cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Redukujući agens
Karakteristike redukujućih agenasa
Vodonik deluje kao redukujući agens jer donira svoje elektrone fluoru, što omogućava fluoru da se redukuje.
Polureakcije: H20(g) → 2 H+(g) + 2 e−::::: F20(g) + 2 e− → 2 F−(g)
Trostberg
Trostberg je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 35 opštinskih središta okruga Traunštajn. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 11.650 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9189157.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Traunštajn Trostberg se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Traunštajn. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 493 metra. Površina opštine iznosi 51,5 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 11.650 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 226 stanovnika/km².
Posluga
200px|right|thumb|Domestic workers in the United States in 1914
Kućni poslovi je izraz koji u najširem smislu označava redovne aktivnosti potrebne za održavanje nečijeg prebivališta, odnosno kvalitetnog života u nečijoj kući ili stanu - nabavku i pripremanje hrane, pranje i peglanje odjeće, brigu o djeci ili nemoćnim osobama, čišćenje prostorija itd. Takve poslove u pravilu obavljaju sami kućevlasnici ili stanari, odnosno članovi njihove porodice. Ukoliko to nije slučaj, za osobe koje obavljaju te poslove se koristi izraz posluga. U prošlosti se za njih najčešće koristio izraz sluga, dok se danas koristi izraz kućni pomoćnik ili kućna pomoćnica.
Stogodišnji rat
thumb|300px|Ivana Orleanska predvodi [[Francuzi|Francuze u osvajanju Orleansa]]
Stogodišnji rat bio je isprekidan ratni sukob između kraljevine Engleske i kraljevine Francuske koji je trajao punih 116 godina i to od 1337. do 1453., a u tom su se vremenu izmjenjivala razdoblja intenzivnog ratovanja s razdobljima mira. Rat je počeo engleskom ekspanzijom na francuskom tlu, a završio istjerivanjem Engleza s francuskog tla, izuzev grada Calaisa i okolice.
Stogodišnji rat bio je prekretnica u mnogo pogleda. Rat je pridonio nacionalnom osvješćivanju obiju zaraćenih strana, a gledano s vojne strane u njemu su primjenjena nova oružja i taktike koja su dalekosežno utjecala na ratove koji će se kasnije voditi. Pojavom stajaće vojske prvi puta u srednjem vijeku potpuno je napušten sustav vojske feudalnih vazala što je vojsku učinilo ubojitijom i moćnom pa se iz svih tih razloga smatra da je Stogodišnji rat najznačajniji sukob u povijesti srednjovjekovnog ratovanja.
Naziv Stogodišnji rat ušao je u upotrebu tek kasnije i uveden je od strane povjesničara kako bi se lakše prikazao slijed povijesnih događaja.
Uzroci sukoba
Normansko osvajanje Engleske u 11. stoljeću stvorilo je novu situaciju u sjeverozapadnoj Europi. Obje obale La Manchea bile su pod kontrolom jedne dinastije jer su vladari Engleske ujedno bili i vladari Normandije. Normansko-francuska dinastija koja je vladala Engleskom željela je proširiti svoje francuske teritorije, a istovremeno francuski vladari željeli su zaokružiti sve francuske teritorije pod svojom vlašću. Rezultat svih tih političkih težnji bila je dugotrajna borba dvaju tada najsnažnijih srednjovjekovnih kraljevstava. Ta borba nije se samo sastojala od ratova i bitaka. To je bila složena igra dinastičkih brakova i međusobno povezanih obveza.
Engleski kralj Vilim Osvajač tehnički gledano, kao normandijski vojvoda, bio je vazal kralja Francuske. Njegov praunuk Henry II], iako vazal francuskog kralja, posjedovao je veći dio francuskog teritorija nego sam francuski kralj koji je vladao samo područjem oko Pariza i dijelom teritorija na sjeveru. Prinčevi obiju vladajućih kuća vjenčavali su se unutar istog ograničenog kruga, tako da je zapadna Evropa postala međusobno povezana mreža rođaka s francuskog govornog područja, često s jednako jakim pravima na iste teritorije. Najbolji su primjer bili francuski kralj Louis VII i engleski kralj Henry II koji su obojica oženili nasljednice Akvitanije.
Jedan od uzroka spora dinastičke je prirode a proizlazi iz jednog od brakova između francuske i engleske kraljevske obitelji. 1308. godine, Isabella, kćer kralja Francuske, vjenčala se s Edwardom II kraljem Engleske. 1312. Rodio im se sin Edward III, a njegov ujak Charles IV deset godina kasnije postao je francuski kralj.
Kada je Charles IV umro iza njega nije ostalo muških nasljednika. Već nakon smrti Charles IV u Francuskoj su se pojavili prijepori oko toga tko će biti sljedeći kralj budući da je Charlesova starija kći zahtijevala krunu. Stoga se sastala plemićka skupština koja je odlučila da će to biti Charlesov bratić.
Najbliži preostali muški rođak, a ujedno i veliki zemljoposjednik i feudalac u Francuskoj bio je Charlesov nećak i engleski kralj Edward III koji je također počeo isticati pravo na francusku krunu., ali francuska feudalna skupština to nije željela. U tim uvjetima kada francuski velikaši nisu htjeli engleskog kralja za svog vladara nije iznenađujuće da su na skupštini izabrali Charles IV bratića po očevu bratu, Philippeu od Valoisa.
Philippe od Valoisa okrunjen je u Reimsu u maju 1328. godine. Tada 17-godišnji Edward III nije prihvatio tu odluku feudalne skupštine iako se ipak bio 1329., sastao s novoizabranim francuskim kraljem. Sljedećih osam godina donijet će postupne promjene koje su u konačnici dovele do ratnog sukoba.
Jedan od elemenata koji su u tih osam godina doveli do otvorenog sukoba velik je Edwardov feudalni posjed u jugozapadnoj Francuskoj koji ga je činio vrlo moćnim stožerom za okupljanje nezadovoljnog francuskog plemstva oko sebe. Također i francuska pomoć škotskom kralju Davidu II. koji se borio protiv Engleza.
Početak rata
250px|thumb| Bitka od Sluysa
Otvorena neprijateljstva započeli su francuski brodovi koji su 1337. godine počeli pustošiti obalna naselja uz La Manche. Iste je godine Philippe VI od Edwarda III zahtijevao da mu preda feud Gaskonju jer je smatrao da Edward III ne vrši svoje vazalske obveze prema njemu kao kralju Francuske. Henry Burghersh, biskup Lincolna, došao je u Pariz s Edwardovim negativnim odgovorom i objavom rata.
Francuska je na početku rata imala oko 25 milijuna stanovnika, a Engleska oko 6 milijuna. Nadalje, smatralo se da Francuska ima veću i bolje obučenu vojsku vitezova i njihovih vazala.
