se izložiti utjecaju najjačih oksidansa, kao što je zlatotopka (kraljevska vodica, aqua regia).
Zaštita od korozije
Pojave anodnih područja (lokaliteta) na površini metala dovode do narušavanja njegove strukture. Dva su pristupa sprječavanju stvaranja anodnih lokaliteta:
Zaštita od korozije presvlakom
Sprječavanje pojave anodnih i katodnih područja na površini metala u praksi je nemoguće. Jedan od načina zaštite, uključuje presvlačenje metala nekim neprovodnim materijalom (izolatorom) ili bojom, čime se sprječava kontakt metala i elektrolita. Da bi se metal zaštitio, neprovodna prevlaka mora biti nanesena preko cijele površine metala. Ogrebotine na zaštitnoj presvlaci omogućuju kontakt metala ispod nje s korozivnom okolinom, pri čemu dolazi do korozije metala. Drugi način prevencije korozije presvlakom je tzv. pasivacija. Određeni metal ili legura, kao npr. željezo ili čelik, presvlači se tankim slojem kositra. Kositar brzo korodira stvarajući tanki film oksida koji sprječava njegovu daljnju koroziju, tj. pasivira ga. Zaštitni sloj kositra sprječava kontakt metala i elektrolita te ga na taj način štiti. Ako je sloj kositra ogreben, željezo postaje anoda i brzo korodira.
Anodna zaštita metala
Uobičajeni način zaštite metalne konstrukcije predstavlja povezivanje metala sa nekim drugim metalom koji se lakše oksidira. Na taj način, metal koji se štiti postaje katoda, te dolazi do sprječavanja korozije. Metal koji je spojen kao anoda s vremenom se troši i mora se mijenjati. Primjer anodne zaštite je zaštita željeznog brodskog trupa povezivanjem sa šipkama od cinka. Cink se lakše oksidira od željeza pa se u ovom slučaju ponaša kao anoda, a željezni trup kao katoda. Šipke od cinka se troše, pa se moraju periodično mijenjati. Za anodnu zaštitu se, osim cinka mogu upotrebljavati i drugi metali kao što je magnezij, međutim cink je najčešći zbog relativno niske cijene. Anodnom zaštitom se štite i cjevovodi, bilo da su pod zemljom ili iznad zemlje. Šipka od magnezija ili cinka se zakopava pored cijevi i veže žicom za dio cijevi koji je iznad zemlje. Na ovaj način cijev postaje katoda, što onemogućava njenu koroziju. Anodne šipke se mijenjaju periodično.
Elektroliza
Spontane redoks reakcije u običnoj bateriji (u npr. Daniellovom članku) daju elektricitet zbog razlike kemijskih potencijala katode i anode u elektrolitu. No, za elektrolizu je potreban vanjski izvor električne energije, za induciranje kemijske reakcije, a navedeni proces se odvija u elektrolitičkoj ćeliji.
Elektroliza taline natrijevog klorida
Talina natrijevog klorida se može elektrolizirati, pri čemu nastaju elementarni natrij i elementarni klor. U industriji se za navedeni proces koristi posebna ćelija, koja se naziva Downova ćelija. Ćelija je povezana s električnim izvorom struje, što omogućava gibanje elektrona od vanjskog izvora napona do elektrolitičke ćelije.
U Downovoj ćeliji se odvijaju sljedeće reakcije:
Navedenim procesom se mogu dobiti velike količine elementarnog natrija i klora, te on ima široku primjenu u elektrolitičkom presvlačenju minerala i metalurškoj industriji.
Elektroliza vode
Primjenom vanjskog izvora napona, procesom elektrolize vode, voda se razlaže na vodik (H2) i kisik (O2). Voda ne disocira spontano na vodik i kisik, budući da pri standardnim uvjetima Gibbsova slobodna energija navedenog procesa iznosi 474,4 kJ/mol (radi se o endotermnom procesu). Iz tog se razloga elektroliza vode provodi u elektrolitičkoj ćeliji, koja se sastoji od dvije inertne elektrode (obično platinske) uronjene u vodu, koje služe kao anoda i katoda u procesu elektrolize. Elektroliza počinje primjenom vanjskog izvora napona između elektroda u prisustvu elektrolita (npr. natrijevog klorida (c = 0,1M) ili sumporne kiseline (c = 0,1M)) ili dovođenjem iznimno velike količine napona (ukoliko se ne koristi elektrolit).
