cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bitka kod Waterlooa
Uvod
Prusi su se povukli prema Vavru. Komandant pruskog štaba Avgust fon Gnajzenau planirao je da sakuplja prusku vojsku u Tiliju, odakle je mogao pomagati Velingtonu. Međutim izgubio je kontrolu, jer se dijela vojske povukla prema Rajni. Većinu je ipak skupio u Vavru. Tu je fon Gnajzenau odlučio da u zoru krene prema Velingtonovom lijevom krilu sa 1., 2. i 4. korpusom. Četvrti korpus pod zapovedništvom generala Bilova fon Denevica nije bio prisutan, kad su bili poraženi od Napoleona. Stigli su u noći između 17. i 18. juna kao pojačanje. Treći korpus je predstavljao zaštitnicu.
Velington je proveo 17.6. vraćajući se na prethodni obrambeni položaj na brdu Sent Žan, niskoj izbočini južno od Vaterloa. Lijevo krilo francuske vojske pod komandom Neja ga je sledilo. Napoleon se pridružio Neju sa većinom rezervi, koje su porazile Pruse u Linjiju. Napoleon je generalu Grušu izdao 17.6. neodređene komande da sa 30.000 vojnika proganja Pruse. To je doprinijela kasnijem porazu. Komande je izdao ujutro 17.6., a Gruš je sa proganjanjem započeo kasno toga dana, kada Prusi više nisu bili angažovani. Izgubljeno je bilo dragocjeno vrijeme da se odredi gdje je glavnina pruske vojske, tako da je bilo kasno da se spriječe Prusi da dođu do Vavra. A od Vavra su Prusi mogli pomagati Velingtona. Sa desnim krilom armije Sjevera 18.6.a došlo je do sukoba sa Prusima kod Vavra.
Bojni poredak
U bici je učestvovalo 71.947 francuskih vojnika. Saveznici iz Britanije, Brunsvika, Hanovera, Nasaua i Nizozemske imali su 67.661 vojnika. Od 26 pješadijskih brigada u Velingtonovoj vojsci bilo je 9 britanskih brigada. Od 12 konjičkih brigada 7 je bilo britanskih. U bici su sudjelovala 2 i po korpusa pruske vojske. Napadali su francusko desno krilo. Do 18:00 u bici je učestvovalo 48.000 pruskih vojnika. Dvije brigade napale su Lobau u 16:30, a 2. korpus i dijelovi 1. korpusa su se uključili u 18:00. thumb|right|Čuvene ravnice Vaterloa i veštačko brdo sa lavljim spomenikom|300px
Bitka
Na desnoj strani Vaterloa je "dvorac" Igomon, koji nije predstavljao neku ozbiljnu vojnu utvrdu. Odatle se protezala izbočina u smjeru zapad-istok do sela Papelat na krajnje lijevoj strani. I Igomon i Papelot su bili utvrđeni, pa su sigurno ušvršćivali Velingtonova krila. Papelot je osim toga kontrolirala put prema Vavru, odakle je trebalo stići prusko pojačanje. Izbočinu je presijecao drum u smjeru sjever-jug prema Briselu. Na zapadnoj strani toga druma ispred Velingtonove linije bila je farma La Haj Sent, gdje je Velington smjestio 350 pešadinaca. Na suprotnoj strani druma bio je pijesak, koji je predstavljao zaštitu za jednu jedinicu strelaca.
Velington je zauzeo dobar bojni poredak. Bilo koji napad na Velingtonovu desnu stranu suočavao bi se sa Igomonom. Bilo koji napad na centar znači da će se napadač suočavati sa vatrom sa La Haj Sent i sa peska. Bilo koji napad na lijevu stranu značio bi borbe kroz ulice Papelota. Osim toga Velington je po običaju dobro prikrio pravu snagu svoje vojske. Napoleon je odbacio mogućnost da izmanevriče Velingtona sa toga povoljnog položaja, jer kako vrijeme prolazi mogu doći i Prusi. Zbog toga se odlučio za plan da napravi napad, kojim bi odvukao Velingtonovu pažnju od pravog cilja. Napoleon je smatrao da će napad na Igomon odvući Velingtonove rezerve u tom pravcu, pa će moći napasti lijevi Velingtonov centar punom snagom. Napoleon se nadao da će tim napadom probiti Velingtonove oslabljene linije i time otjerati Velingtona od Prusa, a Prusi bi se posle toga našli zaglavljeni između Napoleona i Grošija. thumb|left|300px|Mapa bitke. Francuske jedinice su označene plavom bojom, savezničke crvenom, a pruske crnom
Bitka je započela odvačećim napadom na Igomon u 10:00. Uspeh Napoleonova plana je zavisio od toga koliko će Velington povući rezervi na ugroženo desno krilo. Žerom Bonaparta je predvodio napad na Igomon. Velington je stvarno povukao većinu rezervi na desno krilo. Međutim napad na Igomon razvio se u cijelodnevnu bitku, u koju je ulazilo sve više francuskih vojnika. Zbog toga je to imalo suprotan efekat od namjeravanog.
Glavni napad, koji bi počinjao opasnom francuskom poljskom artiljerijom kasnio je satima dok god se tlo od prethodnog pljuska nije dovoljno osušilo da bi izdržalo težinu artiljerije. Osim toga blato je sprečavalo i pješadiju i konjicu. Kada je francuska artiljerija započela paljbu oko 11:35, očekivani efekt artiljerije je izostao zbog mekog tla, koje je apsorbovalo udar mnogih artiljerijskih zrna. Osim toga Velingtonova taktika je umanjila broj vrijednih meta. Oko 13:30 Napoleon je dobio informacije da Prusi napreduju prema njegovoj desnoj strani. Zbog toga je naredio maršalu Neju da pošalje piješadiju pod komandom Derlona prema Velingtonovom levom centru istočno od La Haj Sent. Derlon je imao 4 divizije od 18.000 vojnika. Derlon se već sukobljavao sa Velingtonom ranije u Španiji i znao je za njegovu taktiku masivnog korištenja kratkodosežnih mušketi protiv pješadije. Derlon je zbog toga odlučio da ne napada u uobičajenom francuskom rasporedu, nego bataljon po bataljon, jedan iza drugoga. Divizija koja je bila na krajnje levoj strani upustila se u sukobe sa braniocima na La Hej Sent. Desna se upustila u borbe kroz Papelot. Preostale dijve divizije pod komandom generala Donzeloa i Markonjea su napale nizozemsku 1. brigadu i uspele je nakon artiljerijske paljbe i borbe brzo istinuti sa izbočine. Iza njih je bila divizija od 7.000 vojnika pod komandom generala Tomasa Piktona. Divizija je imala i veterane iz rata u Španiji. Uslijedio je sukob Piktonove divizije od 7.000 vojnika protiv 9.000 francuskih vojnika. Došlo je do razmjene vatre, borbe izbliza i prsa o prsa. Izgledalo je da će Piktonovi vojnici izgubiti.