Prvi (Edwardov) period rata, od 1337. do 1360.
thumb|250px|left|'''[[Francuska nakon 1346.]] U prvim godinama rata Edward III povezao se s plemstvom u Nizozemskoj i Flandriji, ali taj savez raspao se već godine 1340. Visoki troškovi rata doveli su Edwarda III u vrlo nezgodnu financijsku situaciju. Francuska je tih godina imala pomorsku nadmoć zahvaljujući genovskim brodovima i njihovim obučenim posadama. Engleski gradovi uz kanal često su bili meta napada tog brodovlja pa su živjeli u strahu, a što je, u konačnici, dovelo i do opadanja trgovine vunom i vinom s Flandrijom i Gaskonjom, od koje su ti gradovi i živjeli. Međutim, 1340. godine, dok je nastojala spriječiti englesku vojsku da se iskrca na francusko tlo, francuska je flota bila skoro potpuno uništena u Bitci kod Sluysa. Nakon te bitke Engleska je u pomorskom pogledu u ostatku rata dominirala Kanalom sprječavajući Francuze da izvrše invaziju Engleske.
1341. godine rat je prenijet u vojvodstvo Bretanju gdje je sukob izbio zbog nasljedstva tog vojvodstva pri čemu su Edward III i Philippe VI podržali različite strane u sukobu, no rat u Bretanji vođen je s promjenjivom srećom pri čemu je grad Vannes nekoliko puta padao iz ruke u ruku.
thumb|200px|Bitka kod Crecyja
U mjesecu julu 1346. godine Edward III odlučio se na invaziju preko Kanala iskrcavši se s glavninom vojske u mjestu Cotentin. Philippe VI okupio je veliku vojsku kako bi se suprostavio engleskoj invaziji. Edward III sa svojom vojskom nastupao je sjeverno prema Nizozemskoj, usput pljačkajući i pustošeći, ne držeći teritorij preko kojeg je prešao, sve u namjeri da svojim nastupanjem zavara Francuze. Do susreta dviju vojski došlo je kod Crécyja gdje se odigrala znamenita Bitka kod Crécyja. Edward je svoje snage postavio obrambeno, a Philippova je vojska napala. Bitka kod Crécyja bila je potpuna katastrofa za Francuze zahvaljujući engleskim strijelcima s dugim lukovima. Edward je nakon bitke nastavio napredovati sjeverno te je opsjeo grad Calais na obali Engleskog kanala koji je nakon puno muka (zbog jakog otpora lokalnog stanovništva) osvojio 1347. Ovaj grad postao je važna strateška točka za Engleze. On je predstavljao mostobran koji je omogućavao duže zadržavanje vojske na francuskom tlu. Iste godine Engleska je u Bitci kod Neville's Crossa odnijela važnu pobjedu protiv Škotske koja je Edwardu osigurala pozadinu i smanjila moć važnog saveznika Francuske.
thumb|200px|left|Birka kod Poitiersa thumb|150px|left|Jean II. Dobri Godine 1348. kuga je harala Evropom pa je tako zahvatila obje zaraćene strane. Prošlo je osam godina dok se Engleska oporavila od te pošasti, da bi 1356. godine Edwardov sin istog imena znan kao Edward Crni Princ skupio vojsku i napao Francusku sa strane Gaskonje te u Bitci kod Poitiersa izvojevao veliku pobjedu koristeći istu taktiku kao i njegov otac u Bitci kod Crécyja, upotrebljavajući dalekometne strijele svojih strijelaca. Novi francuski kralj Jean II bio je u btici zarobljen te je prisiljen potpisati primirje s Edwardom, koje je kasnije bilo potvrđeno Londonskim sporazumom kojim je Edward Crni Princ stekao Akvitaniju, a Jean II bio je pušten iz zatvora, ali se kasnije sam vratio u zatvor jer nije mogao platiti otkupninu za koju je prilikom puštanja bio garantirao.
Ugovor iz Brétignya
Francuska je ovim porazom upala u potpuni kaos. Odmetništvo te pljačka koju su činili poraženi vojnici uzeli su maha. 1358. Seljaci su digli ustanak. Tu situaciju iskoristio je Edward napavši ponovno Francusku u nadi da će kapitalizirati svoje vojne uspjehe te osvojiti francusko prijestolje. No Francuzi su pružili žilav otpor te mu onemogućili da osvoji Pariz i Rheims. Slijedom događaja na bojnom polju sklopljen je 1360. Ugovor iz Brétignya temeljem kojeg su Englezi dobili polovicu Bretanje i cijelu Akvitaniju, Calais, Ponthieu i oko polovice francuskog plemstva koje je postalo Edwardovim vazalima. Odredbe tog ugovora prepolovile su Francusku u teritorijalnom smislu i bile su za nju vrlo nepovoljne. Ugovorom iz Brétignya Edward III je stekao velike teritorijalne dobitke i potvrdio svoje osvajanje Calaisa, no istim sporazumom morao se odreći francuske krune. U stvarnosti Edward III nije se nikada odrekao svojih aspiracija prema francuskom prijestolju, te su se, čim je 1364. za francuskog kralja okrunjen Jeanov sin Charles V, neprijateljstva obnovila.
Drugi (Charlesov) period rata, od 1369. do 1389.
thumb|150px|left|[[Charles V od Francuske]] Tokom vladavine francuskog kralja Charles V Englezi su postupno potiskivani s pozicija koje su dobili Ugovorom iz Brétignyja. Vojvode od Bretanje pomirili su se s francuskim kraljem, te su čak i vojsku okrenuli protiv Engleza.
Sve je to koincidiralo sa sudjelovanjem engleskog prijestolonasljednika Edwarda Crnog Princa u ratu u Španjolskoj godine 1366. Naime, uz pomoć Francuske svrgnut je kralj Kastilije Petar Kastilijski. Kako su Petrove kćeri bile udane za Edwardovu braću rat je bio neizbježan i izbio je svom žestinom 1370. između Francuske i Kastilije s jedne i Engleske i Portugala s druge strane. Rat u Španjolskoj Francuzi su iskoristili da manjim vojnim operacijama postupno oslabe engleske pozicije, pa su tako godine 1372. povratili i Poitiers, izgubljen u slavnoj Bitci kod Poitiersa.
Smrću Edwarda Crnog Princa 1376. i njegovog oca Edwarda III. 1377., kraljem u Engleskoj postao je Richard II, maloljetni sin Edwarda Crnog Princa. Engleska se pomalo okretala svojim unutarnjim problemima. U Francuskoj je zbog prerane smrti Charlesa V 1380. krunu preuzeo maloljetni i psihički bolestan Charles VI koji nikada tokom svoje vladavine nije u Francuskoj uzeo u svoje ruke potpunu kontrolu vlasti. Rat je, slijedom tih okolnosti, postupno slabio i utihnuo do godine 1389.