Razvijanje plinova uzrokuje nastanak mjehurića, koji se mogu vidjeti oko obje elektrode. Sljedeće polureakcije opisuju gore navedene procese:
Iako se u aparatu mogu koristiti jake kiseline, ukupna količina kiseline se ne mijenja tijekom elektrolize. Navedena reakcija se može odvijati na bilo kojoj vodljivoj elektrodi pri dovoljno visokim potencijalima, no platina katalizira nastanak i vodika i kisika, te omogućava primjenu manjih napona (~2 V ovisno o pH).
Elektroliza vodenih otopina
Elektroliza vodenih medija podrazumijeva slične procese kao u elektrolizi vode. No, radi se o složenijem procesu, jer se komponente otopine moraju analizirati preko polureakcija, neovisno o tome da li se radi o procesu oksidacije ili redukcije.
Elektroliza otopine natrijevog klorida
Prisustvo vode u otopini natrijevog klorida, mora se analizirati s obzirom na procese oksidacije i redukcije, koji se odvijaju na elektrodama. Obično elektrolizom vode nastaju plinoviti kisik (na anodi) i vodik (na katodi). Natrijev klorid disocira u vodi na Na+ i Cl– ione. Kation, koji je pozitivni ion, se može na katodi (-) reducirati u elementarni natrij, a anion, negativni ion, se može na anodi (+) oksidirati u elementarni klor.
Britanska funta
Britanska funta ili funta sterlinga, koja se odnosi na osnovnu novčanu jedinicu sterling predstavlja, predstavlja funtu, odnosno valuta of the Ujedinjenog Kraljevstva (UK).
Funta sterlinga je jedna od najčešće korištenih valuta u svijetu, zajedno s američkim dolarom, japanskim yenom, australskim dolarom i eurom. Predstavlja najvredniju monetu na svijetu.
U UK, u nastojanju da se izbjegne zabune s mjernom jedinicom za težinu, odnosno drugim valutama sa sličnim imenom, funta se formalno naziva funta sterlinga ili, jednostavno sterling. Slang izraz quid je također korišten kao neformalni naziv za britansku funtu. Sterling je izvorno bio naziv za srebrni penny, odnosno 1/240 funte. U moderno doba funta je zamijenila penny kao osnovnu novčanu jedinicu jer je inflacija postepeno smanjila vrijednost valute. Ono što je nekoć bilo srebrni peni danas ima kupovnu moć jedne moderne funte.
Podjela
Jedna funta se dijeli na 100 penija. Simbol za peni je "p"; zato se iznos od 50p često izgovara kao "pedeset pija" umjesto "pedeset penija".
Prije decimalizacije godine 1971, svaka funta je bila podijeljena na 240 penija — iako se često govorilo kako je podijeljena na dvadeset šilinga, svaki od kojih je vrijedio 12 penija. Simbol za šiling je bio "/" or "s" — ne od prvog slova riječi, nego od latinske riječi solidus. Simbol za peni bio je "d", od latinske riječi denarius. (Solidus i denarius su bili rimski novčići.) Podjela funte na 240 penija bila je korisna jer se funta mogla dijeliti na polovine, trećine, četvrtine, petine, šestine, osmine, desetine, dvanaestine, petnaestine, šestnaestine, dvadesetine, dvadesetčetvrtine, tridestine, četdesetine, četrdesetosmine, šezdesetine, osamdesetine i stodvadesetine. Decimalni sistem je manje fleksibilan, jer se funta može dijeliti jedino na polovine, četvrtine, petine, desetine, dvadesetpetine i pedesetine.
Poslije Decimalnog dana, vrijednost jednog penija bila je drukčija od prethodne vrijednosti. Prvih nekoliko godina nakon 1971, novi tip penija bio je poznat kao "novi peni". Novčići s denominacijama ½p, 1p, 2p, 5p, 10p and 50p su svi nosili oznaku NEW PENCE (or NEW PENNY ) sve do 1982, kada se natpis promijenio na ONE PENNY, TWO PENCE, FIVE PENCE itd.
Platežno sredstvo i regionalni problemi
Zakoni koji se odnose na platežno sredstvo su specifično složeni u UK. U Engleskoj i Walesu, novčanice izdane od Banke Engleske su zakonito platežno sredstvo, što znači da moraju biti prihvaćene prilikom isplate potraživanja. U Škotskoj i Sjeverna Irska, nijedna novčanica nije zakonito platežno sredstvo, i svaka banka koja izdaje banknote to čini u obliku vlastitih 'obveznica'. Škotske i sjevernoirske novčanice su nekad odbijene od strane prodavnica u Engleskoj. Škotske i sjevernoirske novčanice su također izgledom različite od engleskih novčanica. Kovanice u vrijednosti jedne funte se također razlikuje izgledom u odnosu na godinu kada su izdane; međutim, sve one su iskovane u Kraljevskoj kovnici novca i imaju istovjetnu vrijednost.
