cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Njemačka LGBT historija
Friedrich II Veliki
Friedrich II Veliki (1712-1786), kralj Prusije je, sudeći po mnogim istoričarima bio homoseksualac. Imao je teško detinjstvo, jer je njegov otac, Friedrich Wilhelm I bio strog i oštar čovek, koji je smatrao da se prinčevo obrazovanje mora temeljiti na disciplini i vojnoj veštini. Friedrich je, s druge strane, voleo filozofiju, književnost i umetnost. Istovremeno je učio da govori na nemačkom i francuskom. Razlike između njega i oca su postale toliko velike da je Friedrich planirao bekstvo u Englesku. Trebalo je da pobegne sa svojim prijateljem, Hans Haermann von Kette, za koga se na dvoru pričalo da mu je ljubavnik. Međutim, obojica su uhvaćeni u Küstrinu, gde je von Kette ubijen 6. avgusta, 1730. godine na oči princa, koji se onesvestio i patio od halucinacija naredna dva dana.
Princu je bilo dozvoljeno da se vrati u Berlin tek nakon dve godine. Kralj je organizovao venčanje između Friedricha i Elisabeth Christine von Braunschweig-Bevern. Princ je pisao svojoj sestri da među njima ne može biti ljubavi niti prijateljstva i razmišljao je o samoubistvu, ali je brak konačno sklopljen 12. juna, 1733. godine. Njih dvoje nisu imali dece, a čim je njegov otac umro, odnosno odmah po krunisanju, Friedrich je preselio Elisabeth Christine u Schönhausen Palace, zabranio joj dolazak u njegov dvorac u Potsdamu i formalno je posećivao jednom godišnje.
Friedrich je puno vremena provodio u Sanssouciu, dvorcu koji je izgradio u Potsdamu. Dvorac je sadržao i Hram prijateljstva koji je bio ukrašen homoerotskim scenama iz grčke antike, među kojima su i portreti Oresta i Pilada. Među njegovim bliskim prijateljima bio je i filozof Voltaire, sa kojim se kralj dopisivao skoro 50 godina. Voltaire je neko vreme proveo u dvoru kralja Friedricha, ali nakon svađe vratio se u Francusku i bio mu je zabranjen povratak u Prusiju. Po povratku u Pariz, Voltair je anonimno objavio knjigu Vie Privee du Roi de Prusse (Privatni život kralja Prusije) u kojoj je tvrdio da je Friedrich homoseksualac. Sam kralj nikada nije dao komentar o ovoj knjizi, a prepiska sa Voltaireom je ubrzo nastavljena.
Karl I von Württemberg
200px|thumb|[[Karl I von Württemberg kao krunski princ, 1852.]] Karl I von Württemberg (1823-1891) je bio poznat po skandalu koji je imao sa svojim ljubavnikom Charlesom Woodcockom, Amerikancem koga je postavio za svog komornika, a kasnije ga proizveo u barona. Uticaj Woodcocka na kralj je bio toliko veliki da je kraljica Olga išla preko Woodcocka ukoliko bi želela nešto da izdejstvuje kod kralja. Njih dvojica su se često pojavljivali zajedno u javnosti, što je išlo čak dotle da su bili isto obučeni. Kada je priča o uticaju Woodcocka na kralja došla do kancelara Bismarcka, bilo je razmišljanja o tome da se kralj iz Berlina proglasi nesposobnim da vlada Württembergom. Pažnja medija i pritisak javnosti je bio toliko veliki da je kralj morao da se odvoji od svog ljubavnika, koji se odselio iz Nemačke, i da mu oduzme zvanične funkcije. Nekoliko godina kasnije, kralj je imao ponovo ljubavnu vezu sa tehničkim direktorom kraljevskog pozorišta, Wilhelmom Georgeom.
Kralj Karl I i kraljica Olga nisu imali dece, a na prestolu Württemberga ga je nasledio rođak, sin njegove sestre, Wilhelm II von Württemberg.
Ludwig II von Wittelsbach
200px|thumb|[[Ludwig II Bavarski|Ludwig II, 1887. Gabriel Schachinger]] Kralj Ludwig II von Wittelsbach (1845-1886), kralj Bavarske, stupio je na presto sa 18 godina i kao inteligentan i dobro odgojen kralj pokazao je odlično umeće u vođenju države u prvim mesecima, da bi zatim postao toliko ekscentričan da je proglašen ludim. Kralj se nikada nije ženio, a iz sačuvanih izvoda iz njegovog izgubljenog njegovog dnevnika, kao i iz sačuvane prepiske, saznaje se da je bio homoseksualac, koji se kao katolik, borio sa svojom seksualnom orijentacijom.
Među njegovim ljubavnicima bili su princ Paul Maximilian Lamoral of Thurn and Taxis, mađarski pozorišni glumac Josef Kainz, dvorjanin Alfrons Weber i upravnik štale Richard Hornig, sa kojim je bio u najdužoj vezi od skoro 20 godina.
Ludwig je svrgnu sa prestola, a zatim je pronađen mrtav, zajedno sa doktorom koji mu je bio u pratnju, u jezeru pored zamka gde je bio zatvoren. Zvanični izveštaj je glasio da je kralj izvršio samoubistvo, ali teorija o samoubistvu ne objašnjava smrt doktora Guddena. Takođe, zvanični izveštaj sa autopsije ukazuje na to da u njegovim plućima nije nađena voda, što upućuje na to da je bio ubijen.