Britanska konjica
U tom ključnom trenutku pojavila se britanska teška konjica, koja se dotad nije vidjela iza izbočine. Predvodio ih je lord Uksbridž, glavni saveznički komandant konjice. Oko 3.000 konjanika je napalo Derlonovu pješadiju, koja je dotad bila raspoređena za borbu mušketama. Derlonova pješadija nije imala ni vremena ni prostora da formira obrambene kvadrate. Konjica je razbila dvije regimente oklopnika, dvije divizije Donzeloa i Markonjea, tako da su u kasnijoj bici jako malo učestvovali. Britanska teška konjica je krenula dalje u napad, umesto da se grupiše. Konjica je nastavila sa napadima i pri tome je posjekla dosta artiljeraca. Međutim konjička formacija je bila u tom trenutku u neredu, pa ih je napala francuska konjica i nanela im teške gubitke. Gubici su tada bili oko četvrt ukupnih snaga. Tokom cijele bitke gubici su bili 45% ukupnog broja. Taj događaj je britansku konjicu jako mnogo koštao. Iako su jako skupo platili u kasnijem delu bitke su uspijevali da kreću u kontranapade protiv kombinovanih napada francuske pješadije i konjice.
Pojava Prusa i Nejov konjički napad na centar
Prusi su se počeli pojavljivati na bojnom polju. Napoleon je poslao rezervu, Lobauov 6. korpus i dvije konjičke divizije, sve zajedno 15.000 vojnika, da ih zadrži. Tako je Napoleon potrošio sve pješadijske rezervne snage, osim garde. Ostao je da se obračuna sa Velingtonom sa manjim brojem vojnika.
U tom trenutku maršal Nej je primijetio očito povlačenje iz Velingtonova centra. To je bilo iznošenje ranjenih iz prethodnih okršaja, a Mišel Nej je to pogrešno protumačio kao početak povlačenja. Nej nije imao rezervne pješadije na raspolaganju, jer je ili napadala Igomon ili je branila francusku desnu stranu. Zbog toga odlučuje da prodre u centar samo teškom konjicom. Konjica se penjala uz strminu protiv pješadije, koja ih je čekala. Napadi konjice su više puta odbijeni čvstim pešadijskim kvadratima i artiljerijskom vatrom. Uslijedili su odlučni kontranapadi lake konjice i nizozemske teške konjice. Posle niza neuspješnih napada francuska konjica je bila iscrpljena.
Nejov konjički napad je bio najveći konjički juriš u istoriji ratovanja ali u opsegu jedne bitke jer je u napad jurišalo 12.000 francuskih konjanika na britanske položaje. To je bio zastrašujuć juriš jer je francuska vojska željela time zastrašiti neprijatelja. Juriši su izvođeni nekoliko puta dok i ovaj napad nije slomljen.
Borbe sa Prusima za Plansenoa
Mišel Nej je posle toga organizovao napad na La Haj Sent, koju je osvojio nakon što je tu njemačka legija ostala bez municije. Mišel Nej je posle toga premjestio artiljeriju prema savezničkom centru i počeo uništavati savezničke pešadijske kvadrate. Da su imali rezervne pješadije Francuzi bi se probili kroz Velingtonov centar. Prusi su počeli potiskivati Lobauove snage iz Plansenoa, koji je bio iza francuske desne strane. Napoleon je na to poslao Mladu Gardu od 10 bataljona da bi vratio Pruse. Mlada Garda je posle teških borbi vratila Plansenoa, ali je posle kontranapada ponovo je izgubila. Napoleon na to šalje dva bataljona Stare garde, koji posle teške borbe bajonetama ponovo zauzimaju Plansenoa. Ponovo su Prusi, pod zapovedništvom fon Bilova i Pirha napali Plansenoa. Prusa je bilo 30.000, a Francuza 20.000. Stara garda i druga vojska zadržavali su oko sat vremena masivni pruski kontranapad, pa su bili ponovo izbačeni iz Plansenoa. Franuzi su imali stravične gubitke. Na primer jedna jedinica mlade garde imala je 92% gubitaka. thumb|left|175px|Napoleon
Imperijalna garda napada Velingtonov centar
Velingtonov centar je bio izložen posle francuskog zauzimanja La Haj Sant. Napoleon je uključio svoju zadnju rezervu, dotad nepobjedivu Imperijalnu gardu. Oko 3.000 gardista je prošlo kroz savezničku vatru i porazili su savezničku prvu liniju. U međuvremenu na bojno polje su konačno došli dijelovi Citenovog 1. pruskog armijskog korpusa, pa su olakšali pritisak na Velingtonovo lijevo krilo. Velington je posle toga mogao da ojača svoj razbijeni centar. Francuski gardijski napad se nastavljao i situacija je postala kritična za Velingtonovu vojsku. Nizozemska artiljerija je pokušala zaustaviti napredovanje francuske garde.
Na zapadu je 1.500 britanskih gardista ležalo štiteći se od artiljerijske vatre. Oni su iznenadili Imperijalnu gardu kad su ustali i zapucali. Zadali su Imperijalnoj gardi težak udarac. Francuzka lovačka pješadija se rasporedila da odgovori na vatru, ali posle 10 minuta borbe malobrojniji Francuzi su se pokolebali. Usledila je borba bajonetama, a u pomoć je došao svjež bataljon francuske lovačke pješadije. Britanska garda se tada počela povlačiti, ali ni Francuzi nisu napredovali zbog vatre sa strane.
Povlačenje Imperijalne garde izaziva paniku
Ostaci Imperijalne garde povukli su se razbijeno i haotično. Panika se raširila francuskim redovima, da se garda povlači i da se svako spasi kako može. Vojvoda od Velingtona je procijenio da je povlačenje garde trenutak kad treba napasti. Signalizovao je napad na Francuze. Saveznička pješadija je bila granatirana cijeli dan, a sad je pojurila na Francuze, koji su se počeli povlačiti. Posle neuspjelog napada na saveznički centar Imperijalna garda sakupila se i pregrupisala južno od La Haj Sent. Ostala su samo tri ili četiri bataljona garde. Napadi brigade Frederika Adama i dijelova 5. brigade izazvali su daljnju konfuziju kod garde. Oni koji su ostali u polupovezanim jedinicama povukli su se borbom prema L Bel Alijans.