Priroda platežnog sredstva je još složenija u Škotskoj — samo kovanice od Kraljevske kovnice novca su zakonito platežno sredstvo, a čak je i upotreba manje vrijednih kovanica ograničena (kovanica od pet i deset penija su, na primjer, zakonito platežno sredstvo jedino u iznosima do pet funti). S druge strane su kovanice od jedne i dvije funte zakonito sredstvo plaćanja u neograničenim iznosima. To nije uvijek bio slučaj, jer su tokom drugog svjetskog rata škotske novčanice postale platežno sredstvo Zakonu o obrani valute iz godine 1939; taj status su izgubile 1. januara 1946.
Da stvar bude još kompliciranija, neke novčanice Banke Engleske su sve donedavno bile zakonito platežno sredstvo u Škotskoj i Sjevernoj Irskoj. Taj statu sus imale samo novčanice u vrijednosti ispod pet funti, pa kada je Banka Engleske godine 1985. povukla novčanicu od jedne funte iz opticaja, nijedna novčanica nije bila pokrivena ovom odredbom.
Sve kovanice u uobičajenom opticaju su zakonito platežno sredstvo u UK, isto kao i rijetko viđene kovanice od pet funti i dvadeset pet penija, tzv. "krunske" kovanice. Nekoliko zlatnih kovanica koje je izdala Kovnica su još uvijek zakonito platežno sredstvo, iako kao zlatne šipke imaju daleko veću vrijednost od nominalne, pa se nikada ne koriste u opticaju i umjesto toga ih skupljaju numizmatičari.
Gibraltar i otoci Guernsey, Jersey, Saint Helena, te Falklandski Otoci i Otok Man, koji nisu dio Ujedinjenog Kraljevstva, također izdaju vlastite novčanice, koje su doduše vezane uz sterling. Nijedna od regionalnih valuta nisu platežno sredstvo u Engleskoj i drugim regijama, ali su obično prihvaćene od velikih tvrtki i banaka. Doduše, nekad se naplaćuje provizija za promjenu.
Elektrokemija
Elektroliza otopine natrijevog klorida
Sljedeće polureakcije prikazuju navedene procese:
Reakcija 1 ima najnegativniji standardni redukcijski potencijal, pa je termodinamički najnepovoljnija (ne odvija se).
Iako je početna analiza točna, može se pojaviti utjecaj prenapona (overvoltage effect). Ponekad je potreban dodatni potencijal, iznad napona predviđenog za standardni potencijal ćelije (E°ćelije). To može ući u kinetička, a ne u termodinamička razmatranja. Dokazano je da je energija aktivacije za kloridne ione vrlo niska, što upućuje na lakše odvijanje reakcije oksidacije kloridnih iona u elemetarni klor. Pojednostavljeno rečeno, iako je primjenjeni potencijal dovoljan za odvijanje reakcije elektrolize, brzina reakcije je toliko spora, da se proces ne može završiti u razumnom vremenskom roku, pa se mora povećati vanjski izvor napona (prenapon).
Na kraju, reakcija 3 je povoljna i tom reakcijom redukcijom vode nastaju OH– ioni.
Ukupna reakcija za elektrolizu vodene otopine natrijevog klorida u skladu s gore navedenim razmatranjima glasi:
Ukupna reakcija pokazuje da se koncentracija kloridnih iona smanjuje, dok se koncentracija OH– iona povećava. Također nastaju i plinoviti vodik i klor, te vodena otopina natrijevog hidroksida.
Kvantitativna elektroliza i Faradayevi zakoni
Kvantitativnim aspektima elektrolize se 1834. godine bavio Michael Faraday. Faraday je također definirao termine poput elektrolita, elektrolize, te mnoge druge pojmove tijekom rada na kvantitativnoj analizi elektrokemijskih reakcija. On je također bio zagovornik 1. zakona termodinamike, tj. zakona o očuvanju energije.