Pioniri LGBT pokreta
Heinrich Hössli (1784-1864) može se smatrati prvim aktivistom za prava LGBT osoba. Godine 1836. objavio je prvi deo svoje knjige ''Eros. Die Männerliebe der Griechen'', a drugi deo je izašao 1838. U prvom delu govori o odnosu društva koji postoji prema grčkoj ljubavi i poredi ga sa progonom jeretika i lovom na veštice iz prethodnih vekova. Takođe, iznosi tvrdnju da na osnovu spoljnjeg izgleda (na primer, manirizma) nije moguće zaključiti o nečijom seksualnoj orijentaciji. Drugi tom je podeljen na dva dela: prvi je antologija muške ljubavi, sa radovima uglavnom iz Grčke, Rima i Persije, a u drugom pokušava da obori devet predrasuda koje u to vreme vladaju o homoseksualcima. Uticaj Hösslija nije bio veliki 200px|thumb|[[Karl Heinrich Ulrichs, prvi gej aktivista.]] Prvi gej aktivista, koji se često pominje kao preteča savremenog LGBT pokreta bio je Karl Heinrich Ulrichs (1825-1895), pravnik iz Hannovera. U periodu između 1864 i 1865 Ulrichs, pod pseudonimom Numa Numantius, je objavio pet pamfleta pod zajedničkim nazivom Forschungen über das Räthsel der mannmännlichen Liebe (Ispitivanja zagonetke o muško-muškoj ljubavi) u kojima brani teoriju trećeg pola,  anima muliebris virili corpore inclusa, o ženskom duhu u muškom telu, kao o biološkom uzroku homoseksualnosti. Ulrichsova pisanja su bila prvi pokušaji teoretisanja na temu homoseksualnosti i podstakla su ovu temu u medicinskim krugovima. Godine 1867. Ulrichs otvoreno zagovara ukidanje paragrafa 175 i postaje prvi otvoreno deklarisani homoseksualac. Ulrichs je, takođe, dao svoju klasifikaciju i nomenklaturu seksualnih orijentacija (u to vreme reč "homoseksualnost" još nije postojala), nazivajući homoseksualce Urning, prema boginji Afroditi Uraniji, a heteroseksualce Dioning, prema Afroditi Dionei (ovu razliku pravi Platon u Gozbi . Ovi termini, međutim, nisu zaživeli i bili su potisnuti terminom homoseksualnost, koji je skovao Karl Maria Kertbeny u jedom od pisama Ulrichsu. Karl Maria Kertbeny (1824-1882), rođen kao Karl Maria Benkert, bio je mađarski novinar i prevodilac u Austro-Ugarskoj. Od ranih dana je bio zainteresovan za temu homoseksualnosti, tvrdeći da je to zbog toga što se njegov prijatelj, koji je bio homoseksualac, ubio. Za sebe je tvrdio da nije homoseksualac. U Berlinu je upoznao Ulrichsa i premda među njima nije bilo puno prijateljstva, vodili su veoma intenzivnu prepisku. Kertbeny se i sam zalagao za ukidanje članova 143 i 175 Krivičnog zakonika, ali kada je Ulrichs otvoreno nastupio u svojoj kampanji, povukao se iz daljeg angažovanja. Ako je Kertbeny bio homoseksualac, nije bio spreman da o tome progovori javno.
Kolonizacija medicine
Tokom 19. veka desio se prelaz iz "sodomita" u "homoseksualce". Posredstvom psihologiji, homoseksualac je prestao da bude grešnik pred Bogom koji treba da godi na lomači i postao je "pacijent", "degenerik", "invert", koji stoji odmah pored kriminalca i čeka na medicinski tretman. Krajem 19. veka teorija o homoseksualnosti kao devijaciji bila je veoma zastupljena zahvaljujući radovima kao što su Psychopathia sexualis (1886) Richarda von Krafft-Ebinga,  Die konträre Sexualempfindung  (1891; Suprotno seksualno osećanje), Alberta Molla, Geschlecht und Charaker (1903; Pol i karakter), Otta Weinigera, Entartung (1895; Degeneracija), Maxa Nordaua, učenika Cesare Lambrososa. Takođe, krajem 19. veka pojavila se teza da je homoseksualnost "perverzija", šireći i ideju da je kao urođenu ne treba kažnjavati. Mnogi lekari su u muškoj homoseksualnosti videli ženske obrise, ali čovek koji je popularizovao ideju o trećem polu bio je Magnus Hirschfeld, koji je smatrao da između idealno muževnog muškarca (heteroseksualca) i idealno ženstvene žene (heteroseksualke) postoji među-stupanj – homoseksualna osoba. Freud je odbacio prethodne teorije i tvrdio je da homoseksualnost dolazi od traume u detinjstvu ili zbog "kastracionog kompleksa" i da je povezana sa nepotpunim razvojem psihe i nadalje, smatrao je da se može "izlečiti".
Između 1919. i 1922. urađen je niz pokušaja da se promeni seksualna orijentacija kod homoseksualnih osoba, kao na primer, hirurškom zamenom testisa homoseksualca testisima heteroseksualca. Ova teorija koja je u centar seksualne orijentacije postavila hormone, činila se plauzibilna i Hirschfeldu, koji je i sam preporučio par operacija svojim pacijentima. Operacije posle 1922. nisu više rađene, kada je postalo jasno da ne daju željene efekte.
Zakon: paragaf 175
Nakon stvaranja Nemačkog Carstva (1871) Krivični zakonik Prusije, koji je kažnjavao homoseksualne odnose, počinje da važi na celoj teritoriji carstva, uključujući i Bavarsku, gde je homoseksualnost prestala da bude krivično delo 57 godina pre toga. Član krivičnog zakona koji se odnosio na homoseksualnost zvao se paragraf 175 i glasio je:
Godine 1913. objavljeno je objašnjenje 'protivprirodnog bluda' (widernatürliche Unzucht, koji je definisan kao dem natürlichen Beischlaf ähnlichen Vorgang ('radnje slične prirodnom seksualnom činu'), a problem jasnog određivanja 'radnji sličnih prirodnom seksualnom činu' bio je prebačen u ruke sudija . Februara, 1900. uveden je i tzv. Lex Heinze, koji je u članu 184 zabranjivao štampanje knjiga, slika i drugih materijala koji su 'opsceni' ( unzüchtig – kao referenca na paragraf 175) i za takve radnje je predviđao kaznu od jedne godine zatvora i globu od 1000 maraka . Godine 1909. diskutovalo se da se zakon, koji je važio samo za muškarce, proširi i na žene, ali se to nikada nije dogodilo, zbog izbijanja Prvoj svetskog rata i pada Carstva.
Uprkos opoziciji koja se stvorila još za vreme carstva, sastavljene uglavnom od stranaka levice, zakon nije promenjen ni u vreme Weimarske republike.
Progon nije bio jednakog intenziteta na celoj teritoriji Nemačke: Dresden i München su bili veoma represivni, dok su u Berlinu i Hamburgu postojali usmeni dogovori između policije i homoseksualnih organizacija koji su omogućavali liberslniju klimu. Osim ova dva grada, Weimarska republika je bila relativno represivna i nije zasluživala epitet liberalne zemlje, koji joj je kasnije pripisivan. U cilju sprovođenja zakona iz člana 175, policija je imala specijalne grupe koje su formirale svoje arhive sa imenima i adresama homoseksualaca, tzv. Rosa Liste. Policija je uglavnom hvatala one koji su išli u javna kupatila, gde bi imali seks. Godine 1923/24. policija je znatno pojačala aktivnost progona homoseksualaca na osnovu člana 175. Ovo je bilo povezano sa publicitetom koji je dobio Fritz Haarmann, masovni ubica iz Hannovera, koji je, prema sopstvenim priznanjima ubio oko 30 mladih muškaraca, ujedajući ih za vrat tokom seksualnog odnosa.