Plansenoa pada, a Francuzi se svuda povlače
Kasno popodne stizali su mnogo veći dijelovi Citenovog 1. korpusa u područje sjeverno od La Haj Seint. To je omogućilo Velingtonu da ojača svoj centar na vrijeme prije Napoleonovog napada i da tako odbije taj opasni napad. Kada je francuska garda protjerana iz Velingtonovog centra pruski 1. korpus se probijao kroz francuski centar. Do 7:30 francuske linije su zakrivljene u obliku potkovice. Centar je bio u La Haj Seint, a krajevi potkovice u Igomonu na lijevo i Plansenoi na desno. Francuzi su ponovo zauzeli pozicije u La Haju i Papelotu. Fon Hofmanova 24. regimenta ih je odatle izbacila. Počele su i borbe za izbočinu duž Papelote. Zajedno sa drugim jedinicama i odatle su izbacili Francuze. Diritova divizija se raspadala pod napadima, a onda je konjica pruskog 1. korpusa počela prolaziti kroz rupu. Pod prijetnjom masivnog konjičkog napada su se povukli, pa je 1. pruski korpus zauzio Briselski drum, jedinu francusku odstupnicu.
Teški poraz
Francuski front se raspadao pod opštim napadom savezničke i pruske vojske posle pada Plansenoa. Zadnja jedinica koja je pružala združen otpor bila su dva bataljona Stare garde na mjestu La Bel Alijans. To je bila lična Napoleonova garda. Napoleon se još jedno vrijeme nadao da ako se oni tu održe da će se francuska vojska ponovo skupiti. Ali povlačenje se pretvorilo u uništenje. Garda je formirala dva kvadrata kao zaštitu od napada vodećih dijelova savezničke konjice. Garda se borila dok se Napoleon nije uvjerio da se mora povući. Oba kvadrata su se povlačila u dobrom rasporedu nailazeći na francusku vojsku, koja je bila razbijena i gdje više nije bilo jedinica. Saveznička konjica je do 23:00 ganjala Francuze, koji su bježali. Prusi su pod komandom generala fon Gnajzenaua nastavili potjeru i po noći. thumb|200px|Spomenik u obliku lava i brdo, podignuti su na mjestu gdje se vjeruje da je ranjen nizozemski prijestolonasljednik
Zaključak
Velington i fon Bliher su se sreli oko 21:00, a to je označilo kraj bitke. Saveznici su imali 15.000 mrtvih ili ranjenih, a Prusi 7.000. Napoleon je imao 25.000 mrtvih ili ranjenih i 8.000 zarobljenih. Napoleon je bio svrgnut i jedno vrijeme je bio u begu, prije nego što se predao Britancima. Navodno je Napoleon pokušao da pobjegne u Severnu Ameriku. Bio je zatočen na Svetoj Heleni, gdje je i umro 1821., ali tek nakon što je Velika Britanija "odala počast" njegovim mrtvim vojnicima u Bitki tri cara, bitki naroda i u ovoj koristeći ih kao gnojivo za svoja polja. .
Genovesi, Asti
Genovesi je naselje u Italiji u provinciji Asti, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 27 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 199 m.
Ocolișu Mic, Orăștioara de Sus
Ocolișu Mic je naselje u Rumuniji u okrugu Hunedoara u opštini Orăștioara de Sus.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 470 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 352 m.
Rancho de la Virgen, Ixtacuixtla de Mariano Matamoros
Rancho de la Virgen je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tlaxcala, u opštini Ixtacuixtla de Mariano Matamoros.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 24 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2275 m.
Opština Costeștii din Vale, Dâmbovița
Costeștii din Vale je opština u Rumuniji u okrugu D'mbovica.
Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 156 m.
Salvina, Palermo
Salvina je naselje u Italiji u provinciji Palermo, u regiji Sicilija.
Opština Tlalmanalco, México
Tlalmanalco je opština u Meksiku, u saveznoj državi México.
Prema proceni iz 2013. godine u opština je živelo 3785 stanovnika. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 2524 m.
Železnička Kolonija
Železnička Kolonija je prigradsko naselje u Beogradu. Nalazi se u opštini Zemun.
Lokacija
Železnička Kolonija nalazi se u jugozapadnom delu Zemuna, pored pruge Beograd - Novi Sad - Subotica. Graniči se ulicama Slovenskom, Geteovom, Cvijićevom (tj. železničkom prugom) i Jakšićevom.
Karakteristike
Naselje je sagrađeno 1929. godine blizu železničke stanice Zemun-Novi Grad, sagradila ga je Jugoslovenska kraljevska železnica za smeštaj svojih zaposlenih, odakle i potiče ime Železnička Kolonija. Originalno jezgro naselja sastoji se od 28 stambenih kuća koje su u početku smatrane kao privremene, tako da osnovna infrastruktura (kanalizacija, vodovod itd.) nije sprovedena do njih. Međutim, ideja da to ostane samo privremeno naselje kasnije biva odbačena i naselje opstaje. Naselje je imalo školu, prodavnicu kolonijalne robe, berbernicu, piljarnicu, kasapnicu, pekaru, obućara, kafanu i mesnu zajednicu. Posle drugog svetskog rata sa izgradnjom nove fabrike Zmaj koja je locirane preko pruge Železničke kolonije, počinje sa zapadne strane (Jakšićeva ulica) izgradnja stambene kolonije za radnike Zmaja sa nazivom Kolonija Zmaj "A". Kasnije je stvoreno još jedno naselje na severu i severoistoku koje se često svrstava u Novi Grad. Jedno vreme nosilo je ime „Franjine Rudine“ (po katastarskoj opštini), međutim to ime nije zaživelo. Sada to naselje čini urbanu vezu Železničke Kolonije sa ostatkom Zemuna. Lokalna mesna zajednica koja pokriva ovu oblast, prema popisu iz 2002. godine, imala je 5.557 stanovnika.
La Cuchilla, Canelas
La Cuchilla je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Durango, u opštini Canelas.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1287 m.
Corrombles
Korombl je naselje i opština u istočnom delu centralne Francuske u regionu Burgonja, u departmanu Zlatna obala koja pripada prefekturi Monbar.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 201 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 17 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,46 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 288 metara (maksimalnoj 331 m, a minimalnoj 239 m).
Veprčani
Prirodni uslovi
Naselje Veprčani je smešteno u južnom delu Republike Makedonije. Od najbližeg većeg grada, Prilepa, naselje je udaljeno 35 km južno (putem).
Veprčani se nalaze na severu visokoplaninske oblasti Marijovo, kao jedno od najzabačenijih, ali i etnički najčistijih delova pravoslavnog slovenskog življa na tlu Makedonije. Naselje je položeno južno od planine Dren, dok se jugoistočno izdiže Selečka planina. Nadmorska visina naselja je približno 810 metara.
Geografska dužina
mini|desno|230px| Geografske dužine Geografska dužina ili longituda neke točke na Zemlji je kutna udaljenost mjerena uzduž ekvatora od Grinički meridijan meridijana do pripadajućeg meridijana te točke. Ima vrijednost od 0° do 180° stupnjeva te se obilježava slovima E ili W ovisno o tome nalazi li se promatrana točka istočno ili zapadno od nultog meridijana. Slijedi primjer za grad Zagreb, koji se nalazi 16 stupnjeva istočno od Greenwicha, tj. na 16. meridijanu. Simbol je grčko slovo lambda λ.