Engleski kralj Henry IV koji je vlast preuzeo od Richard II imao je planove novih napada na Francusku ali ih zbog svoje kratke vladavine i unutarnjih pobuna nije nikada ostvario. U Francuskoj je izbio građanski rat između Charlesa VI bliskih rođaka, njegovog brata Luisa od Valoisa i bratića Jeana, vojvode Burgundskog. Tokom rata Luis je ubijen, a od godine 1410. obje zaraćene strane na svojoj su strani kao saveznika željele imati Englesku.
Treći (Lancasterski) period rata, od 1415. do 1429.
thumb|200px|Bitka kod Agincourta Henry V nije dugo čekao. U augustu 1415. godine on se sa svojom vojskom iskrcao u Francuskoj. Iako je bio u iskušenju da krene izravno na Pariz, odlučio se za varijantu preko Calaisa, manevrirajući poput engleskih snaga prije Bitke kod Crécyja da bi se s mnogo većim francuskim snagama susreo kod Agincourta, sjeverno od rijeke Somme. U Bitci kod Agincourta Henry V je izvojevao glatku pobjedu i nanio katastrofalan poraz francuskim snagama među kojima su izginuli mnogi vojskovođe.
Henry V osvojio je Normandiju, a 1417. grad Caen i 1419. grad Rouen. Sklopio je savez s Burgundskim Vojvodstvom i godine 1419. došao pred zidine Pariza. 1420. Henry V je s Charlesa VI vodio pregovore čiji je rezultat bio Sporazum iz Troyesa prema kojem se Henry V oženio kćerkom francuskog kralja, Katarinom od Valoisa i postao nasljednik francuske krune. Henry je tim sporazumom postao prvi engleski kralj koji je i faktički i pravno, svojim pravom na nasljedstvo francuske krune, ujedinio francusku i englesku krunu. Henry Vje nastavio svoje osvajanje Francuske ali je ubrzo 1422. poginuo u opsadi grada Meauxa. Charles VI također je uskoro umro, a Henrya V naslijedio je njegov maloljetni sin Henry VI koji je tako postao engleski i francuski kralj.
Četvrti i zadnji period (period Ivane Orleanske), od 1429. do 1453.
thumb|200px|left|Ivana Orleanska Kako je Henry VI bio maloljetan oko regentstva nad njim u Engleskoj su izbile svađe, koje su usporile daljnji tok rata u Francuskoj. Zbog toga su tek 1428. Englezi ponovno pokrenuli ratne operacije opsjedajući grad Orléans. U tome trenutku Englezi nisu imali dovoljno snaga da bi osvojili utvrđeni grad pa se opsada otegla. U tome trenutku na francuskoj strani pojavila se jedna osoba o kojoj je kasnije stvoren mit, a to je bila Ivana Orleanska. 1429. Ivana Orleanska uvjerila je francuske vojne zapovjednike da je doživjela viziju Boga koji joj je rekao da će uz njezinu pomoć francuske snage otjerati Engleze. Njezinom pojavom na bojištu povećao se moral francuskih snaga koje su napale engleske položaje te ih prisilile na povlačenje. Francuska vojska, osokoljena tim uspjehom pomela je nekoliko engleskih uporišta na rijeci Loire. Ubrzo nakon toga 8.000 francuskih vojnika u Bitci kod Pataya teškom je konjicom probilo engleske strijelce te porazilo oko 3.000 engleskih vojnika. Ponešen na krilima pobjede Charles se dao u Reimsu okruniti za francuskog kralja kao Charles VII.
Ivana Orleanska nedugo je potom zarobljena od strane burgundskih snaga te izručena Englezima koji su ju pogubili. Započeti su pregovori pa je ofenziva francuskih snaga izgubila na snazi.
No, preokret u cjelokupnoj situaciji unijela je odluka engleskog saveznika Filipa III. Burgundskog da promijeni stranu u ratu. Isti se 1435. sporazumom iz Arrasa zakleo na vjernost francuskom kralju te mu vratio Pariz, koji je do tada držao pod svojom kontrolom. Dugački pregovori dali su Charlesu VII dovoljno vremena da reorganizira svoju vojsku u profesionalnu, te da maksimalno centralizira upravljanje Francuskom.
Da je Charlesu VII uspjela reorganizacija vojske govori i to da su Francuzi godine 1449. ponovno zauzeli Rouen, a 1450. u Bitci kod Formignyja teško porazili englesku vojsku. Francuzi su iste godine oslobodili Cherbourg, 6. jula i Bordeaux, a 1451. Bayonne.
Englezi se nisu mirili s porazima pa su 1453. pokrenuli protuofanzivu u namjeri da povrate Gaskonju. U početku protuofanzive Englezi su bili srdačno primljeni od stanovništva no njihova je vojska razbijena i zaustavljena u Bitci kod Castillona. Ta bitka bila je posljednja bitka Stogodišnjeg rata. Nakon toga poraza Engleska je na duže vrijeme izgubila vojnu moć na kontinentu, a na unutarnjem planu utonula je u dinastički građanski rat čije su posljedice smanjile njezin utjecaj na politička zbivanja u Evropi.
Posljedice
Stogodišnji rat donio je mnoge novosti na više razina, od vojne tehnologije vođenja rata do raznorodnih društvenih posljedica koje su ostavile traga na obje zaraćene strane ali i šire.
Posljedice na vojnom planu
thumb|350px|left|Rekonstrukcija luka i strijele velških strijelaca U vojno-taktičkom smislu napušten je koncept teško oklopljene konjice s teško oklopljenim vitezovima u korist pješaka strijelaca koji su svojim velikim lukovima mogli strijelama pogoditi udaljene mete te time spriječiti neprijateljsko napredovanje i prije nego dođe do borbe „prsa o prsa“. Prednosti strijelaca naročito su došle do izražaja u Bitci kod Crécyja i u Bitci kod Agincourta. Najslavnije oružje Stogodišnjeg rata bili su luk i strijela velških strijelaca. Ovo snažno, precizno i dalekometno pješadijsko oružje dalo je Engleskoj stratešku prednost. Strijelci su bili izuzetno mobilni a njihove su strijele, zbog velikog luka i energije kojom su strijele iz tih lukova bile izbacivane, bile izuzetno precizne i mogle su probiti čak i oklop oklopljenih konjanika koji su činili okosnicu francuskih snaga i njihovu osnovnu udarnu moć. Francuska vojska pouzdavala se u samostrele koji su bili predviđeni za bliskiju borbu i nisu imali moć probijanja oklopa. Samostreli su se kvarili u presudnim trenucima, a njihova jedina prednost bila je u tome da osoba koja njime rukuje ne treba gotovo nikakvu vještinu niti snagu, dok je za rukovanje lukom i strijelom trebalo dugotrajno iskustvo, snaga i vještina. Kako je zbog ovih promjena svatko mogao postati vrlo ubojit ratnik, feudalci – vitezovi više nisu jedini imali tu privilegiju da budu ratnici čime im je uzeta jedna od moći i privilegija na kojima su gradili svoj položaj u društvu.