Centralno-desničarski režim je planirao 1925. godine da poveća kazne u vezi sa prekršajem po članu 175. U programu za reformu zakona vlada je pored člana 296 (koji je odgovarao dotadašnjem 175) planirala uvođenje člana 297, kojim bi se kažnjavali tzv. kvalifikovani slučajevi („qualifizierte Fälle“): homoseksualna prostitucija, istopolni seks sa muškarcima ispod 21 godine, kao i zloupotreba službenog položaja. Ovi slučajevi smatrali bi se težim i, prema tome, bili bi zločini (Verbrechen), a ne prekršaji (Vergehen). Za ove nove slučajeve nije samo istopolni odnos bio relevantan, već i druge forme seksualnog odnosa, kao na primer, uzajamna masturbacija.
Kada se o ovom predlogu za nove članove zakona diskutovalo na pravnom savetu Reichstaga, partije KPD, SPD i DDP su uspele da prikupe većinu od 15:13 glasova protiv člana 296. Ovo je ujedno značilo legalizaciju dobrovoljnih seksualnih odnosa između odraslih muškaraca. U isto vreme, sa velikom većinom – od samo 3 KPD glasa protiv – izglasano je uvođenje člana 297 (tzv. kvalifikovani slučajevi). Ovaj delimičan uspeh, koji je WhK okarakterisao kao „jedan korak napred, dva unazad“ bio je poništen kada je Među-parlamentarni savet za pravno izjednačavanje kaznenog zakona između Austrije i Nemačke doneo odluku (sa 23:21 glasa „za“) marta 1930. godine da se član 296 ponovo nađe u paketu zakonskih reformi. Do njegovog izglasavanja, međutim, nije došlo, jer je za vreme Präsidialkabinett-a ranih 1930-ih godina parlamentarni proces donošenja zakona u velikoj meri bio stopiran.
Skandali
Širenje masovnih medija i pojava žute štampe, zajedno sa represivnim zakonima, bili su uslov za pojavu skandala. Prvi veliki skandali povezani sa homoseksualnošću desili su se u Engleskoj. U jednom, poznatom kao "Cleveland Street scandal", bio je umešan i princ Albert Victor, sin Edwarda VII, koji je u to vreme bio Princ od Velsa. Drugi poznati skandal je onaj vezan za Oscara Wildea, o čijem suđenju se govorilo u čitavoj Evropi. Slučaj koji je imao puno odjeka, posebno u germanofonim zemljama bio je povezan sa Alfredom Redlom, šefom austro-ugarske kontra-obaveštajne službe i jednim od vodećih špijuna pre Prvog svetskog rata. Međutim, kao dvostruki špijun, on je radio i za Ruse. Zahvaljujući medijima, nakon njegovog hvatanja, proširena je priča o homoseksualcima koji predstavljaju rizik, pa čak i opasnost, ukoliko rade u vladinim i vojnim institucijama.
Prvi skandal u Nemačkoj bio je povezan sa Friedrichom Alfredom Kruppom, vlasnikom kompanije Krupp, koji je 1902. bio optužen u štampi da orgija sa maloletnim dečacima na Capriju. Krupp je umro 1902. godine u neobjašnjenim okolnostima, sa sumnjom da se radilo o samoubistvu. 200px|thumb|Karikatura koja je izazvala [[Harden-Eulenburg afera|Harden-Eulenburg skandal.]] Bez sumnje najznačajniji skandal, koji je potresao nemačku političku scenu i imao kasnije duboke posledice poznat je kao Harden-Eulenburg afera. Maximilian Harden, publicista, outovao je princa Philippa zu Eulenburga: Harden je za časiopis Zukunft 27. aprila, 1907. napisao da se prethodno objavljena karikatura odnosi na princa Philippa i Kuna von Moltkea. Značaj ovoga ležala je u tome što su obojica pripadala tzv. Liebenberškom krugu, krugu prijatelja i saradnika bliskih caru Wilhelmu II. Osim njih dvojice u skandal su uvučeni bili i Georg von Hülsen, von Stückradt, ađutant prestolonaslednika i kancelar Bernhard von Bülow. Car se odmah udaljio od ove grupe. Usledila su suđenja, kojih je bilo ukupno šest. Iako nikome iz Liebenberškog nije osuđen, Harden je postigao svoj cilj da ih prikaže kao nedovoljno snažne u vođenju nemačke međunarodne politike. Bilo je nekoliko posledica. Širom Evrope pravile su se šale i karikature na račun Nemačke i cara, a homoseksualnost je počela da se smatra nemačkom osobinom i nepatriotskom. Osim jačanja homofobije, ovi procesi su širili i antisemitizam jer su Harden i Hirschfeld, koji su bili takođe u centru pažnje, bili Jevreji. Jedna od posledica je bila i udaljavanje cara Wilhelma II od svojih umerenih savetnika i približavanje agresivnijim i "muževnijim". Neki autori smatraju da je ovo moglo imati veze i sa izbijanjem Prvog svetskog rata.
Prvi pokret homoseksualaca
Stavovi prema homoseksualnosti su se promenili u evropskim zemljama u periodu između 1870. i 1940. godine, što je omogućilo stvaranje prvog pokreta homoseksualaca, preteče današnjeg LGBT pokreta.
Sa paragrafom 175 u zakonu i suđenjima Oscaru Wildeu na umu, 15. maja, 1897. Magnus Hirschfeld, Max Spohr, pravnik Eduard Oberg i pisac Max von Bülow osnovali su u Berlinu Naučno-humanitarni komitet (Wissenschalftlich-humanitäre Komitte - WhK), prvu organizaciju za prava homoseksualnih osoba u svetu. Moto organizacije bio je Durch Wissenschaft zur Gerechtigkeit – Naukom do pravde, a cilj organizacije bio je ukidanje paragrafa 175. Putem informisanja javnosti o homoseksualnosti trebalo je da stvore pozitivnu socijalnu klimu za izmenu zakona i prihvatanje homoseksualnih osoba. Hirschfeld je 1897. organizovao prvo slanje peticije za izmenu zakona i ukidanje paragrafa 175. Ovu peticiju su, između ostalih, potpisali i August Babel, snivač SPD-a, psihijatar Richard von Krafft-Ebing, pisac Gerhard Hauptmann i slikar Max Liebermann. Drugo slanje peticije organizovano je 1900, treće 1903. i četvrto 1904. godine. godine 1922 peticija je ponovo potpisivana i tada je prikupljeno preko 6.000 potpisa. Među potpisnicima peticije za legalizaciju homoseksualnosti našao se veliki broj uglednih i poznatih ličnosti, među kojima su bili i Rudolf Hilferding, Hermann Hesse, Albert Einstein, Käthe Kollwitz, Heinrich Mann, Thomas Mann, Carl Maria Weber, Stefan Zweig, Grete Meisel-Hess, Rainer Maria Rilke, Lou Andreas-Salomé, Gerhart Hauptmann i Arthur Schnitzler. Godine 1926. peticija je poslednji put poslata u parlament. Pored centra u Berlinu, prva lokalna predstavništva su se pojavila 1902. godine u Frankfurtu, Münchenu, Düsseldorfu i Leipzigu.