Prvi Faradayev zakon
Faraday je provodio eksperimente vezane za električnu struju u ne-spontanim (prisilnim) procesima, te je zaključio da je masa produkata izlučenih na elektrodama proporcionalana vrijednosti struje, koja je prolazila kroz ćeliju, duljini vremenskog intervala u kojem je struja prolazila kroz sustav i molarnoj masi ispitivane tvari. Drugim riječima, količina tvari koja se izluči na svakoj od elektroda u elektrolitičkoj ćeliji direktno je proporcionalna količini elektriciteta, koji je prošao kroz ćeliju.
Ispod je pojednostavljena jednadžba prvog Faradayevog zakona:
Gdje je:
Drugi Faradayev zakon
Faraday je izveo zakone o elektrokemijskoj elektrodepoziciji metala iz otopine 1857. Formulirao je drugi zakon elektrolize na sljedeći način "the amounts of bodies which are equivalent to each other in their ordinary chemical action have equal quantities of electricity naturally associated with them." Drugim riječima, količine različitih elemenata, koje izluči jednaka količina elektriciteta su u omjeru njihovih ekvivalentnih masa.
Važan aspekt drugog zakona elektrolize je elektrolitičko presvlačenje, koje zajedno s prvim zakonom elektrolize ima značajnu primjenu u industriji (npr. za spriječavanje korozije kod metala).
Primjena elektrokemije
Postoje različiti vrlo važni elektrokemijski procesi i u prirodi i u industriji poput presvlačenja različitih predmeta metalima ili metalnim oksidima (npr. pozlaćivanje), te detekcija alkohola u krvi pijanih vozača preko redoks reakcije etanola. Generiranje kemijske energije procesom fotosinteze je također elektrokemijski proces, kao i proizvodnja metala poput aluminija i titana iz njihovih ruda. Pojedini mjerači šećera u krvi mjere količinu glukoze u krvi preko njenog redoks potencijala. Živčani impulsi u neuronima su bazirani na struji, koja nastaje gibanjem natrijevih i kalijevih iona unutar i izvan stanica, a određene životinje poput jegulje mogu generirati visoki napon iz određenih stanica, te na taj način mogu onesposobiti puno veće životinje.
Britanska funta
Trenutna vrijednost prema ostalim valutama
Funta se sada slobodno kupuje i prodaje na burzama širom svijeta pa njena vrijednost fluktuira (raste kada je mešetari kupuju, pada kada je prodaju). Tradicionalno je bila među najvrednijim novčanim jedinicima na svijetu.
Historija
Sterling (zajedno s osnovnom novčanom jedinicom poznatom kao Tealby peni, prije nego funta) bio je uveden kao engleska valuta od strane kralja Henryja II godine 1158, iako je ime sterling uvedeno nešto kasnije. Riječ sterling dolazi od starofrancuskog esterlin koje je postalo stiere, staroengleska riječ za jak, čvrst i nepokretan.
Funta sterlinga, ustanovljena godine 1560–61 od Elizabeth I i njenih savjetnika, od kojih je najvažniji bio Sir Thomas Gresham, donijela je red nakon financijskog kaosa tjudorske Engleske koji se često bio nazivao "Velikim krivotvorenjem" kovanica, i koji je donio razornu inflaciju u godinama 1543–51. Godine 1551, prmea Fernandu Braudelu (Braudel 1984, pp 356ff), udio srebra u peniju je pao na jednu trećinu. Kovanice su postale jednostavna fiducijarna valuta (slično kao i moderne kovanice) te je tečaj u Antwerpenu gdje su se engleske tkanine prodavale u Evropu, bio pao. Sve kovanice u opicaju bile su povučene na novo kovanje po boljem standardu te poslije isplaćene po smanjenom tečaju.
Funta sterlinga je očuvala svoj specifičan status — kojeg Braudel naziva "fetišom javnog mnijenja " — evropskim valutama, čak i nakon što je Ujedinjeno Kraljevstvo uvelo zlatni standard i nakon prvogg svjetskog rata, uspješno prebrodivši financijske krize u godini 1621, i 1694–96, kada je John Locke svojim pamfletima branio funtu sterlinga kao "an nepromjenljivu temeljnu jedinicu" i opet u 1774 i 1797. Čak ni nasilje i nered građanskog rata nije devalviralo vrijednost funte sterlinga na evropskim tržištima novca. Braudel to pripisuje fiksnoj valuti koja nikada nije devalvirala kroz vijekove, engleskom monetranom pokriću, sigurnošću ugovora i rastu financijske nadmoći u 18. vijeku. Funta sterlinga bila je računska jedinica Banke Engleske od njenog osnutka u 1694.