Ono što je bila velika novost Stogodišnjeg rata pojava je baruta i topova koji su korišteni već od 1375. godine. Bitka kod Castillona bila je prva bitka u povijesti ratovanja u kojoj su topovi odigrali presudnu ulogu u francuskoj pobjedi nad Englezima.
Još se jednom, kao i mnogo puta u historiji, pokazalo da osvajanje velikog prostora nameće okupacijskoj sili sve veće potrebe za vojnom kontrolom osvojenog prostora što opet, zbog nedostatka ljudstva, diktira potrebu da se sklapaju savezništva s prevrtljivim lokalnim feudalcima što se pokazalo lošim rješenjem za Engleze budući da je moćno Vojvodstvo Burgundija u odlučnom trenutku promijenilo stranu u sukobu i time praktično odlučilo sukob.
Posljedice na društvenom planu
Stogodišnji rat pokazao je da je organizacija same države i njezinih financija bio jedan od presudnih faktora u ovom sukobu. Naime, Engleska je krenula u rat kao centralizirana država s kraljem na čelu i s jedinstvenim poreznim sustavom koji je namicao sredstva za rat. Za razliku od Engleske, Francuska je bila rascjepkana partikularističkim interesima moćnih lokalnih feudalaca, a u vrijeme najvećih engleskih vojnih uspjeha i slabim i nesposobnim kraljem Charlesom VI
Nakon što je Charles VII reorganizirao državu i vojsku, ratna se sreća preokrenula i napadač više nije imao mogućnosti suprotstaviti se organiziranoj obrambenoj vojsci francuskog kralja.
Stogodišnji rat pridonio je i nacionalnoj koheziji obje zaraćene strane, a naročito na francuskoj strani koja je bila opustošena ratom i svedena u minimalne okvire. Taj nacionalni osjećaj pridionio je preobražavanju Francuske u centraliziranu državu kakva je i danas.
Clifton, Arizona
Clifton je gradić u američkoj saveznoj državi Arizona. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 3.311 stanovnika.
Portacaldaia, Pescara
Portacaldaia je naselje u Italiji u provinciji Pescara, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 278 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 397 m.
Medicinski fakultet
Medicinski fakultet je naziv za visokoškolsku ustanovu koja svojim polaznicima (studentima) pruža stručna znanja iz oblasti medicine te ih osposobljava za rad u zdravstvu, odnosno posao ljekara. Medicinski fakulteti se smatraju jednim od najprestižnijih, ali i po studente najzahtjevnijih fakulteta, s time da studij na medicinskom fakultetu obično traje duže nego kod ostalih fakulteta.
Ispit
250px|right|thumb|Suvremeni ispit uz korištenje računala
Ispit u najširem smislu označava postupak kojim se utvrđuju razina nečijeg znanja ili vještina. Svrha ispita je utvrditi da li je ispitivana osoba u stanju vršiti određeni posao ili posjeduje dovoljno znanja da bi mogla pohađati određenu obrazovnu instituciju. Ispitivanje se najčešće vrši kroz postavljanje pitanja na koje ispitivana osoba treba odgovoriti, problema koje treba riješiti ili određenih zadataka koje treba obaviti. Ispitivanje može biti pred pojedincem ili višečlanom komisijom. Može biti u usmenom i pismenom obliku. Ispitivana osoba na kraju ispita najčešće dobije ocjenu (koja može biti pozitivna ili negativna) ili svjedožbu ili diplomu o položenom ispitu.
Vrste ispita mogu biti:
Bruille-lez-Marchiennes
Brije le Maršijen je naselje i opština u severoistočnoj Francuskoj u regionu Sever-Pa d Kale, u departmanu Sever koja pripada prefekturi Due.
Insula
thumb|300px|Ostaci gornjih katova insule kraj rimskog [[Kapitola.]]
Bruille-lez-Marchiennes
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1213 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 280 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 4,33 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 28 metara (maksimalnoj 34 m, a minimalnoj 20 m).
Insula
Insula (na latinskom doslovno "otok" ili "ostrvo", množ. insulae) je naziv za tip rimske zgrade odnosno siromašnije rimske obitelji u pravilu čija je glavna namjena bila smještaj građana, plebejaca ili drugih osoba koje su pripadale nižoj ili srednjoj klasi. Pripadnici više klase (nobiles) su u pravilu živjeli u pojedinačnim kućama (domus), ali je za sam grad Rim bilo karakteristično da su domusi i insule bili građeni jednih pokraj drugih, odnosno nije postojao pokušaj da se stvaraju "sirotinjske" i "elitne" četvrti. Gregory S. Aldrete, Floods of the Tiber in Ancient Rome, (Johns Hopkins University Press, 2007), p. 213 [http://books.google.com/books?id=vL2ntMk7j-4C&pg=PA213&dq=regionary&hl=en&ei=iymETM3LJs6hngf_yLha&sa=X&oi=book_result&ct=result&resnum=99&ved=0CI8EEOgBMGI#v=onepage&q=regionary&f=false
Insule su se sastojale od više katova (3-5), pri čemu je prizemlje bilo rezervirano za trgovačke radnje ili gostionice. Pojedine insule su bile, poput domusa, spojene na vodovod i kanalizaciju, ali su najčešće bile u vlasništvu najmodavaca i građevinskih poduzetnika, koji su se nastojali brzo obogatiti koristeći najjeftiniji mogući materijal kao što su drvo, opeke ili reciklirano kamenje. Zbog toga su se često rušile ili gorjele u požarima; veća mogućnost bijega u takvim slučajevima je bila razlogom zašto su najviše cijene najma bile na prvom katu, a najmanje na najvišem. Najviši katovi obično nisu imali vodu i grijanje; ponekadasasasa, mokraća i fekalije bacao na ulicu.
Nastojanje da se spriječe nesreće su bile razlogom zašto su pojedini carevi nastojali uvesti ograničenja u izgradnji insula. August je odredio maksimalnu visinu od 20,7 m, a Neron nakon Velikog požara visinu od 17,75 m. Usprkos toga, ti su se zakoni često kršili, zbog čega je pohlepa stanodavaca bila metom Juvenalovih satira.