Veprčani
Prirodni uslovi
Klima u naselju je planinska zbog znatne nadmorske visine.
Stanovništvo
Po popisu stanovništva iz 2002. godine, Veprčani su imali 10 stanovnika. Početkom 20. veka tu je živelo preko 500 stanovnika.
Pretežno stanovništvo u naselju su etnički Makedonci (100%).
Većinska veroispovest u naselju je pravoslavlje.
Vladimir Bogomolov
Vladimir Osipovič Bogomolov (Kirilovka u Moskovskoj oblasti, 3. jul 1924 - Moskva, 30. decembar 2003) je bio ruski i sovjetski književnik, najpoznatiji po romanima na temu Drugog svjetskog rata. Njihov sadržaj je velikim dijelom bio inspiriran vlastitim ratnim iskustvima kao kontraobavještajca Crvene armije, odnosno pripadnika MGB (preteče KGB) u prvim poratnim godinama. Najpoznatije djelo od svih je Ivan, roman iz 1957. godine, koji je poslužio kao podloga za znameniti film Ivanovo djetinjstvo. Nakon raspada SSSR je njegova službena biografija postala predmetom kontroverzi i osporavanja.
Flurstedt
Flurštet je opština u njemačkoj saveznoj državi Tiringija. Jedno je od 75 opštinskih središta okruga Vajmarer Land. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 267 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 16071018.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Vajmarer Land Flurštet se nalazi u saveznoj državi Tiringija u okrugu Vajmarer Land. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 150 metara. Površina opštine iznosi 4,1 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 267 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 65 stanovnika/km².
Potres u Petrinji 2020.
Otprilike u 12:20 po srednjoeuropskom vremenu (11:20 UTC) 29. prosinca 2020. potres magnitude 6,4 po Richterovoj skali pogodio je Sisačko-moslavačku županiju u Hrvatskoj s epicentrom 3 kilometra zapad-jugozapadno od Petrinje, Maksimalni intenzitet potresa koji se osjetio procijenjen je na VIII (jako štetan) do IX (destruktivan) na europskoj makroseizmičkoj ljestvici. Prije ovog događaja dogodila su se tri prethodna tremora, od kojih je najjači bio magnitude 5,2 prethodnog dana. Potres su pratili brojna naknadna podrhtavanja tla, od kojih je najjače bilo magnitude 4,9 na dan 6. siječnja 2021.
Potres se osjetio u cijeloj sjevernoj Hrvatskoj, kao i u velikim dijelovima Slovenije, Bosne i Hercegovine, Srbije, Austrije, Mađarske, Slovačke, pa čak i Italije.
Tektonika područja
Epicentar potresa nalazio se u brdovitom području južno od aluvijalne ravni na potezu od rijeke Kupe do rijeke Save, sa Zrinskom gorom i ostatkom Dinarskih Alpa na jugu.
Seizmičko područje Pokuplja slijedi dolinu rijeke Kupe od Karlovca do Siska. Ovo je područje tijekom povijesti pogodilo nekoliko potresa, od kojih je najpoznatiji veliki potres iz 1909. godine, čiji je epicentar bio u blizini Pokupskog, s naknadnim potresima koji su se nastavili tijekom 1910. godine. Imao je maksimalni intenzitet od VIII na MCS ljestvici. Ta je seizmičnost povezana s reaktivacijom normalnih rasjeda sjeverozapad-jugoistok, koji čine jugozapadnu granicu Panonske nizine.
Posljednji potres na teritoriju Hrvatske jačine 6,0 po Richterovoj ljestvici bio je u Stonu 1996. godine. Godine 1962. potres od 5,9 po Richterovoj ljestvici pogodio je makarsko područje. Godine 1969. godine sustav rasjeda koji se proteže od Jastrebarskog preko ovog područja prema Banja Luci pogođen je potresom od 6,6 po Richterovoj ljestvici, koji je pogodio Banja Luku, a tom su danu prethodili i značajni prethodni tremori. Godine 1880. potres od 6.3 po Richterovoj ljestvici pogodio je područje sjeveroistočno od Zagreba. U ožujku 2020. grad Zagreb pogodio je potres s maginitudom od 5,5 po Richterovoj ljestvici.
Potres
Potres je bio jačine 6,4 po Richterovoj ljestici, na dubini od 10 kilometara prema Naprednom nacionalnom seizmičkom sustavu (ANSS) i Euromediteranskom seizmološkom centru (EMSC), dok je Seizmološka služba Hrvatske zabilježila 6,2 po Richterovoj ljestici. Maksimalni intenzitet osjećaja bio je od VIII ("jako štetan") do IX ("destruktivan") po europskoj makroseizmičkoj ljestvici (EMS) i VIII ("ozbiljan") po modificiranoj Mercallijevoj ljestvici intenziteta (MMI).
Mjesto i dubina ovog događaja pokazuju da je riječ o potresu unutar tekstonske ploče koji se dogodio kao rezultat plitkog rasjeda klizanja unutar Euroazijske ploče. Izračunati žarišni mehanizam za ovaj događaj ukazuje na to da je do puknuća došlo na gotovo vertikalnom rasjedu u pravcu jugoistoka ili jugozapada.
Naknadni udari
Zabilježeno je 16 naknadnih udara magnitude od 3,0 ili više po Richterovoj ljestvici u periodu od šest sati nakon glavnog potresa, prema CSS-u.
Sisačko-moslavačka županija
U Petrinji, gradu najbližem epicentru, oštećene su gotovo sve kuće. Teška oštećenja pretrpio je cijeli centar grada. Oštećena je jedna osnovna šlola. Uništeni su krovovi vijećnice i crkve Svetog Lovre. Cijelo selo Brest Pokupski u blizini Petrinje teško je oštećeno.
Grad Sisak, smješten otprilike 20 kilometara sjeveroistočno od epicentra, pretrpio je velika oštećenja na svojoj bolnici, kao i na gradskoj vijećnici. Unatoč šteti, bolnica nije zatvorena. Najviše štete pretrpjele su stare zgrade u središtu grada. Procjenjuje se da je u Sisku i obližnjim selima oštećeno između 700 i 1000 kuća.
U selu Strašniku, gdje je bio epicentar, kao i u obližnjem selu Sibiću, gotovo su sve kuće oštećene. Dio stanovništva ova dva sela je evakuiran, a postavljeni su šatori s hranom i vodom.
Majske Poljane je selo koje je pretrpjelo najveću štetu od potresa, pri čemu su sve zgrade oštećene, a mnoge su se srušile. To je i mjesto s najvećim brojem smrtnih slučajeva; od ukupno sedam smrtno stradalih, pet ih je bilo u Majskim Poljanama.