Godine 1903. Adolf Brand je osnovao drugu organizaciju, Gemeinschaft der Eigenen od pretplatnika na svoj magazin Der Eigene. Gemeinschaft der Eigenen se razlikovala od Hirschfelda po tome što je insistirala na muževnosti muškaraca, kao i na pedagoškom erosu i platonskoj ljubavi. Brand je napadao Hirschfelda i WhK publikujući karikature feminiziranih muškaraca i objavljujući članke protiv WhK-a. Udruženje je nekoliko godina primenjivalo strategiju outovanja.
Između 1907. i 1909. WhK se našao u krizi zbog Harden-Eulenburg afere i Hirschfeldovog učešća u suđenjima. Za vreme Prvog svetskog rata WhK nije bio aktivan. Posle rata, 1919. godine Magnus Hirschfeld organizuje Institut za seksualnu nauku (Institut für Sexualwissenschaft), prvi institut za proučavanje seksualnosti, u okviru kojega je radio i WhK. Cilj instituta bio je promocija naučnog ispitivanja seksualnog života i informisanje o ovom području. Hhirschfeldov rad doveo je do stvaranja koncepta transrodnosti, pri čemu se transrodne osobe po prvi put odvajaju od homoseksualnih. Institut je, takođe, po prvi put ispitivao broj homoseksualnih osoba u društvu i razvijali su afirmativnu terapiju koja je za cilj imala pomoć homoseksualnim osobama da žive sa svojom raličitošću. Institut je 1928. godine organizovao prvi međunarodni kongres o seksualnoj reformi na naučnim osnovama (Der internationale Kongress für Sexualreform auf sexualwissenschaftlicher Grundlage). Iste godine osnovana je i Svetska liga za seksualnu reformu (Weltliga für Sexualreform), koja je imala sedište u Institutu, i koja se bavila pitanjima prava homoseksualaca, kao i pitanjima kontracepcije. Kongresi su održani u Kopenhagenu, 1928. godine, u Londonu, 1929, u Beču, 1930. i u Brnu, 1932. godine.
Godine 1919, osnovana je i treća organizacija, Berliner Freudnschaftsbund. Ova grupa, zajedno sa drugim grupama iz Hamburga i Frankfurta osnovala je 1920. godine organizaciju Deutsche Freundschaftsbund najznačajniju organizaciju u 1920-im, koja je 1923. godine preimenovana u Bund für Menschenrechte. Pod vođstvom Friedrciha Radszuweita organizacija je imala više od 30.000 članova do 1928. godine i proširila je svoje aktivnosti na Švajcarsku. Radszuweit je postao jedan od najznačajnijih ljudi u pokretu homoseksualaca. Bio je osnivač jednog časopisa, kao i prve specijalizovane knjižare u svetu. Od 1925. organizacija se posvetila borbi protiv pojedinačnih slučajeva diskriminacije homoseksualnih osoba, šaljući pisma žalbe zvaničnim organima.
Od 1928. počela su neslaganja u pokretu homoseksualaca. Godine 1926. WhK je bio ujedinjen sa drugim organizacijama sa zajedničkom strategijom za liberalizaciju seksualnih zakona, odnosno odredbi u krivičnom zakonu koje su se ticale prostitucije, abortusa, prodaje kontraceptivnih sredstava, preljube i homoseksualnosti. Druge dve organizacije, Gemeinschaft der Eigenen i Bund für Menschenrecht kritikovale su Hirschfelda, smatrajući da ugrožava interese pokreta zahtevom za legalizaciju muške prostitucije. Posle dosta kontroverzi u vezi sa njegovim stilom i strategijom, Hirschfeld je smenjen s mesta predsednika WhK-a, a na njegovo mesto je došao njegov prijatelj Otto Juliusburger, 1929. Iste godine WhK je iseljen iz Instituta u sopstvene prostorije.
Lezbejski feminizam i "lesbiana perversa"
Lezbejke su bile dvostruke diskriminisane: kao žene i kao homoseksualke. Za razliku od muškaraca, premda nisu pomenute u paragrafu 175, lezbejske nisu bile slobodne. Iz tog razloga, učešće lezbejki bilo je skoncentrisano na feminističke grupe, pre nego na homoseksualne. Bund für Menschenrecht je imao od 1923. godine žensku sekciju u Berlinu, a Hirschfeld je u svojim teorijama dao puno prostora ženama. S druge strane, Brandov pokret je bio veoma mizoginičan u svom insistiranju na muževnosti muškaraca. Značajne aktivistkinje koje su učestvovale u pokretu bile su: Johanna Elberskirchen, Theo Anna Sprüngli i Emma Trosse. Njih tri su objavljivale značajne tekstove koji su se bavili lezbejskom emancipacijom.
Reakcija homofobičnog, patrijarhalnog društva bila je poistovećivanje lezbejki sa muževnim ponašanjem žena i kreiranje pojma o perverziji lezbejskog tipa.
Supkultura i umetnost
Berlin je u ovo vreme postao jedan od gej centara Evrope, zajedno sa Parizom i Londonom, uprkos paragrafu 175. Magnus Hirschfeld navodi da je u Berlinu postojalo više gej mesta nego u bilo kom drugom gradu. Među najpoznatijim klubovima bio je Eldorado, koji je organizovao drag queen nastupe i koji su posećivali poznate ličnosti, poput Marlene Dietrich.
Organizovali su se kružoci homoseksualnih intelektualaca koji su diskutovali o temama koje su ih doticale. Hirschfeld je nekoliko puta pozivan na takve skupove, kod domaćina koji je tvrdio da je poznavao Alexander von Humoldta, kao i da je bio prijatelj sa Hermanom Hendrichsom i Ulrichsom. Okupljao je deset do dvanaest ljudi, među kojima je bilo i sveštenika, filologa, pravnika i lekara, koji su diskutovali o problemima koji se tiču homoseksualca.
U periodu između dva rata muška prostitucija je dostigla svoj maksimum, sa oko 22.000 poznatih prostitutki, od kojih su mnogi mladi i nezaposleni zbog ekonomske krize. Christopher Isherwood, W. H. Auden i Stephen Spender su proširili mit o Berlinskim transvestitima i mladićima; tema mladog muškarca iz radničke klase, zdravog i mišićavog tela, postala je česta u gej literaturi tog vremena. Godine 1921. osnovana je pozorišna grupa Theater des Eros, koja je bila namenjena homoseksualnoj publici.