Bitka kod Karbale
Bitka kod Karbale vođena je 10. oktobra 680. (10. muharema 61. AH) u pustinji pokraj današnjeg grada Karbale u centralnom Iraku, između vojske drugog omejadskog kalifa Jazida i malenog broja sljedbenika Huseina ibn Alija, unuka islamskog poslanika Muhameda. Sukob je završio omejadskom pobjedom, mučeništvom Huseina i masakrom njegovih pristaša. Događaj na Karbali je najveća tragedija u islamskoj historiji koja se dogodila među muslimanima, a posebno je ostavio traga na sljedbenike Muhamedove porodice (Ahl al-bajt) koji ga obilježavaju kao dan žalosti.
Uvertira u ovaj događaj bila je smrt Muavije u aprilu 679. (radžab 60. AH) odnosno zaposjedanje vlasti od strane njegovog sina Jazida. Tadašnji guverner Medine pokušavao je od Huseina ibn Alija uzeti prisegu na vjernost Jazidu, a Husein je s ciljem da to izbjegne napustio Medinu po noći i započeo putovanje prema Meki. Na ovom putovanju Huseina je pratila njegova porodica, određeni članovi Banu Hašima i neki od njegovih sljedbenika. Husein je u Meki ostao oko četiri mjeseca i u tom periodu su mu Kufljani slali pozivna pisma. Zbog mogućnosti atentata od strane Jazidovih pristaša u Meki i zbog iračkih poziva, Husein se 12. septembra (8. zul-hidžeta) zaputio u Kufu.
Ipak, prije nego je stigao u Kufu, Huseinu je stigla vijest o izdaji Kufljanja i mučeništvu Muslima ibn Akila kojeg je poslao da izvidi stanje u Kufi prije njegovog dolaska. Nakon toga put prema Kufi mu je bio zatvoren od strane Hura ibn Jazida i stoga je otišao u pravcu Karbale gdje se susreo s neprijateljskom vojskom Omara ibn Sada, kojeg je Ubajdulah ibn Zijad postavio na mjesto zapovjednika te vojske. Dvije vojske su se sukobile 10. muharema, na datum kasnije poznat kao dan Ašure. U ovom neravnopravnom okršaju Husein, njegov polubrat Abas, Huseinov šestomjesečni sin Ali al-Asgar, sedamnaest članova Banu Hašima i nešto više od pedeset njegovih sljedbenika, postali su mučenici. Određeni prenosioci ovog događaja za ubojicu Huseina imenuju Šimra ibn Zil-Džavšana.
Vojnici Omara ibn Sada su nakon bitke izmasakrirali navedene žrtve na način da su jahajući konje gazili njihova tijela. Poslijepodne na dan Ašure, Jazidova vojska je napala šatore preživjelih i zapalila ih. Šijiti ovu noć obilježavaju kao Noć usamljenika. Huseinov sin Ali (Zajn al-Abidin) nije učestvovao u borbama jer je bio teško bolestan, a nakon bitke zajedno sa Zajnab i ostalim ženama i djecom odveden je u zarobljeništvo od strane kufanske vojske. Vojnici Omara ibn Sada su glave poginulih nabili na koplja i zajedno sa zarobljenicima su prvo otišli u Kufu kod Ubajdulaha ibn Zijada, a potom kod Jazida u Siriju.
Huseinovo odbijanje prisege Jazidu
Nakon Muavijine smrti u aprilu 679. (radžab 60. AH) uzimala se prisega na vjernost Jazidu, a on je odlučio uzeti istu i od nekoliko istaknutih muslimana koji ranije nisu prihvatili Muavijin poziv da to učine. Jazid je stoga tadašnjem medinskom guverneru Validu ibn Utbi poslao pismo u kojem ga je obavijestio o Muavijinoj smrti i obratio mu se riječima: "Pod prisilom uzmi prisegu na vjernost Huseina ibn Alija, Abdulaha ibn Omara, Abdul-Rahmana ibn Abi Bakra i Abdulaha ibn Zubajra, a ako netko odbije to učiniti, obezglavi ga!". Ubrzo nakon tog pisma, napisao je još jedno u kojem je inzistirao: "Napiši imena pristalica i onih koji su odbili prisegu, a glavu Huseina ibn Alija pošalji meni zajedno s odgovorom na ovo pismo!". Valid se tada posavjetovao s Marvanom ibn al-Hakamom i potom četvorici prozvanih poslao Abdulaha ibn Amra. Husein je zajedno sa 30 njemu bliskih osoba otišao do rezidencije guvernera gdje ga je Valid obavijestio o Muavijinoj smrti i pročitao mu Jazidovo pismo u kojem traži njegovu prisegu. Husein je rekao Validu: "Zar ćeš se zadovoljiti da prisegu dam u tajnosti? Mislim da ti je cilj da to napravim javno". Valid mu je odgovorio da preferira javnu prisegu, na što je Husein rekao: "Daj mi vremena do sutra, tada ću te obavijestiti o svojoj odluci". Valid je uvažio prijedlog i dan kasnije poslao svoje izaslanike, tražeći odgovor od Huseina. On je pak zatražio odgodu još jednu noć, na što je Valid pristao, a potom je napustio Medinu.
Putovanje od Medine do Meke
Suočen s navedenom situacijom, Husein i 84 njegovih pristaša (porodica i prijatelji) krenuli su iz Medine prema Meki u nedjelju navečer 29. radžaba 60. AH (5. maja 680. AD), ili prema drugoj predaji 3. šabana (9. maja). Ovisno o izvorima, Husein je tu noć otišao na grob svoje majke Fatime i brata Hasana, klanjao tamo namaz, oprostio se od njih i ujutro se vratio kući, ili je pak dvije noći proveo pokraj Muhamedovog groba. Na ovom putovanju Huseinova pratnja je bila sastavljena većinom od članova njegove porodice, uključujući djecu, braću, sestre i rođake, a osim pripadnika Banu Hašima pratio ga je i 21 prijatelj. Među rijetkim izuzecima bliske rodbine koji se nisu pridružili putovanju bio je Muhamed ibn al-Hanafija, polubrat koji je uoči napuštanja Medine ispratio i pozdravio Huseina, a on mu je u oporuci napisao: "Ne odlazim iz Medine radi nezahvalnosti, razonode, niti da bih širio razdor i nasilje, cilj mi je popravljanje nereda u zajednici mog djeda, želim da pozivam na dobro i odvraćam od zla, te postupam sukladno praksi mog djeda Muhameda i oca Alija ibn Abi Taliba".