Zlatni standard
Nakon što je godine 1865. održana Međunarodna monetarna konferencija u Parizu otpočele su rasprave u vezi mogućnosti da se UK pridruži Latinskoj monetarnoj uniji, i Kraljevska komisija za međunarodne kovanice je ispitala stvar. Iako se UK odlučila protiv pridruživanja, neki od argumenata predstavljaju zanimljivo štivo u kontekstu tekućih rasprava na temu uvođenja eura.
Prije prvog svjetskog rata, Ujedinjeno Kraljevstvo je imalo jednu od njasnažnijih svjetskih ekonomija i držala 40 % svih svjetskih investicija. Međutim, pred kraj rata zemlja je bila dužna 850 miliona £, uglavnom SAD-u, tako da su kamate iznosile 40 % svih državnih troškova.
U pokušaju da se povrati financijska stabilnost, varijacija zlatnog standarda bila je ponovno uvedena godine 1926, prema čemu je vrijednost valute bila vezana uz predratnu cijenu zlata, iako su građani bili u mogućnosti izmijeniti valutu jedino za zlatne šipke umjesto kovanica. Ovo je odbačeno 21. septembra 1931. za vrijeme Velika depresija te je sterling devalvirao za 20%. (Postoji teorija da je ovaj potez Velike Britanije direktan uzrok velike ekonomske krize iz 1929.-te godine) Kao i kod svih drugih svjetskih valuta, funta više nije nikako vezana za plemenite metale. Američki dolar je posljednji napustio zlatni standard godine 1971. Funta je postala potpuno konvertibilna godine 1946. kao uvjet za dobivanje američkog zajma od 3.75 milijarde US$ nakon drugog svjetskog rata.
Funta sterlinga se koristila kao valuta Britanski Imperij. Kada je Imperij postao Komonvelt, dominioni su uveli vlastite valute (kao australsku funtu i irsku funtu) - prvo vezan uz sterling, zatim uvodeći fluktuirajući tečaj (Australia godine 1931. i Irska godine 1979).
Vezanost uz američki dolar
Nakon napuštanja zlata, bilo je nekoliko pokušaja da se vrijednost funte veže uz druge valute, u početku Američki dolar.
Pod stalnim ekonomskim pritiskom, i usprkos odbijanja mogućnosti da će nešto tako učiniti, britanska vlada je 19. septembra 1949. devalvira funtu za 30 %, od US$4.03 do US$2.80. (Američki dolar je sam nastao od kovanice od 5 šilinga u upotrebi u američkim kolonijama u 18. vijeku, pa je zato sve dotle postojao tečaj od US$4 za funtu.) Taj je potez natjerao druge vlade da također devalviraju valute u odnosu na dolar, uključujući Australiju, Dansku, Irsku, Egipat, Indiju, Izrael, Novi Zeland, Norvešku and Južnu Afriku.
Sredinom 1960-ih funta je ponovno došla pod pritisak jer se tečaj u odnosu na dolar smatrao previsokim. Ljeti godine 1966, dok je vrijednost funte padala na tržištima novca, kontrola tečaja je pooštrena od strane Wilsonove vlade. Među uvedenim mjerama bilo je ograničenje za turiste koji nisu smjeli ponijeti više od £50 iz zemlje - ukinuto godine 1970. Funta je konačno devalvirala za 14.3 % na US$2.41 u novembru 1967.
Sa slomom sistema Bretton Woodsa – koji se zbio dobrim dijelom zato što su Britanci stvorili tržište Eurodolara– funta je bila fluktuirajuća valuta ranih 1970-ih i predmet tržišnih špekulacija.
Vezanost uz njemačku marku
Godine 1988, Nigel Lawson, ministar financija u vladi Margaret Thatcher odlučio je da funta treba "pratiti" njemačku marku, što je izazvalo neočekivano brzi porast inflacije jer je ekonomija naglo porasla s obzirom na nepotrebno niske kamatne stope.
Vezanost uz evropsku monetarnu jedinicu
Kao još jednu promjenu kursa, godine 1990. Thatcherina vlada je odlučila pridružiti se Evropskom mehanizmu promjene tečaja (ERM), prilikom čega je funta dobila vrijednost od 2,9 DM. Međutim, zemlja je bila prisiljena povući se iz sistema na tzv. Crnu srijedu (16. septembra, 1992) kada je grupa međunarodni monetarnih špekulanata na čelu s Georgeom Sorosom iskoristila fiksni tečaj špekulirajući s razlikama u kamatnim stopama Britanije i Njemačke (i zaradivši nekoliko milijardi dolara).