U Žažini jedna crkva se srušila, ozlijedivši pritom tri osobe i usmrtivši jednu osobu.
Zagrebačka županija i Grad Zagreb
U Pokupskom, oko 20 kilometara sjeverozapadno od epicentra, oštećene su mnoge zgrade, uključujući školu, vrtić i crkvu iz 18. stoljeća.
U gradu Zaprešiću, oko 60 kilometara sjever-sjeverozapadno od epicentra, tri stambene zgrade pretrpjele su štetu, prisilivši više od 50 obitelji da napuste grad.
Grad Zagreb, koji je nalazi otprilike 50 kilometara sjeverno od epicentra, pogođen je određenim oštećenjima na zgradama i nestancima struje, a mnogi su stanovnici u strahu izašli na ulice.
Bosna i Hercegovina
Zgrade su oštećene u više gradova na sjeverozapadu Bosne i Hercegovine, tj. u Unsko-sanskom kantomu i na sjeveru Republike Srpske), koji se nalaze između 30 i 90 kilometara jugozapadno, južno i jugoistočno od epicentra. Gradovi koji su oštećeni jesu: Bihać, Cazin, Kozarska Dubica i Kostajnica, koje je u BiH pretrpjela najveću štetu u potresu. U Kostajnici je proglašeno izvanredno stanje, potres je uzrokovao 6 požara, a mnoge su zgrade oštećene, uključujući gradsku vijećnicu, koja je proglašena nefunkcionalnom.
Žrtve
U Petrinji je život izgubila jedna 13-godišnja djevojčica, a najmanje 20 osoba je ozlijeđeno. Gradonačelnik Petrinje je izjavio da je pola grada uništeno. Jedan 20-godišnji mladić i njegov otac izgubili su život kad im se kuća srušila u Majskim Poljanama u blizini Gline. Još su tri osobe kasnije pronađene mrtve u istom selu. Majske Poljane su najteže pogođeno od svih naselja zahvaćenih potresom. Jedna je osoba kasnije pronađena mrtva u Žažini, nakon što se mjesna crkva srušila.
Dana 3. siječnja 2021. jedan volonter smrtno je stradao kad je pao sa zgrade u Petrinji dok je popravljao štetu prouzročenu potresom.
Colonia la Luz, Villa de Arriaga
Colonia la Luz je naselje u Meksiku, u saveznoj državi San Luis Potosí, u opštini Villa de Arriaga.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 172 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2200 m.
Ishrana u staroj Grčkoj
Ishranu u staroj Grčkoj za većinu je ljudi karakterizirala štedljivost, što je odražavalo teškoću rada na zemlji, ali bila je poznata velika raznolikost namirnica, a bogati su Grci priređivali slavlja sa složenim jelima i gozbama.
Ljudska se ishrana je temeljila na "mediteranskoj trijadi" žitarica, maslina i grožđa, koja je imala brojne namjene i veliku komercijalnu vrijednost. No, druge su namirnice također bile važne, ako ne i važnije, za prosječnu prehranu: ponajviše mahunarke. Istraživanja sugeriraju da poljoprivredni sustav drevne Grčke ne bi mogao uspjeti bez uzgoja mahunarki.
Kod kuće
Grci su obično konzumirali tri do četiri obroka dnevno.
Doručak
Doručak (ἀκρατισμός akratismós) sastojao se od ječmenog kruha umočenog u vino (ἄκρατος ákratos), ponekad dopunjenog smokvama ili maslinama. Jeli su i palačinke zvane τηγανίτης (tēganítēs), ταγηνίτης (tagēnítēs) ili ταγηνίας (tagēnías), što su sve riječi koje potječu od τάγηνον (tágēnon), "tava". Najraniji potvrđeni spomeni tagenija nalaze se u djelima komičkih pjesnika Kratina i Magneta, koji su živjeli u 5. stoljeću prije n.e.
Tagenite su rađene od pšeničnog brašna, maslinovog ulja, meda i sira, a posluživali su se za doručak. Druga vrsta palačinke bila je σταιτίτης (staititēs), od σταίτινος (staitinos), tj. "od brašna ili tijesta od pira", što je riječ izvedena iz σταῖς (stais), "brašno od pira". Atenej u svojoj Gozbi sofista spominje staititas preliven medom, sezamom i sirom.
Ručak
Lagani ručak (ἄριστον áriston) uzimao se oko podneva ili rano popodne.
Večera
Večera (δεῖπνον deīpnon), najvažniji obrok tijekom dana, uglavnom se uzimala u smurak. Dodatni lagani obrok (ἑσπέρισμα hespérisma) ponekad se uzimao kasno popodne. Ἀριστόδειπνον / aristódeipnon, doslovno "ručak-večera", služio se u kasnim poslijepodnevnim satima umjesto večere.
Objedni običaji
Muškarci i žene jeli su odvojeno. Kad je kuća bila premala, prvo bi jeli muškarci, a potom žene. Robovi su posluživali kod objeda. Aristotel primjećuje da bi "siromašni, koji nemaju robove, tražili od svojih žena ili djece da poslužuju hranu". Očito je bilo poštovanje prema ocu kao hranitelju obitelj.
Drevni grčki običaj da se u grobnice djece postavljaju minijature namještaja napravljene od terakote daje nam dobru ideju o stilu i dizajnu objednog pokućstva. Grci su obično jeli sjedeći na stolicama; klupe su korištene za gozbe. Stolovi, visoki za uobičajene obroke i niski za gozbe, u početku su bili pravokutnog oblika. Do 4. stoljeća prije n.e. uobičajeni je stol bio okrugao, često s nogama u obliku životinja (na primjer, u obliku lavljih šapa). Vekne ravnog kruha mogle su se koristiti kao tanjuri, ali zdjele od terakote bile su češće.
Jela su s vremenom postala profinjenija, a do rimskog razdoblja ploče su se ponekad izrađivale od plemenitih metala ili stakla. Pribor za jelo nije se često koristio za stolom. Upotreba vilice nije bila poznata; ljudi su jeli prstima. Noževi su korišteni za rezanje mesa. Žlice su se koristile za juhe i čorbe. Komadi kruha (ἀπομαγδαλία apomagdalía) mogli su se koristiti umjesto žlice za kupljenje hrane ili kao salvete za brisanje prstiju.
Simpozij
Simpozij (συμπόσιον sympósion), što se tradicionalno prevodi kao "gozba", ali doslovno znači "okupljanje da se pije", bio je jedna od omiljenih zabava za grčke muškarce. Sastojao se od dva dijela: prvi na kome se jelo, uglavnom prilično jednostavno, i drugi na kome se pilo.