Husein se usprkos prigovorima svojih suputnika u Meku zaputio glavnom rutom. Na polovini puta, susreo je Abdulaha ibn Mutija koji ga je upitao gdje se zaputio, a Husein mu je odgovorio: "Sad idem prema Meki i kada stignem tamo, od Boga ću tražiti dobro". Abdulah ga je na to savjetovao da kasnije ne ide u Kufu, odnosno da ostane u Meki. Nakon pet dana putovanja, Husein je početkom šabana (sredinom maja) stigao u Meku, gdje je toplo dočekan od strane građana i hodočasnika. Stanice kroz koje su prošli od Medine do Meke bile su Zul-Hulajfa, Milal, Sajala, Irk Sanija, Zavha, Anaja, Aradž, Lahr Džamal, Sukja, Abva, prijevoj Haša, Rabig, Džuhfa, Kadid, Halis, Asfan i Mar al-Zahran.
Husein u Meki
Husein je u Meki boravio od 3. šabana do 8. zul-hidžeta, odnosno nešto više od četiri mjeseca. Stanovnici Meke su bili radosni kad su čuli vijest o Huseinovom boravku te su mu i ujutro i navečer dolazili u posjetu. Njegova prisutnost i popularnost je teško pala Abdulahu ibn Zubajru koji se nadao da će građani prisegnuti njemu, no bio je svjestan da će takva potpora uz Huseinovo prisustvo biti znatno manja.
Pisma Kufljana i poziv Huseinu na ustanak
Nedugo nakon Huseinovog dolaska u Meku, sljedbenici Muhamedove porodice iz Iraka saznali za Muavijinu smrt i vijest o odbijanju davanja prisege Jazidu od strane Huseina i Abdulaha ibn Zubajra, zbog čega su se okupili u kući Sulejmana ibn Surada al-Huzaija i odlučili da pošalju Huseinu pismo i upute da dođe u Kufu. Dva dana nakon slanja ovog pisma, Kufljani su napisali 150 pisama od kojih je svako imalo potpise od jedne do četiri osobe, a sva su sadržavala pozive da dođe u njihov grad. Husein se ustručavao odgovarati na njih sve dok pisma nisu postala mnogobrojna, nakon čega je sastavio pismo u kojem je stajalo: "Poslati ću svog brata, rođaka i osobu od povjerenja iz moje porodice. Rekao sam mu da me obavijesti o vašem stanju, djelovanju i uvjerenjima, a ako mi potvrdi da su vaši stavovi upravo onakvi kakve ste ih iznijeli u pismima, doći ću vam. Imam je onaj koji radi samo na osnovu Božje knjige, koji uspostavlja pravdu i koji vjeruje u istinsku religiju te sebe posvećuje Bogu".
Huseinov izaslanik u Kufi
Husein je napisao pismo Kufljanima i predao ga rođaku Muslimu ibn Akilu s uputom da dostavi njegovu poruku u Irak, istraži lokalne okolnosti, te da ga na kraju obavijesti o stanju. Muslim je nakon dolaska u Kufu odsjeo u kući al-Muhtara ibn Abi Ubajda al-Sakafija, ili prema drugim izvorima u kući Abu Hadžala Muslima ibn Avsadže. Sljedbenici Muhamedove porodice posjećivali su Muslima ibn Akila, a on im je čitao pismo i time pripremao uslove za uzimanje prisege na vjernost Huseinu. Ovisno o izvorima, u Kufi je 12.000, 18.000 ili više od 30.000 ljudi prisegnulo Huseinu, nakon čega mu je Muslim poslao pismo u kojem je potvrdio mnogobrojnost pristaša i pozvao ga da dođe u Kufu.
Putovanje od Meke do Kufe
mini|desno|225px|[[Husein ibn Ali|Husein se oprašta od porodice prije puta u Karbalu (kadžarski crtež)]] Nakon četiri mjeseca i pet dana boravka u Meki, Husein se u Kufu zaputio 12. septembra (8. zul-hidžeta), na isti dan kada je pogubljen Muslim ibn Akil. Huseina je na putovanju pratilo ukupno 82 ljudi, uključujući 60 kufanskih pristaša. Određeni historičari i muhadisi (poput al-Mufida) navode da je Husein zbog napuštanja Meke namjeru obavljanja hadža zamijenio umrom i skinuo ihrame, dok je prema drugim izvorima umra od početka bila njegova namjera i odlazak iz Meke uslijedio je poslije obavljenih obreda vezanih uz nju. Tokom posljednjeg mjeseca boravka u Meki, kada je preseljenje u Kufu postajalo sve izglednijim, bilo je onih koji su prigovarali Huseinu oko tog plana i pokušavali ga odgovoriti od putovanja. Među takvim kritičarima bili su Abdulah ibn Abas i Muhamed ibn al-Hanafija, no Husein se oglušio na njihove opaske. Nakon što je Husein zajedno sa svojim sljedbenicima napustio Meku, put im je pokušala ispriječiti vojska Jahje ibn Saida, zapovjednika u službi mekanskog guvernera Amra ibn Saida, ali bez uspjeha. Huseinova karavana se obranila i nastavila dalje sa svojim putovanjem.
Karavanske stanice
Odmarališta Huseinove karavane na putovanju od Meke do Kufe bila su ovim redoslijedom:
Husein je na svakoj stanici koristio priliku da pridobije ljude i rasvijetli im umove. Primjerice, u Zat Irku prišao mu je stanoviti Bušr ibn Galib al-Asadi i opisao mu stanje u Kufi kao kaotično, a potom ga je zamolio da mu rastumači kuranski ajet u kojem stoji: "A na dan kada pozovemo sve ljude s vođom njihovim..." (17:71). Husein mu je odgovorio: "Postoje dvije vrste vođa, prva poziva ljude k Božjoj uputi, a druga ih poziva u zabludu. Onaj koji bude slijedio vođu upute ide u raj, a onaj koji bude slijedio vođu zablude ide u pakao". Bušr nije pošao s Huseinom, ali su ga kasnije vidjeli kako plače na njegovom grobu i izražava kajanje što mu nije pomogao. Husein se poslije kod Salabije susreo s čovjekom po imenu Abu Hara al-Azdi koji ga je upitao o razlogu putovanja, a on mu je odgovorio: "Omejadi su mi oteli imetak, ali bio sam strpljiv. Vrijeđali su me, pa sam i to podnosio. Sada mi žele proliti krv i zato sam pobjegao. O Abu Hara, znaj da ću ja biti ubijen rukom grupe tvrdoglavo nepokornih, a Bog će ih nakon toga odjenuti u odjeću potpunog poniženja i oštri mač će zavladati osramoćenima".