Crna Srijeda je dovela do porasta kamatnih stopa od 10 na 12%, a poslije i 15 % nakon bezuspješnih pokušaja da se funta spasi od pada ispod ERM ograničenja. Tečaj je pao na 2,2 DM što je zemlju koštalo desetine milijardi funti.
Praćenje inflacijskih okvira
Godine 1997. novoizabrana laburistička vlada iznenadila je sve kada je Gordon Brown predao nadzor nad kamatnim stopama Banci Engleske. Banka je sada odgovorna za osnovnu kamatnu stopu tako da drži inflaciju u odnosu na okvire zadane od vlade, sa sekundarnim ciljem održavanja zaposlenosti. Ne postoji eksplicitni okvir za tečaj.
Euro
Kao član Evropske Unije, Ujedinjeno Kraljevstvo ima mogućnost uvođenja eura kao vlastite valute. Međutim, ta je tema politički kontroverzna, s obzirom da je UK bila prisiljena napustiti njegovu preteču Evropski mehanizam promjene tečaja (v. gore).
Funta se nije pridružila Drugom evropskom mehanizmu promjene tečaja (ERM II) nakon što je uveden euro.
Slično kao i Danska, UK ima opciju neuvođenja eura. U tehničkom smislu, svaka druga članica EU se mora jednom pridružiti; međutim, to se stalno može odgoditi (kao što je učinila Švedska) odbijanjem pridruživanja ERM II.
O vrijednosti britanskog novca
Godine 2003. biblioteka Britanskog doma zastupnika je objavila dokument research paper (PDF document) koji sadržaj indeks vrijednosti funte za svaku godinu između 1750. i 2002, gdje vrijednost iz godine 1974. uzeta kao indeks od 100. (To je nova verzija dokumenta iz 1998).
Dokument kako je vrijednost funte ostala stalna tokom cijelog perioda sve do prvog svjetskog rata, pri čemu su se dozvoljavale inflatorne fluktuacije za vrijeme ratnog stanja i mnogi periodi kada su cijene padale. Vrijednost indeksa u 1750. bila je 5,1, rastući sve do 16,3 u 1813. godini prije nego štop je spala vrlo brzo nakon kraja napoleonskih ratova na 10,0 i ostavši u rasponu 8,5–10,0 do kraja 19. vijeka. Indeks je bio 9,8 u 1914. i porastao na 25,3 u 1920, prije nego što je ponovno pao na 15,8 in 1933. i 1934 — cijene su bile samo tri puta veće nego prije 180 godina.
Inflacija je imala dramatičan efekt nakon drugog svjetskog rata — indeks je bio 20,2 u 1940, 33,0 u 1950, 49,1 u 1960, 73,1 u 1970, 263,7 u 1980, 497,5 u 1990, 671,8 u 2000 i 695,1 u 2002.
Nacionalni park Gros Morne
Nacionalni park Gros Morne je nacionalni park na zapadnoj obali Newfoundlanda koji je svojom površinom od 1.805 km² drugi najveći nacionalni park u Kanadi. Nacionalni park Gros Morne je osnovan 1973. godine, a ime je dobio po vrhu Gros Morne (francuski za "veliki usamljenik"), koji je svojom visinom od 806 m drugi po visini na Newfoundlandu. Gros Morne pripada gorju Long Range, koje je sjeverni ogranak Apalači gorja. On je zapravo erodirani ostatak planinskog gorja koje je nastalo prije 1,2 milijuna godina od sedimentnih stijena iz ordovicija, te magmatskih stijena i gabro iz starijeg paleozoika i prekambrijskog granita.
Park je rijedak geološki primjer procesa pomjeranja kontinentalnih ploča pri čemu su se na površini uspele sedimentne stijene i duboko oceansko dno, te su se ukazale stijene zemljine kore (tzv. obdukcija) s područja Mohorovičićevog diskontinuiteta. Krajolik su nadalje oblikovali ledenjaci stvorivši slikovitu obalnu nizinu, alpske visoravni, fjordove, ledenjačke doline, strme litice i mnoga nedirnuta jezera. Zbog toga je Nacionalni park Gros Morne upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Americi još 1987. godine.
Pored toga, u parku je pronađeno nekoliko arheoloških lokaliteta koji svjedoče kako su ovdje živjeli pomorski arhaički indijanci prije 4.500-3.000 godina, te Eskimi Dorsetske kulture prije 1.800-1.200 godina. mini|lijevo|400px| Visoravni Gros Mornea s ceste 431.