Početak književnosti sa homoseksualnim temama
Roman sa homoseksualnom tematikom s kraja 19. i početka 20. veka nalazi se unutar "medicinsko-psihološko" okvira. Teza o među-polu, koju su zastupali začetnici prvog LGT pokreta, podstakla je mnoge autore i autorke da brane društveno prihvatanje homoseksualnosti, kao što je bio slučaj sa romanom Aimée Duc Sind es Frauen? (1901.) i sa Johnom Henry Mackayem. Prvi autor koji je o homoseksualnosti pisao u pozitivnom kontekstu bio je Adolf von Wilbrandt u romanu Fridolins heimliche Ehe (1875). Wilbrandt je, takođe, prihvatio teoriju o homoseksualnim osobama kao o posebnom polu, između muškaraca i žena, a antičku Grčku je prikazao kao "zlatno doba". Drugi autori su pokazivali veću sklonost Freudovoj teoriji, kao na primer Robert Musil u romanu Die Verwirrungen des Zöglings Törleß (1906.) u kome protagonist napušta homoseksualnost kao fazu u adolescenciji.
Tokom 1920-ih roman se blago udaljio od medicinskih okvira i nove mogućnosti su počele da se ispituju. Peter Martin Lampel piše, recimo, o čoveku koji se upušta u homoseksualne odnose zbog nedostatka žene. Klaus Mann uzima homoseksualnost kao metaforu za stranca, otuđenika od društva, a to čine i John Henry Mackay u Puppenjunge (1926) i Hans Siemsen u Verbotene Liebe (1927). Alfred Döblin u svom kratkom romanu Die beiden Freundinnen und ihr GiftmordI piše o dve žene koje u svojoj lezbejskoj ljubavi pronalaze utočište od loših brakova. Bertolt Brecht je takođe u svojim ranim komadima često pisao o muškoj homoseksualnosti, koja se pojavljuje kao nešto amoralno ili imoralno i narušavao uobičajen red stvari, bilo da je to heteroseksualna veza (Baal) ili pravila života na piratskom brodu (Bargan läßt es sein) ili "prijateljstvo" dvojice gangstera (Im Dickicht der Städte) ili politički sistem (Leben Eduards II).
Dve velike lezbejske spisateljice tog vremena bile su Christa Winsloe i Ana Elisabet Weirauch. Prva je poznata po romanu Mädchen in Uniform (1931), koji će kasnije postati prvi lezbejski film u istoriji. Weirauch je bila poznata po svojoj triologiji Der Skorpion (1919, 1920 i 1931.), koja se bavi lezbejkom u potrazi za identitetom.
Poezija je krila homoseksualnost iza nejasnog jezika, koji je izbegavao eksplicitne reference. Primer takve poezije je Stefan George, koji je koristio bezlično "ti". Takođe se i Thomas Mann, ugledan član društva, otac porodice i uticajan pisac, borio sa svojim homoerotskim osećanjima, prema sopstvenim rečima, koja su ga inspirisala da napiše Der Tod in Venedig (1912).
Prvi časopisi
200px|thumb|Prvi lezbejski časopis, ''[[Die Freundin, 1928.]] Prvi časopis namenjen homoseksualcima, Uranus objavio je Karl Heinrich Ulrichs, 1870. godine. Budući prvi časopis te vrste na svetu, izašao je samo jedan broj. Godine 1896. Adolf Brand počinje da objavljuje prvi časopis sa homoseksualnom tematikom koji je imao kontinuitet, Der Eigene. Časopis je imao anarhistička naginjanja.
Godine 1897. WhK je počeo da objavljuje prvi naučni časopis posvećen homoseksualnosti, Jahrbuch für sexuelle Zwischenstufen. U časopisu su se objavljivali naučni radovi, istorijske i biološke studije. Većina saradnika na časopisu slagala se sa Hirschfeldovim stavom da su homoseksualne osobe među stadijum između muškaraca i žena: feminizirani muškarci i maskulinizovane žene, za razliku od saradnika časopisa Der Eigene, koji su negovali kult muškosti.
Svi magazini i publikacije koje su se bavile temom homoseksualnosti bile su zabranjene marta, 1933. godine po naredbi nacističke vlade.
Prvi filmovi
Jedan od prvih filmova koji se bavio homoseksualnošću bio je Anders als die andern (1919) Richarda Oswalda. Ovaj film se pojavio iz okrilja Instituta za seksualnu nauku, a na scenariju je pored Oswalda radio i Hirschfeld. Film govori o muzičaru, Paul Körneru (Conrad Veidt), koga ucenjuju pošto su ga videli sa ljubavnikom, violinistom Kurtom Siversom (Fritz Schulz). Kada saznaje za ucene, Kurt beži, a Paul sklapa prijateljstvo sa njegovom sestrom, koju glumi Anita Barber, koja smatra da homoseksualnost nije perverzija. Ucenjivači ga konačno prijavljuju i on je osuđen po paragrafu 175, na minimalnu kaznu od jedne nedelje zatvora. Po izlasku iz zatvora, društvo i porodica ga odbacuju, zbog čega Paul na kraju izvršava samoubistvo. Priča je smeštena u okvir tzv. Aufklärungsfilma, koji za cilj ima edukaciju publike, u ovom slučaju o homofobiji i posledicama paragrafa 175. Premijera filma je izazvala velike kontroverze i proteste, zbog čega je cenzura ponovo uvedena u Nemačkoj. Do 1979. godine smatralo se da je ovaj film izgubljen, kada je pronađena relativno cela kopija u Ukrajini. Godine 1998. Filmmuseum München je rekonstruisao film u trajanju od 40 minuta (za razliku od 120 originalnih), slično reediciji koja je objavljena 1927. godine pod nazivom Gesetze der Liebe: Schuldlos Geächtet!.
Iste godine objavljen je i film Aus eines Mannes Mädchenjahren Karla Grunea i Paula Lagbanda, po knjizi Karla M. Baera. Film govori o detinjstvu i mladosti Baera, koji je, zbog pseudohermafroditizma bio odgajan kao devojčica, iako se osećao kao muškarac. Danas nije sačuvana nijedna poznata kopija. Temom transrodnosti i biseksualnosti bavi se i film Viktor und Viktoria (1933), koji je doživeo tri rimejka: 1957, 1982 y 1995.
Godine 1924. danski reditelj Carl Theodor Dreyer snimio je u Nemačkoj film Mikaël. Film je zasnovan na prethodnom švedskom filmu Vingarne (1916) Maurizu Stillera, a oba filma ekranizuju roman Mikaël Hermana Banga. Film govori o skulptoru koji se zaljubljuje u svog modela i na kraju umire sa olakšanjem jer je upoznao pravu ljubav. Film Geschlecht in Fesseln (1929) Wilhelma Dieterlea govori o homoseksualnoj ljubavi između zatvorenika.