Slanje Kajsa ibn Musahira u Kufu
Došavši kod mjesta Batn al-Rume, Husein je napisao pismo Kufljanima u kojem ih je obavijestio da dolazi u Kufu. Pismo je predao svom glasniku Kajsu ibn Musahiru al-Saidaviju, no kada je on stigao do Kadisije, presrela ga je straža Ubajdulaha ibn Zijada i počela ga pretresati. Kajs je bio prisiljen poderati Huseinovo pismo da neprijatelji ne bi saznali njegov sadržaj. Uhapšeni Kajs odveden je pred ibn Zijada koji mu je poručio: "Tako mi Boga, nikad te neću osloboditi, osim ako mi ne kažeš imena onih kojima je Husein uputio pismo, ili ako se ne popneš na minber i prokuneš Huseina, njegovog oca i brata! Jedino ću te tako pustiti, a ako ne uradiš tako, očekuj smrt". Kajs je naizgled prihvatio ponudu i popeo se na minber, ali umjesto proklinjanja Huseina rekao je: "Ja sam izaslanik Huseina ibn Alija kojeg je poslao vama, došao sam da vam prenesem njegovu poruku, odgovorite mu na poziv odazivom". Ibn Zijad je potom naredio da ga odvedu na vrh guvernerove palače i bace s krova.
Slanje Abdulaha ibn Jaktara u Kufu
Prije nego što mu je stigla vijest o mučeništvu Muslima ibn Akila, Husein mu je poslao Abdulaha ibn Jaktara, svog brata po dojenju (rada). Ibn Jaktar je na putu zarobljen od strane Huseina ibn Tamima ili Huseina ibn Numajra, te doveden pred Ubajdulaha ibn Zijada koji mu je naredio da s vrha guvernerove palače prokune Huseina ibn Alija i njegovog oca Alija. Kada se popeo na krov, ibn Jaktar se obratio ljudima riječima: "O, ljudi! Izaslanik sam Huseina, sina Poslanikove kćeri. Požurite da mu pomognete i jurišajte na ibn Mardžanu!". Ibn Zijad je na ovo odgovorio naređenjem da ga se baci s krova palače. Teško ozlijeđenog ibn Jaktara na tlu je dokrajčio jedan od ibn Zijadovih ljudi. Vijest o mučeništvu Abdulaha ibn Jaktara, zajedno s vijestima o mučeništvu Muslima ibn Akila i Hanija ibn Urvaha, Huseinu je stigla kod karavanske stanice Zubale.
Huseinov izaslanik u Basri
Husein je napisao pismo i poslao ga na adrese poglavara pet basranskih plemena, konkretno Banu Alija, Bakra, Tamima, Abdul-Kajsa i Azda. Njegov posrednik Sulejman ibn Razin isporučio je po jednu kopiju pisma Maliku ibn Mismi al-Bakriju, Ahnafu ibn Kajsu, Munziru ibn Džarudu, Masudu ibn Amru, Kajsu ibn al-Hajsamu i Omaru ibn Ubajdulahu, a poruka je glasila: "Pozivam vas Božjoj knjizi i Poslanikovoj tradiciji koja iščezava zbog novotarija. Ako prihvatite moje riječi i savjete, uputiti ću vas na pravi put". Svi poglavari su sakrili preuzeto pismo, s izuzetkom Munzira ibn Džaruda koji ga je protumačio kao ibn Zijadovu varku odnosno test lojalnosti, zbog čega ga je uoči njegovog putovanja u Kufu obavijestio o poruci. Ubajdulah ibn Zijad je smjesta pozvao Huseinovog glasnika ibn Razina na očitovanje i dao ga obezglaviti.
Promjena pravca kretanja ka Karbali
Husein je nakon dolaska u karavansku stanicu Uzajb al-Hidžanat bio primoran da pravac kretanja preusmjeri ka Karbali. Kada je Ubajdulah ibn Zijad obaviješten o Huseinovom kretanju prema Kufi, poslao je svog zapovjednika Huseina ibn Tamima zajedno sa 4000 vojnika da pažljivo prate sve putnike koji putuju između Kadisije i Hafana, odnosno između Kutkutanije i Lale. Dio vojske od 1000 ljudi na čelu s Hurom ibn Jazidom poslani su od strane ibn Tamima da se ispriječe na putu Huseina i njegove karavane. Abu Mihnaf prenosi od dva čovjeka iz plemena Banu Asada koji su se pridružili Huseinu na ovom putovanju: "Kada je Huseinova karavana krenula iz stanice Šaraf, susreli su se s prethodnicom neprijateljske vojske", što svjedoči da je Husein skrenuo u pravcu Zu Husama.
Susret s Hurovom vojskom
Hur ibn Jazid i njegova vojska su se oko podneva susreli s Huseinom i njegovim sljedbenicima. Husein je tada naredio svojim pomagačima da napoje vodom Hurove vojnike i njihove konje. Kada je nastupilo vrijeme podnevne molitve, također je naložio svom mujezinu Hadžadžu ibn Masruku al-Džufiju da pozove ljude na molitvu. Prije nego je počela podnevna molitva, Husein je ustao, iskazao slavu i hvalu Bogu, te rekao: "O, ljudi! Ovo je opravdanje pred svevišnjim Bogom i pred vama. Nisam vam došao zbog nikakvog drugog razloga osim toga što ste me putem glasnika pismima pozvali da dođem k vama jer ste rekli da nemate predvodnika. Bog će vas putem mene uputiti, pa ako ste postojani u svojim obećanjima, doći ću u vaš grad, a ako vam nije milo što ću doći, vratiti ću se natrag". Hur i njegovi vojnici na ovo nisu odgovarali nego su samo šutili.
Husein je potom naredio mujezinu da razglasi početak podnevnog namaza koji se obavljao zajednički s Hurom i njegovim vojnicima. Tokom kasnog popodneva, Husein je rekao svojim prijateljima da se pripreme za nastavak putovanja, a zatim je izašao iz šatora i naredio ibn Masruku da pozove ljude na poslijepodnevnu molitvu. Nakon obavljenog namaza, Husein je nakon slave i hvale Bogu održao govor ljudima ovim riječima: "O, ljudi! Ako budete svjesni Boga i priznajete pravo onima koji su ga dostojni, time ćete priskrbiti Božje zadovoljstvo. Mi, Muhamedova porodica, dostojni smo velaje (duhovnog vodstva) za razliku od onih koji izjavljuju da imaju pravo na ono što nije njihovo, onih čije postupanje prema vama nije na osnovu pravde i koji vam uskraćuju prava. Ako vi ne smatrate da mi uživamo to pravo i ne želite da nam budete pokorni, odnosno ako poslana pisma nisu u skladu s vašim stavovima, ja ću se istog trena vratiti natrag".