Međutim, vino se konzumiralo s hranom, a pića su popratili grickalicama (τραγήματα tragēmata) poput kestena, graha, prepečene pšenice ili kolača od meda, što je sve služilo tome da apsorbira alkohol i produži uživanje u piću.
Drugi dio simpozija započinjao je libacijom, obično u čast boga Dioniza, nakon čega su uslijedili razgovori ili stolne igre, poput kotaba. Gosti bi se naslonili na kauče (κλίναι klínai); na niskim stolovima nalazile su se ploče za hranu ili igru. Plesači, akrobati i glazbenici zabavljali bi bogate sudionike gozbe. Ždrijebom bi se izabrao "kralj gozbe", čiji je zadatak bio usmjeravati robove u kojem omjeru miješati vino s vodom.
Goza je postala okvir određenog žanra u grčkoj književnosti, kojemu pripadaju, na primjer, Platonova Gozba, Ksenofontovo istoimeno djelo, Razgovori za stolom u Plutarhovim Običajima i Atenejeva Gozba sofista.
Sisitije
Sisitija (τὰ συσσίτια tà syssítia) predstavlja obvezni obrok koji su dijelile društvene ili vjerske skupine za muškarce i mlade, posebno na Kreti i u Sparti. Nazivali su ih i hetairia, pheiditia ili andreia (doslovno "muški"). Sisitije su služile i kao vrsta aristokratskog kluba i kao vojna menza. Poput simpozija, sisitija je bila rezervirana samo za muškarace - iako su pronađene neke reference koje ukazuju na postojanje i potpuno ženskih sisitija. Za razliku od simpozija, ovi su obroci bili obilježeni jednostavnošću i umjerenošću.
Vrste namirnica i jela
"Najprije ona stô crnònogī postavi prèd njih krasan izglađen l’jepo, a nà stō košaru metne mjedenu, ù njoj je lùka donèsla, mèze uz vino, ì meda žućkastoga i svetoga ječmenog zrnja, prekrasni postavi kondir, što òd kućē bješe ga starac donio; čavliće zlatne po sèbi je imao kondir, uha je četiri imo, okò svakōg po dva golúpka kljùvahu zlatna, a dvìje odòzgō bìjāhu nòge."
- Homer
Kruh i kolači
Žitarice su činile osnovnu prehranu. Dvije glavne žitarice bile su pšenica (σῖτος sītos) i ječam (κριθή krithē).
Torre Gandini, Piacenza
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 13 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 467 m.
Ishrana u staroj Grčkoj
Kruh i kolači
Plinije Stariji napisao je da su komercijalne pekare otvorene u Rimu tijekom makedonskih ratova oko 170. g. prije. n.e. Platon je prednost davao tijestu napravljenom kod kuće u odnosu na kupovno, a u Gorgiji opisuje pekara Teariona kao novitet u Ateni, budući da prodaje robu koja se može spraviti kod kuće.
U drevnoj Grčkoj kruh se posluživao uz prilog koji je poznat kao opson (ὄψον), što se može prevesti kao "prismok", "slastica" ili "začin"; ovo je bio generički pojam koji se odnosio na sve što se jelo uz kruh kao osnovnu hranu, posebno na meso ili ribu, voće ili povrće.
Atenej kaže da se charisios jeo na "cjelonoćnom festivalu", ali John Wilkins primjećuje da je razlika između svetog i svjetovnog u antici mogla biti zamućena.
Pšenica
Zrna pšenice omekšavana su namakanjem, a zatim bi se umiješala u kašu ili bi se samljela u brašno (ἀλείατα aleíata), koje je gnječeno i oblikovano u vekne kruha (ἄρτος ártos) ili u somune, bilo obično bilo pomiješano sa sirom ili medom. Znalo se za kvašenje tijesta; Grci su kasnije koristili alkalije (νίτρον nítron) i vinski kvasac kao sredstva za dizanje tijesta. Kruh od tijesta pekao se kod kuće u glinenoj peći (ἰπνός ipnós) postavljenoj na stalke.
Krušna pšenica, koja se teško uzgaja u mediteranskoj klimi, kao i bijeli kruh koji se od nje pravi, bili su povezani s višim slojevima drevnog Mediterana, dok su siromasi jeli krupni smeđi kruh od oljuštene pšenice (emera) i ječma.
Jednostavniji način pečenja uključivao je postavljanje upaljenog ugljena na pod i prekrivanje hrpe poklopcem u obliku kupole (πνιγεύς pnigeús); kad je bilo dovoljno vruće, ugljen se pomeo a stranu, a na topli pod položili bi pogače od tijesta. Poklopac je zatim vraćen na svoje mjesto, a ugljen je skupljen sa strane poklopca. Ova se metoda još uvijek tradicionalno koristi na Balkanu, gdje se naziva peka (Hrvatska) ili sač (Srbija).
Kamena peć pojavila se tek u rimsko doba. Solon, atenski zakonodavac iz 6. stoljeća prije n.e., propisao je da dizani kruh bude rezerviran za blagdane. Krajem 5. stoljeća prije n.e., kvašeni kruh prodavao se na tržnici, iako je bio skup.
Proso
Proso je raslo kao samoniklo bilje u Grčkoj već 3000. g. prije n.e., a veliki spremnici za čuvanje prosa sačuvani su iz kasnog brončanog doba u Makedoniji i sjevernoj Grčkoj. Hesiod opisuje kako "bodljike rastu oko prosa, koje ljudi siju ljeti".
Teofrast spisu Ispitivanje biljaka iz 3. stoljeća prije n.e. spominje proso zajedno s pšenicom.
Emer
Crni kruh bilo je lakše i jeftinije napraviti od emera (dvozrnaste pšenice) i bio je povezan s nižim društvenim slojevima.
Mahunarke
Mahunarke su bile važne u ishrani drevnih Grka, a ubirale su se na mediteranskom području od pretpovijesti, pri čemu je najstarija i najčešća bila leća, koja je pronađena na arheološkim nalazištima u Grčkoj koja datiraju iz razdoblja gornjeg paleolitika. Kao jedna od prvih pripitomljenih kultura koja je uvedena u Grčku, leća se često nalazi na arheološkim nalazištima u ovoj oblasti iz gornjeg paleolitika.
Leća i slanutak najčešće su spominjane mahunarke u antičkoj književnosti.
Voće i povrće
Heziod (8-7. stoljeće prije n.e.) opisuje mnoge usjeve koje su jeli stari Grci, među kojima su artičoke i grašak.
Povrće se jelo u juhi, kuhano ili pasirano (ἔτνος etnos), začinjeno maslinovim uljem, octom, začinskim biljem ili garonom (γάρον gáron), tj. ribljim umakom nalik na vijetnamski nước mắm. U Aristofanovim komedijama Heraklo je prikazan kao proždrljivac koji voli pasirani grah. Siromašne su obitelji jele hrastove žireve (βάλανοι balanoi). Sirove ili konzervirane masline bile su uobičajeno predjelo.