Odlike
mini|240px| Gola visoravan Gros Mornea Park se odlikuje raznolikim vrstama tla, zahvaljujući različitim načima nastanka. Tako na sjeverozapadnom (Silver Mountain) i zapadnom dijelu (St. Paul's Inlet) dominira pjeskovita ilovača nastala pomicanjem ledenjaka preko podloge od granita, gnajsa i škriljevca. U jugoistočnom području (North Lake) ispod pješčane ilovače nalaze se sedimentne stijene (uključujući i dolomitni vapnenac). Dok se ispod uglavnom plitke ilovača uz obalu (Cox's Cove) nalaze diskontinuirani slojevi škriljevca, vapnenca i pješčenjaka. Obalni pojas sjeverno od zaljeva Bonne Bay (Gull's Marsh i Sally's Cove) je uglavnom treset i glina (Wood's Island i Rocky Harbour). Neplodno kamenito tlo visoravni južno od zaljeva Bonne Bay pripadaju području Serpentine Range.
Park presjecaju ledenjačke udoline oligotrofskih fjordova s liticama visine do 685 m. Na njima tijekom ljetnjeg otapanja snjegova nastane veliki broj spektakulanih slapova.
Jezero Western Brook je slatkovodni fjord koji su isklesali ledenjaci tijekom posljednjeg ledenog doba, prije 25.000-10.000 godina. Kada su se ledenjaci otopili, tlo koje su gurali ledenjaci se odbilo tako da je zatvorilo vezu s morem i fjord je postao 30 km dugim i uskim slatkovodnim jezerom iznimno čiste i bistre vode. Pissing Mare Falls, koji se obrušava u ovo jezero, je najviši slap istočne Sjeverne Amerike i 199 po visini u svijetu.
Visoravni od Trout River-a do Woody Point-a izgledaju poput tamno-zelenih stjenovitih pustinja, jer su sačinjene uglavnom od magmantnog peridotita koji je nekad bio dijelom zemljine kore, uzdignute sudarom kontinentalnih ploča prije nekoliko stotina milijuna godina. Kako u njemu nema hranidbenih sastojaka poput kalcija, a prepun je magnezija i otrovnih teških metala, na njemu ne može opstati velika većina biljaka.
Bioraznolikost
Uz obalu se pruža vegetacija smrča i balzamovca (lokalno poznatih kao tuckamore), zakržljalih zbog jakih vjetrova i oluja s mora. Na krajnjem istoku s granitnim tlom raste malo bujnija vegetacija, ali su najveće šume, u kojima se javlja i žuta breza (Betula alleghaniensis), na zaštićenim područjima iznad sedimentnih stijena. Daleko od obale i litica nalazi se vegetacija nalik tundri s niskim raslinjem, grmljem i zakrpama tuckamore drveća.
Od životinja se na kopnu mogu pronaći losovi (strana vrsta dovedena na otok oko 1900. god.), te druge vrste kao što su: sob, američki crni medvjed, crvena lisica, američki zec (Lepus americanus), crvena vjeverica i dabar. Na obali uvale St. Pauls inlet su uobičajeni obični tuljani (Phoca vitulina), te početkom ljeta i kitovi uz obalu (pilot, mink i kit perajar).
Park je važno rasplodište harlekinske patke (Histrionicus histrionicus), polarne čigre i riječne čigre (Sterna hirundo), te gnijezdilište bjeloglavog orla (Haliaeetus leucocephalus), bjelke (Lagopus muta) i šumskog vrapca (Spizella arborea).
Li Jue (dinastija Han)
Li Jue (? -198), stilsko ime Zhiran (稚然), bio je kineski vojskovođa i gospodar rata iz doba kraja dinastije Han. Bio je daleki potomak znamenitog vojskovođa Li Guanga. Karijeru je započeo u vojsci gospodara rata i kasnijeg carskog kancelara Dong Zhuoa, koji mu je poslije povjerio upravu nad provincijom Liang. Nakon Dong Zhuovog ubistva u Chang'anu 192. je organizirao koaliciju Dongovih lojalista koja je porazila Dongove ubice Lü Bua i Wang Juna, zauzela grad i u njemu zarobila mladog cara Xiana. Iako vojnički nadaren, Li Jue se pokazao politički nespretnim, te se brzo sukobio sa svojim potčinjenim te postao metom spletki koje će izazvati raskol između njega i Guo Sija. Zahvaljujući njima je car Xian uspio pobjeći iz Chang'ana i skloniti se prvo u Luoyang, a potom kod gospodara rata Cao Caoa. Sve je to oslabilo Li Jueov autoritet i dovelo do pobune Li Jueovog generala Duan Weija koji je u aprilu zauzeo Chang'an te ubio Li Juea i njegovu porodicu.