Prvi lezbejski film bio je Mädchen in Uniform Leontine Sagan, zasnovanom na drami Gestern und heute Christe Winsloe. Priča govori o devojci u ženskoj školi, Manueli, koja se zaljubljuje u svoju profesorku. Pošto se to saznaje, Manuela je izbačena iz škole i izvršava samoubistvo. Film je snimljen sa dva kraja, u jednom ona izvršava samoubistvo, i ovo je jedina verzija koja je mogla da se prikazuje u SAD, dok u drugoj njeni prijatelji uspevaju da je spasu.
Fotografija i slikarstvo
thumb|200px|[[Kain|Caino, oko 1902, jedna od najpoznatijih Gloedenovih fotografija, na kojoj imitira sliku  Jeune homme nu assis Flanrina.]]
U okviru homoerotske fotografije najznačajniji je rad Wilhelma von Gloedena, koji je među prvima počeo da fotografiše golo muško telo. Gloeden je radio uglavnom u Italiji, budući da su mu sicilijanski mladići bili omiljena tema. Takođe, potrebno je pomenuti Wilhelma Plüschowa, koji je bio sledbenik Gloadena, kao i Arthuta Schulza. Među modernijim autorima izdvaja se Herbert List, koji se bavio modnom fotografijom, radeći za časopise kao što su Vogue, Harper's Bazaar i Life. Takođe značajan autor je i Horst P. Horst, koji se takođe bavio modnom fotografijom.
Mešu najznačajnijim slikarkama tog vremena bila je Jeanne Mammen. Mammen, i sama lezbejka, posvetila se slikanju lezbejskog sveta u Belrinu između dva rata, uključujući scene iz barova, prodavnica i kreveta. Uprkos tome što je bila prva lezbejska umetnica koja je to javno prikazivala, Mammen je uspela neopaženo da prođe kroz period Trećeg Rajha i da nastavi da slika do svoje smrti, 1976. Druga umetnica koja je svoj rad posvetila predstavljanju žena bila je Hannah Höch, biseksualna umetnica, predstavnica dadaizma i nadrealizma, koja je u periodu između dva rata kolažima slikala buržoasko društvo i davala svoje komentare na politiku, seksualnost i sl.
Ideologija
Homofobija NSDAP-a je najpre bila u zapećku antisemitizma, koji je nacizam otvoreno zagovarao. Tako, na primer, ni program Nacističke partije, niti Mein Kampf ne govore otvoreno protiv homoseksualnosti. Godine 1928. na pitanje časopisa Der Eigene, NSDAP je odgovorila:
Nešto kasnije, 1930. godine, Völkischer Beobachter, zvanični list Nacističke partije, upoređivao je homoseksualce sa najgorim stvarima duše Jevreja i preporučivao je se sa njima postupa kao sa nenormalnim kriminalcima.
Homoerotika u nacističkoj umetnosti
thumb|150px|Der Sieger. [[Arno Breker, 1939.]] Uprkos progonima homoseksualaca od strane režima koji ih je smatrao degenericima, homoerotizam je prisutan u nacističkoj umetnosti. Idealizovana predstava snage, heroizma i muževnosti, često u liku atleta, vojnika i radnika, imala je izvesne homoerotske komponente. Hitler je želeo da se predstave arijevske rase budu predstave lepote, za razliku od Jevreja, slabih i korumpiranih, koji su predstava ružnoće.
Primeri iz oblasti filma su Olympia (1938), Leni Riefenstahl, Hitlerjunge Quex (1933), Hansa Steinhoffa i Besatzug Dora (1943) Karla Rittera. U slikarstvu dobar primer je slika Wassersport alberta Janescha. Ipak, homoerotika je najbolje prikazana u skulpturama Arnoa Brekera i Josepha Thoraka. Breker je postao poznat po skulpturama golih muškaraca i bio je jedan od najznačajnijih režimskih vajara.
Slabljenje i uništenje homoseksualnog pokreta
thumb|150px|Članovi i članice [[Deutsche Studentenschaft-a, organizovani od strane Nacističke partije, paradiraju ispred Instituta za seksualnu nauku, 6. maja, 1933.]] Po stupanju Hitlera na vlast zatvoreni su LGBT klubovi u Berlinu, štampa koja se bavila pitanjima seksa je zabranjena i zabranjena je aktivnost LGBT organizacija. Zbog toga su mnoge LGBT osobe pobegle iz Nemačke, među kojima su bili i Erika Mann i Richard Plaut. Marta 1933. Kurt Hiller, jedan od organizatora Hirschfeldovog Instituta za seksualnu nauku, bio je uhapšen i poslat u koncentracioni logor. Strahujući za svoj život, Hirschfeld se nikada nije vratio u Nemačku sa svog putovanja, 1932. Umesto toga, direktno je otišao u egzil u Švajcarsku.
Iste godine, 6. maja grupa studenata, članova Hitlerjugenda, napala je Institut za seksualnu nauku. Par dana kasnije arhiva i biblioteka Instituta su opustošene. Oko 20.000 knjiga i časopisa i oko 5.000 slika je spaljeno na Opernplatzu (danas Babelplatz), 10. maja, 1933. Nacisti su, takođe, pokupili velike spiskove sa imenima i adresama LGBT osoba, koji su postojali u Institutu.
Noć dugih noževa
Ernst Röhm je bio jedan od najmoćnijih ljudi režima, vođa SA-a, paravojne grupe koja je imala 400.000 članova i ministar bez portfelja od decembra 1933. Pored toga, od kada ga je 1925. godine outovala socijaldemokratska štampa, Röhm je bio otvoreno homoseksualan. 30. juna, 1934. Godine odigrao se događaj poznat kao Noć dugih noževa, kada se Hitler, uz pomoć Rudolfa Heßa, Josepha Goebbelsa i SS trupa obračunao sa Röhmom i SA. Ubijeno je preko 100 ljudi, uključujući i Röhma, koga je u zatvoru Stadelheim ubio Theodor Eicke, kasniji komandant Dahaua. Opravdanje za ubistvo Röhma i vrhovnih ljudi SA, koje je dao Hitler, bio je državni udar koji je Röhm planirao. Međutim, Hitler je, takođe, pomenuo i Röhmovu homoseksualnost, kao i nekih drugih vrhovnika SA trupa, optužujući ih da su imali seks sa maloletnicima.