U gradovima svježe je povrće bilo skupo, pa su se siromašniji stanovnici grada morali zadovoljiti sušenim povrćem. Juha od leće (φακῆ phakē) bila je tipično jelo radnika. Sir, češnjak i luk bili su tradicionalne namirnice vojnika. U Aristofanovom Miru, miris luka obično najavljuje vojnika na sceni; kor, slaveći kraj rata, pjeva: ''Oh! radosti, radosti! Nema više kacige, nema više sira i luka! Gorki grašak (ὄροβος orobos'') smatran je hranom za doba gladi.
Voće, svježe ili suho, kao i orašasti plodovi, jeli su se kao desert. Važno voće bile su smokve, grožđice i nar. U Atenejevoj knjizi Gozbi sofista opisuje se desert napravljen od smokava i mahuna. Suhe smokve jele su se kao predjelo ili prilikom pijenja vina. U potonjem su se slučaju često jele uz kestene, grašak i bukvice sa žara.
Meso
U 8. stoljeću prije n.e. Heziod u Poslovima i danima opisuje idealnu seosku gozbu:
No tad mi dajte mi sjenovitu stijenu i biblinsko vino, komad skute i mlijeko izmuzenih koza s mesom junice koja se hranila u šumi, koja se nikada nije otelila, i prvorođeno jare; onda mi dopusti i da pijem bistro vino...
Meso se mnogo manje pojavluje u tekstovima od 5. stoljeća prije n.e. nego u najstarijoj poeziji, ali to je možda stvar žanra, a ne stvarni dokaz promjena u poljodjelstvu i prehrambenim običajima. Svježe meso najčešće se jelo prilikom prinošenja žrtvi, iako su kobasice bile puno češćei konzumirali su ih ljudi iz svih društvenih slojeva. Osim mesa životinja, stari su Grci često jeli i unutarnje organe, od kojih su se mnogi smatrali delicijama poput buraga i tripica:
Ali nadasve se oduševljavam jelima od buraga i tripica od pozlaćenih zvijeri,
i volim mirisnu svinju u pećnici. (Hiparh, oko 190–oko 120. pne.)
Hipoloh (3. stoljeće prije n.e.) opisuje svadbeni domjenak u Makedoniji s "pilićima i patkama, i golubicama također, i guskom, i obiljem takve hrane ... nakon čega je uslijedio drugi pladanj srebra, na kojem je opet ležao ogroman kruh, a guske, zečevi, mlade koze i sa strane zanimljivo pečeni kolači, golubice, grlice, jarebice i ostala živina u izobilju ..." i "pečena svinja - također velika - koja je ležala na leđima; trbuh, gledan odozgo, otkrio je da je prepun mnogih blagodati. Jer, u njemu su prženi drozdovi, patke i pjevice u neograničenom broju, kaša od graška prelivena preko jaja, ostriga i školjki kapica."
Spartanci su prvenstveno jeli juhu od svinjskih nogu i krvi, poznatu kao melas zōmos (μέλας ζωμός), što znači "crna juha". Prema Plutarhu, "toliko se cijenila da su se stariji muškarci hranili samo time, ostavljajući meso mlađima". To je jelo bilo čuveno i među ostalim Grcima. "Prirodno su Spartanci najhrabriji ljudi na svijetu", našalio se Sibarit, "bilo tko pri čistoj svijesti radije bi umro deset tisuća puta nego uzeo svoj dio tako žalosne prehrane". To se jelo pravilo od svinjetine, soli, octa i krvi. Posluživalo s mazom, smokvama i sirom, ponekad uz dodatak divljači i ribe. Klaudije Elijan (2-3. stoljeće n.e.) tvrdi da je spartanskim kuharima bilo zabranjeno kuhati bilo što drugo osim mesa.
Konzumiranje ribe i mesa variralo je u skladu s bogatstvom i mjestom na kome se domaćinstvo nalazilo; na selu, lov (prvenstveno uz pomoć zamki) omogućavao je konzumaciju ptica i zečeva. Seljaci su imali i imanja koja su im osiguravala kokoši i guske. Nešto bogatiji zemljoposjednici mogli su uzgajati koze, svinje ili ovce. U gradu je meso bilo skupo, osim svinjetine. U Aristofanovo doba prase je koštalo tri drahme, što je bila trodnevna plaća jednog javnog službenika. Kobasice su bile uobičajene u prehrani siromašnih i bogatih. Arheološka istraživanja na Kavousi Kastro, Lerni i Kastanasu pokazala su da su se u Grčkoj brončanog doba, uz svinje, goveda, ovce i koze, konzumirali i psi.
Riba
Na grčkim otocima i na obali česta je bila svježa riba i morski plodovi (lignje, hobotnica i školjke). Jeli su se lokalno, ali češće su se prevozili u unutrašnjost. Sardine i inćuni bili su redovna hrana za građane Atene. Ponekad su se prodavali svježi, ali češće soljeni. Jedna stela s kraja 3. stoljeća prije Krista iz malog beotskog grada Akraifije, na jezeru Kopaidi, pruža nam popis cijena ribe. Najjeftiniji je bio skaren (vjerojatno papigača), dok je atlantska plavoperjana tuna bila trostruko skuplja. Uobičajena morska riba bila je žutoperajna tuna, barbun, raža, sabljarka ili jesetra, delikatesa koja se jela soljena. Samo jezero Kopaida bilo je poznato u čitavoj Grčkoj po svojim jeguljama, koje je proslavio junak Aristofanovih Aharnjana. Ostale slatkovodne ribe bile su štuka, šaran i manje cijenjeni som. U klasičnoj Ateni jegulja, ugor i morski smuđ (ὈρΦὸς) smatrani su velikim delicijama, dok su papaline bile jeftine i lako dostupne.
Ptice
Drevni Grci konzumirali su mnogo više vrsta ptica nego što je to danas uobičajeno. Fazani su bili prisutni već oko 2000. g. prije n.e. Domaće kokoši dovedene su u Grčku iz Male Azije već 600. g. prije n.e., a pripitomljene guske opisane su u Homerovoj Odiseji (8. stoljeće prije n.e.). Prepelice, močvarke, kopuni, patke, fazani, ševe, golubovi i golubice bili su pripitomljeni u klasično doba, pa su se čak i prodavali na tržnicama. Uz to, drozd, kosovi, zeba, čvorak, šojka, čavka, vrabac, crnokapa grmuša, jarebica, gnjurac, zviždovka, liska, pliska, frankolin, pa čak i ždral bili su lovljeni ili zarobljeni i spravljani za jelo, a ponekad i dostupni na tržnici.