Ko to tamo peva
Ko to tamo peva? je srpska komedija apsurda iz 1980. koju je režirao Slobodan Šijan. Film ima višeslojnu priču o tragikomičnim nezgodama putnika u jednom dotrajalom autobusu koji iz provincije vozi prema Beogradu, u kojoj se skriva alegorija o malograđanskom licemjerju, te o raspadu Kraljevine Jugoslavije u osvit Drugog svjetskog rata. “Ko to tamo peva” je s vremenom stekao kultnu reputaciju te se danas smatra jednim od najboljih srpskih filmova svih vremena.
Radnja
Srbija, 5. travnja 1941, dan prije nacističkog bombardiranja Beograda. U uvodu dva Cigana pjevaju kako bi željela da je „cijeli život samo san“ i onda odlaze u selo gdje se nalazi autobusna postaja. Na neuglednoj postaji, koja više izgleda kao dvorište jedne farme, se nalaze: budući pjevač šlagera (bez sluha), ugledni gospodin Brka, tuberkulozni bolesnik, ratni veteran i nespretni lovac koji čekaju na autobus koji bi ih trebao odvesti do Beograda, a svatko od njih ima neodložne i važne razloge za taj put. Autobus, sa dodatnom opremom kao što je odjeljak za svinje i peć na drva, se konačno pojavi, te putnici ulaze. Vozač je pomalo retardirani Miško koji sa svojim ocem kondukterom čini firmu Krstić. No, iako Krstić zahtijeva stegu i red ("Kome se žuri nek ide peške!"), i sam ih se povremeno ne drži; skrene s puta kako bi na jednoj farmi kupio dvije manje svinje, izbaci lovca zbog opaljenja njegove sačmarice, a na drugoj stanici pokupi upravo vjenčani par.
Kritike
Povodom izdanja filma na DVD-u u travnju 2007., Dean Šoša, kritičar Nacionala, je u svojoj recenziji dao filmu ocjenu 5: "Kiosk-izdanje čuvenog filma "Ko to tamo peva" ne sadrži dodatne priloge, no može se pohvaliti vrlo pristojnima slikom i zvukom, pa sve mutne piratske kopije koje ste prethodno nabavljali možete baciti u smeće. O filmu se nema puno toga reći osim da je riječ o mudrom, neviđeno slojevitom, stilski savršenom i urnebesno zabavnom remek-djelu, koje se doslovno može gledati stotinu puta. Iako još globalno nepoznat, pa ga tako 2002. godine tek jedan filmolog spominje u tradicionalnom odabiru 10 najboljih filmova "Sight and Sounda", a IMDb nudi samo jedan link na njegovu recenziju, Šijanov prvijenac jednak je međašima svjetske kinematografije, baš kao i njegov autor bilo kojem svjetskom klasiku, pa makar snimio samo četiri uspjela ostvarenja."
NGC 1148
NGC 1148 je galaksija u zviježđu Eridan.
Drlupa
Drlupa može biti:
Rijeka
mini|200px|Ušće [[Drina|Drine u Savu]] mini|220px|Karta komparativnih dužina svetskih reka Rijeka (ijek.) ili reka (ek.), veći tok slatke vode koji teče koritom na površini Zemlje i ulijeva se u drugu rijeku, jezero ili more. Od izvora do ušća rijeke primaju vodu od pritoka i svojim tokom stvaraju riječno korito.
Rijeke izviru u planinama i brdima bogatim vodom te prilikom toka mijenjaju neke svoje osobine.
Riječni tok se dijeli na tri dijela:
Pri izvoru riječni tok je brz i voda je jako čista i brza, spuštanjem sa uzvisina tok postaje sve mirniji i dublji. Dno je šljunkovito ili pjeskovito. Također se mijenja i biljni i životinjski svijet. Ribe gornjeg toka su drugačije građene od riba srednjeg.One imaju jače mišiće kako bi mogle izdržati jačinu protoka vode i još dosta različitosti. Među njih ubrajamo peš, pastrmka, lipljan, mladica. Temperatura vode je između 10 °C i 12 °C.
U srednjem dijelu toka rijeke voda postaje sporija, zagađenija i mutnija .U vodi je manje kisika. Dno je najčešće muljevito ili pjeskovito. Ribe srednjeg toka su mrena, šaran, som, štuka, grgeč.