Od tog trenutka homofobični napadi i optužbe ulaze u svakodnevnu političku retoriku nacističkih vođa. Iskorišćena je, recimo u Blomberg-Fritsch aferi, ali je korišćena i između 1936. i 1938. u takozvanim Klosterprozesse, koji su za cilj imali slabljenje uticaja Katoličke crkve. Za to vreme mnogi monasi, sveštenici i aktivni vernici su optuženi za homoseksualnost, a neki su čak i zatvoreni
Progon homoseksualaca: pooštrenje paragrafa 175
Godine 1935. nacisti su pooštrili član 175 menjajući i samu definiciju istopolnog odnosa od prekršaja na krivično delo, tako da je najviša kazna promenjena sa 6 meseci na 5 godina zatvora. Seksualni odnos više nije bio nužan za postojanje zločina, već je krivično delo učinjeno već ako „je objektivno povređen osećaj stida i subjektivno postoji nemoralna namera da se ispuni seksualna želja jednog od dvojice ili trećeg muškarca“ (RGSt 73, 78, 80 f). Uzajamni fizički kontakt više nije bio nužan.
Pored toga, slično onome što je već planirano 1925. godine, uveden je novi član 175a, koji je „kvalifikovane slučajeve“, označene kao „teži blud“, kažnjavao sa jednom do deset godina u popravnoj instituciji. Ovde su spadali:
„Protivprirodni blud sa životinjama“ dat je u novom članu 175b.
U zvaničnom objašnjenju rečeno je da su novi amandmani na paragraf 175 dati zarad „moralnog zdravlja naroda“, jer „prema iskustvu“ homoseksualnost „teži da se epidemijski širi“ i ima „uništavajući efekat“ na „zahvaćene krugove“.
Ovo pooštravnje je dovelo do udesetostručavanja broja godišnjih presuda, koji se sada popeo na 8000. Samo između 1937. i 1939. godine privedeno je skoro 100.000 muškaraca u Centralu Rajha za borbu protiv homoseksualnosti i abortusa. Oko polovina procesuiranih slučajeva desili su se na osnovu privatnih prijava nesaučesnika (oko 40%) kao i prijava sa radnog mesta. Tako je, na primer, Gestapo 1938. primio anonimno pismo:
Za razliku od obične policije Gestapo je mogao u svako vreme da stavi gejeve u „preventivni pritvor“ (Schutzhaft). Ova arbitrarna mera koristila se na primer posle oslobađajuće presude ili kada bi se već odslužena kazna procenila kao isuviše slaba.
Cirkularno pismo koje je 12. jula, 1940. poslala Centralna kancelarija za sigurnost Rajha (Reichssicherheitshauptamt) glasilo je: „''sve homoseksualce, koji su imali više od jednog partnera, posle njihovog oslobađanja iz zatvora staviti u preventivni pritvor. ''“
Samo oko 40% onih muškaraca koji su, na osnovu preventivnog pritvora bili poslati u koncentracioni logor, gde su obeleženi zelenim ili ružičastim trouglom, uspelo je da preživi logor. Neki od njih su posle oslobođenja od strane Saveznika vraćeni u zatvore, jer nisu bili odslužili sudsku kaznu po tada još uvek važećem Paragrafu 175. Tijekom nacističke diktature, ukupan broj službeno osuđenih za homoseksualnost bio je oko 50.000.
Lezbejke u Trećem Rajhu
Iako lezbejske nisu sistematski progonjene, postojali su izolovani slučajevi osuda od strane pojedinih sudija, a lezbejski i feministički pokret je bio zabranjen. Postoje informacije koje govore o pojedinim slučajevima kada su lezbejke kidnapovane i odvođene u bordele u koncentracionim logorima, ali su činjenice nejasne, a ponekad i kontradiktorne, tako da se generalno sumnja u njihovu istinitost.
Nacističko društvo je bilo toliko patrijarhalno da je generalno bio prihvaćen stav da lezbejstvo nije toliko prošireno kao što je slučaj sa muškom homoseksualnošću, kao i da lezbejke nisu "zauvek izgubljene", jer "prema iskustvu, one se često kasnije vrate normalnim vezama."
Posleratni period
Po završetku Drugog svetskog rata savezničke snage su oslobodile zatvorenike iz koncentracionih logora i naredile su poništenje zakona koji su zatrovani nacističkom ideologijom. Međutim, u slučaju paragrafa 175, tekst zakona koji je donet 1935. godine od strane nacističke vlade ostao je da važi i dato je državama da odluče da li će ga izmeniti ili ne. Države su različito reagovale; recimo Tiringija i Saksonija-Anhalt su odbacile tekst iz 1935. godine. Generalno, homoseksualnost je i dalje bila zločin.
Homoseksualci koji su bili osuđeni, zatvoreni ili poslati u koncentracione logore tretirani su kao kriminalci, a ne kao žrtve. Takođe, oni koji su poslati u zatvore, morali su da odsluže svoju kaznu do kraja. Neki od homoseksualaca koji su oslobođeni iz koncentracionih logora bili su vraćeni u obične zatvore, gde su proveli celu kaznu, bez računanja vremena koje su proveli u logorima. Osim toga, 1948. godine Udruženje progonjenih od strane nacističkog režima (Vereinigung der Verfolgten des Naziregimes) u sovjetskoj okupacionoj zoni odbilo je da prizna homoseksualce kao žrtve nacizma, a godinu dana kasnije odbilo je da primi u članstvo osobe koje su bile u logorima zbog homoseksualnosti. Ovakve situacije će se kasnije ponavljati i u Zapadnoj i u Istočnoj Nemačkoj. Homoseksualci su ignorisani u svim studijama, spomenicima, muzejima i nisu pomenuti tokom Nürnberškog procesa. Nijedan zatvorenik sa ružičastim trouglom nije dobio odštetu od Nemačke, a vreme koje su proveli u logorima zatvorima im se nije računalo za penziju, kao što je bio slučaj sa drugim žrtvama.
Za vreme rata jedini LGBT časopis na nemačkom jeziku koji je opstao bio je Der Kreis, koji je štampan na engleskom, francuskom i nemačkom u Švajcarskoj i koji je pokušavao da nastavi nemački homoseksualni pokret. U Berlinu, među ruševinama, već se 1945. godine održao gej bal. Između 1945 i 1949. godine kada su stvorene Zapadna i Istočna Nemačka, bilo je pokušaja da se eliminiše paragraf 175. Godine 1946, Hans Giese je zahtevao izmenu paragrafa 175, a 1947 psihijatar Rudolf Klimmer je preporučio njegovo ukidanje. Neki mediji su podržali ove predloge, ali je vlada to odbila pod izgovorom da "postoje preče stvari koje treba da se urade". Član parlamenta Curt Röbel je pokušao 1948. godine da ukine paragraf u parlamentu, ali nije uspeo.