Jaja
Grci su uzgajali prepelice i kokoši, dijelom i zbog njihovih jaja. Neki autori hvale i jaja fazana i jaja egipatske guske, koja su vjerojatno bila prilično rijetka. Jaja su se kuhala mekano ili tvrdo, kao predjelo ili desert. Bjelanjci, žumanjci i cjelovita jaja korišteni su i kao sastojci u pripremi jela.
Mlijeko
Heziod u Poslovima i danima opisuje "mliječni kolač i kozje mlijeko suho izmuzeno". Žitelji na selu pili su mlijeko (γάλα gala), ali ono se rijetko koristilo u kuhanju.
Maslac
Maslac ili putar (βούτυρον bouturon) bio je poznat, ali se rijetko koristio: Grci su ga doživljavali kao obilježje tračanske kuhinje sa sjeverne egejske obale, koje je Anaksandrid, pjesnik srednje atičke komedije, prozvao "puterožderima".
Sir i jogurt
Proizvodnja sira bila je raširena već u 8. stoljeću prije n.e., kako se zaključuje po tome što se tehnička terminologija povezan s njom nalazi u Homerovoj Odiseji.
Grci su konzumirali i druge mliječne proizvode. Πυριατή pyriatē i oxygala (οξύγαλα) bili su sireni mliječni proizvodi, slični svježem siru, ili možda jogurtu. No, iznad svega, kozji i ovčji sir (τυρός tyros) bio je glavna hrana. Svježi sirevi (ponekad umotani u lišće zelja radi zadržavanja svježine) i tvrdi sirevi prodavali su se u različitim trgovinama; svježi sir koštao je oko dvije trećine cijene trvdoga.
Sir se jeo sam ili s medom ili povrćem. Također se koristio kao sastojak u pripremi mnogih jela, uključujući jela od ribe (kako se vidi, na primjer, u Mitekovom receptu). [90] Međutim, čini se da je dodavanje sira hrani bilo kontroverzno pitanje; Arhestrat upozorava svoje čitatelje da sirakuški kuhari kvare dobru ribu dodavanjem sira.
Kobile
Kobile su naselje u Općini Krško u istočnoj Sloveniji. Kobile se nalazi u pokrajini Dolenjskoj i statističkoj regiji Donjoposavskoj.
Ishrana u staroj Grčkoj
Začini
Prvi začin koji se spominje u starogrčkim spisima jest cimet (cassia): Sapfa (6-7. stoljeće prije n.e.) spominje ga u svojoj pjesmi o braku Hektora i Andromahe. Drevni Grci napravili su razliku između cejlonskog cimeta i kasije.
Kobile
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2002. godine Kobile su imale 28 stanovnika.
Ishrana u staroj Grčkoj
Začini
Drevni Grci koristili su barem dve vrste papra u kuhanju i medicini: jedan od Aristotelovih učenika, Teofrast, opisujući biljke koje su se pojavile u Grčkoj kao rezultat Aleksandrovog osvajanja Indije i Male Azije, nabraja je crni papar i dugi papar, rekavši da je "jedna biljka okrugla poput gorkog graška, a druga je izdužena i crna i ima sjemenke poput maka, i ova je vrsta puno jača od one prbe. Obje se, međutim, griju ..." .
Recepti
Homer, u 11. pjevanju Ilijade (stih 630), opisuje pripremu jednog napitka od vina i sira: uzimajući "pramnijsko vino, naribala je u njega kozji sir brončanim renderom [i] ubacila šaku brašna od bijelog ječma".
Sačuvan je jedan fragment iz prve poznate knjige recepata u bilo kojoj kulturi: napisao ju je Mitek (5. stoljeće prije n.e.), a odlomak citira Atenej u svom djelu Gozba sofista. To je recept za ribu nazvanu "tainia" (što na starogrčkom znači "vrpca" - vjerojatno vrsta Cepola macrophthalma):
Arhestrat (4. stoljeće prije n.e.), samoprozvani "izumitelj gotovih jela", opisuje recept za burage i tripice, kuhane u "soku od kima i octu i silfiju jakog mirisa".
Pića
Najrasprostranjenije piće bila je voda. Odlazak po vodu bio je svakodnevni zadatak žena. Iako su bunari bili česti, preferirala se izvorska voda: prepoznata je kao hranjiva jer je uzrokovala rast biljaka i drveća, i kao poželjan napitak. Pindar je nazvao izvorsku vodu "ugodnom poput meda".
Grci su vodu opisivali kao snažnu, tešku ili laganu kao suhu, kiselu, oštru, nalik vinu, itd. Jedan od likova komediografa Antifana tvrdio je da atičku vodu može prepoznati i samo po okusu. Atenej navodi da su brojni filozofi imali reputaciju da ne piju ništa osim vode, što je bio običaj koji se kombinirao s vegetarijanskom prehranom. Mlijeko, obično od domaće koze, nije se tako mnogo konzumiralo i smatralo se barbarskim.
Uobičajena posuda za piće bila je skyphos, izrađen od drveta, terakote ili metala. Kritija spominje i kothon, spartanski pehar koji je na vojnom pohodu imao tu prednost da je skrivao boju vode od pogleda i da je na rubu zadržavao blato. Stari su Grci također koristili posudu zvanu kylix (plitka zdjelica), a na gozbama kantharos (duboka šalica s ručkama) ili rhyton, rog za piće koji je često bio u obliku ljudske ili životinjske glave.
Vino
Smatra se da su Grci proizvodili crno vino, kao i rosé i bijelo vino. Kao i danas, sva su se ova vina mogla razlikovati u kvaliteti, pa je postojao cijeli spektar, od uobičajenog stolnog vina do vrhunskih vina. Općenito se smatralo da najbolja vina potječu sa Tasosa, Lezbosa i Hiosa.
Kretsko vino je kasnije steklo slavu. Sekundarno vino od vode i komine (ostatka cijeđenog grožđa), pomiješano s talogom, proizvodilo je seosko stanovništvo za vlastitu upotrebu. Grci su svoje vino ponekad zaslađivali medom i proizvodili ljekovita vina dodavanjem majčine dušice, metvice i drugog bilja. Do 1. stoljeća n.e., ako ne i prije, znali su za vino s okusom borove smole (danas retsina). Klaudije Elijan spominje i vino pomiješano s parfemom. Znalo se i za kuhano vino, kao i za slatko vino sa Tasosa, slično portu.
Vino se uglavnom miješalo s vodom. Smatralo se da bi pijenje akratona, tj. "nepomiješanog vina", iako se znalo da ga konzumiraju barbari na sjeveru, moglo dovesti do ludila i smrti. Vino se miješalo u krater, iz kojeg bi robovi napunili gospodarev kylix vrčem zvanim oenochoe. Elijan spominje da je vino iz Hereje u Arkadiji muškarce činilo glupima, a žene plodnima; obrnuto, smatralo se da ahajsko vino potiče pobačaj.