Nemačka Demokratska Republika
Sovijetska okupaciona zona je, na predlog pravnika Wolfganga Weißa počela da koristi član 175 iz perioda pre nacističke revizije. Posle osnivanja Nemačke Demokratske Republike, oktobra, 1949. godine važila je verzija ovog člana iz perioda Weimarske republike, a paragraf 175a je ostao u verziji koju su doneli nacisti. Bilo nekoliko pokušaja da se ovaj član zakona izmeni ili ukine, ali 1957, predlog je odbijen, a 1959. predlog se smatrao protivnim socijalističkom moralu. Paragraf 175 korišćen je i protiv ministra Maxa Fechnera, koji je imao simpatije za pobunjenike 1953. Takođe, korišćen je i argument kojim su se homoseksualci dovodili u vezu sa nacistima (poglavito preko Röhma), kako je to činio predsednik DDR-a Wilhelm Pieck. Autori koji su bili u opasnosti zbog paragrafa 175, poput Jochannes R. Bechera i Louis Fürnberga, morali su da se ožene kako bi prikrili svoju homoseksualnost. 200px|thumb|[[Charlotte von Mahlsdorf, jedna od centralnih figura LGBT pokreta u DDR-u.]] Javna okupljanja, organizacije, časopisi i događaji koji su imali veze sa homoseksualnošću bili su zabranjeni posle rata. Homoseksualci su imali samo nekoliko lokala u kojima su mogli da se sreću, i to samo u većim mestima, kao što su Istočni Berlin, Leipzig, Dresden i Magdeburg. Situacija je postala još gora 1961. godine, sa stvaranjem Berlinskog zida, kada su homoseksualci s istoka ostali potpuno izolovani od ovih na zapadnoj strani. Nije ostao veliko broj njih koji je bio spreman da se javno bori za prava homoseksualnih osoba. Među aktivistima treba pomenuti Rudolfa Klimmera, koji je 1949. pokušao da objavi knjigu Die gleichgeschlechtliche Liebe i koji je objavljivao pravničke tekstove u časopisima braneći stav da treba ukinuti paragraf 175. Godine 1966. zahtevao je da vlada prizna homoseksualce kao žrtve nacističkog člana 175, ali nije uspeo.
Situacija se promenila pred kraj 1960-ih. Godine 1968. vlada je podržala promenu krivičnog zakonika u kome se paragraf 175 više nije nalazio. DDR je osudio ukupno 300 ljudi na osnovu paragrafa 175. Članom 151. uređivala se granica za legalno sputanje u seksualne odnose, koja je iznosila 18 godina za homoseksualce, dok je za heteroseksualce bila 16. Iako je homoseksualnost legalizovana, zabrana organizovanja, kao i štampanja homoseksualnog sadržaja nije bilo odobreno, zbog straha od širenja fenomena. Godine 1973, nakon emitovanja filma Nicht der Homosexuelle ist pervers, sondern die Situation, in der er lebt na televiziji Zapadne Nemačke, formirana je prva organizacija Homosexuelle Interessengemeinschaft Berlin. Njihovi kratkoročni ciljevi bili su da pruže utočište i podršku homoseksualnim muškarcima i ženama, dok im je dugoročni cilj bio da homoseksualnost postane prihvatljiv deo socijalističkog društva. Grupa se često sastajala u Gründerzeitmuseumu kod Charlotte von Mahlsdorf, gde su se održavale diskusije, predavanja, kao i proslave. Godine 1976. pokušali su da se zvanično registruju kao organizacija, ali zbog straha od svake vrste disidentstva i kritike nije im bilo dozvoljeno. Godine 1978. policija im je zabranila okupljanje u Gründerzeitmuseumu pošto im je vlada odgovorila da organizovanje homoseksualaca nije dozvoljeno.
Jedini film sa LGBT tematikom koji je snimljen u DDR-u bio je Coming out, koji je premijerno prikazan dana kada je rušen Berlinski zid. Film se bavi ne smo homoseksualnošću, već i latentnim fašizmom i rasizmom u društvu.
Lezbejke u DDR-u
Lezbejke u DDR-u su imale malu prednost u odnosu na lezbejke u Zapadnoj Nemačkoj. Diskriminacioni zakoni nacističke Nemačke su ukinuti posle rata, a socijalistička država je garantovala posao ženama, što im je omogućilo ekonomsku nezavisnost. Nevenčane majke nisu bile marginalizovane, a država je pokrivala veliki deo troškova oko ulaganja u decu. Ove prednosti su nestale posle ujedinjenja Nemačke. Uprkos tome, lezbejke su trpele veću diskriminaciju i nasilje nego gejevi.
Saradnja između gejeva i lezbejki bila je prilično dobra. Prva značajna čisto lezbejska organizacija bila je Lesben in de Kirche, osnovana 1982. godine. Lezbejke iz organizacije Arbeitskreis Homosexualität organizovale su prvo lezbejsko okupljanje u DDR-u, u Dresdenu, 1985. godine i naredno, u Jeni, 1987. Iste godine, 1987. osnovane su lezbejske grupe u Erfurtu (Die ELSEN) i Hallu. Godine 1989. osnovana je velika organizacija Unabhängige Frauenverband.
Zakon
Od 1959. situacija počinje da se menja nabolje. Liberalizacija društva, ali i naučni radovi na temu homoseksualnosti uticali su na promenu stava vlade prema homoseksualnosti i jedan od razloga za stvaranje komisije za ukidanje člana 175, čije je preporuke odbacilo Ministarstvo pravde 1959. Od sredine 1960-ih javno se raspravlja o ukidanju člana 175. Zakon je promenjen 1969. godine u vreme koalicione vlade CDU-a i SPD-a. Premda dobrovoljni seksualni odnosi između odraslih muškaraca više nisu bili zločin, diskriminacija je postojala po pitanju godina. Granica za legalno stupanje u seksualne odnose za homoseksualce je iznosila 21 godinu, dok je za heteroseksualne osobe ona bila 18.
Homofilni pokret
Posle Drugog svetskog rata, tokom 1950-ih i 1960-ih organizovane su homoseksualne grupe u SAD i Zapadnoj Evropi, koje su sebe nazivale homofilnim pokretom. Razlog za prisvajanje ovakvog imena bio je u njihovom stavu da reč "homoseksualnost" ističe seks i podržava predrasude o promiskuitetnosti homoseksualaca, dok je reč "homofilija" stavljala naglasak na ljubav i prijateljstvo. Cilj je bio da postignu društveno prihvatanje kroz dva mehanizma: naučno razumevanje homoseksualnosti i upoznavanje javnosti sa činjenicom da homoseksualci uprkos razlici jesu obični članovi društva. Homofilne grupe su organizovale sastanke, večere i balove u dobrotvorne svrhe, kao i privatne žurke. Pokret je bio protiv gej sauna, anonimnog seksa i erotskih časopisa koji su se pojavili prirodnim razvojem stvari.