Dolazak Ubajdulahovog glasnika
Kada je svanulo novo jutro, Husein se zaustavio na karavanskoj stanici Bajdi gdje je obavio jutarnju molitvu, a potom je nastavio putovanje i oko podneva stigao na područje Najnave. Tamo je Huru ibn Jazidu stigla poruka od Ubajdulaha ibn Zijada u kojoj je pisalo: "Kada ti stignu moje pismo i moj glasnik, pritisni Huseina i ne dozvoli mu odmor, osim u pustinji bez vode i vegetacije. Naredio sam svom glasniku da se ne odvaja od tebe sve dok mi pismeno ne potvrdi da se pridržavaš mojih uputa". Hur je pročitao pismo Huseinu, a on ga je zamolio da dopusti njegovoj karavani stacioniranje u Najnavi ili Kadisiji. Hur mu je odgovorio da to nije moguće, budući da je dostavljač Ubajdulahovog pisma ujedno njegov špijun.
Dolazak Huseina u Karbalu
mini|desno|225px|Sukobljeni tabori uoči bitke ([[Osmansko Carstvo|osmanska minijatura)]] Većina primarnih izvora navodi da je Husein sa svojim sljedbenicima stigao kod Karbale u četvrtak 2. muharema 61. AH, odnosno 2. oktobra 680. AD. Izuzetak među ranoislamskim historičarima je al-Dinavari koji bilježi da je karavana stigla dan ranije, u srijedu 1. muharema. Kada je Hur ibn Jazid naredio Huseinu: "Ovdje se zaustavi, blizu je Eufrat", Husein ga je upitao: "Kako se ovo mjesto zove?". Odgovorili su mu da se zove Karbala. Tada je Husein rekao: "Ovo je mjesto teškoće i iskušenja . Kada je moj otac putovao u pravcu Sifina, prošao je ovuda i ja sam bio s njim. Tada je zastao i upitao kako se ovo mjesto zove, a prisutni su mu kazali ime. Onda je rekao da je to mjesto gdje će njihovi konji zaustaviti i njihova krv proliti. Prisutni su ga upitali o čemu govori, a on je rekao da će se ovdje zaustaviti karavana Muhamedove porodice".
Husein je potom rekao: "Ovo je mjesto gdje će se konji zaustaviti i naši šatori razapeti, mjesto mučeništva naših muškaraca i prolijevanja naše krvi". Onda je naredio svojim prijateljima da se zaustave na tom mjestu. Predaje navode da je Husein nakon što su se utaborili kod Karbale okupio svoju djecu, braću i porodicu, pogledao ih i zaplakao, a onda rekao: "Bože, mi zaista jesmo potomci i porodica tvog poslanika Muhameda, raštrkani i protjerani iz svetišta mog djeda od strane Omejada. Bože, vrati nam naša prava i pomozi nam protiv ugnjetavača!". Zatim se okrenuo svojim prijateljima i rekao: "Ljudi su robovi ovog svijeta i religija im je samo na jeziku, oni podržavaju religiju samo kad im je život u obilju, a kada ih pogode iskušenja i nevolje, malo je vjernika". Husein je potom za 60.000 dirhama od mještana Najnave i Gadirije otkupio zemljište oko Karbale, približne veličine od 6 x 6 km, te sklopio s njima dogovor da vode posjetioce na njegov grob i da ih ugoste tri dana.
Nedugo nakon što su Husein i njegova karavana utaborili, Hur ibn Jazid je napisao pismo Ubajdulahu ibn Zijadu i obavijestio ga da je Husein stigao do Karbale. Ibn Zijad je zatim napisao pismo Huseinu i obratio mu se ovim riječima: "O, Huseine! Obaviješten sam o tvom dolasku u Karbalu. Zapovjednik vjernika Jazid ibn Muavija naredio mi je da ni na trenutak ne zatvorim oči i da se ne zasitim hranom sve dok te ne pošaljem sveznajućem i samilosnom Bogu, ili dok te ne prisilim da prihvatiš moju i Jazidovu zapovijed". Prenosi se da je Husein nakon čitanja bacio pismo uz komentar: "Neće biti spašeni ljudi koji daju prednost svom zadovoljstvu nad Božjim zadovoljstvom!". Ibn Zijadov glasnik je upitao Huseina hoće li odgovoriti njegovom gospodaru, a on je rekao: "Odgovor mu je bolna Božja kazna koja će ga ubrzo stići". Kada se glasnik vratio ibn Zijadu i prenio mu Huseinove riječi, ibn Zijad je naredio pripremanje vojske za odlazak u bitku.
Pregovori Huseina i Omara
Stigavši kod Karbale, Omar ibn Sad je želio poslati glasnika Huseinu da ga upita zbog čega je došao na to područje i što želi. Predložio je da to učine Uzrah (Urvah) ibn Kajs al-Ahmasi i drugi plemići koji su Huseinu poslali pozivna pisma, ali oni su odbili. Na pregovore je naposljetku poslan Kasir ibn Abdulah al-Šabi koji je krenuo k Huseinovom taboru, no stražar Abu Sumama al-Saidi mu nije dozvolio da prođe s oružjem pa se vratio neobavljena posla. Omar je potom poslao Kuraha ibn Kajsa al-Hanzalija i Husein mu je kao odgovor na Omarovu poruku rekao: "Vaši sugrađani su mi napisali pozivno pismo, a ako me sada ne žele, ja ću se vratiti". Omar se obradovao ovom odgovoru i prenio je Huseinove riječi Ubajdulahu ibn Zijadu, ali guverner je u odgovoru na njegovo pismo zatražio od Omara da uzme prisegu na vjernost Jazidu ibn Muaviji od Huseina i svih njegovih sljedbenika.
Ibn Zijadovo pripremanje vojske
Nakon što je Huseinu došao kod Karbale, Ubajdulah ibn Zijad je okupio ljude u kufanskoj Velikoj džamiji i podijelio Jazidove poklone poglavarima Kufe, približne vrijednosti od 4000 dinara i 200.000 dirhama, te ih pozvao da se priključe Omaru ibn Sadu u borbi protiv Huseina. Amru ibn Hurajsu je dao da preuzme upravljanje gradom, a potom je sa svojom vojskom izašao iz Kufe i utaborio se u Nuhajli. Putem je prisiljavao ljude da mu se priključe, a da bi spriječio Kufljane da se priključe Huseinu, postavio je stražu na gradskom mostu i nije dozvolio nikome da pređe preko njega. Huseina ibn Tamima i 4000 vojnika pod njegovim zapovjedništvom, ibn Zijad je premjestio iz Kadisije u Nuhajlu. Također, Muhamedu ibn al-Ašasu al-Kindiju, Kasiru ibn Šihabu i Kaki ibn Suvajdu naredio je da regrutiraju ljude u borbu protiv Huseina, a Suvajda ibn Abdul-Rahmana al-Minkarija s nekoliko konjanika poslao je u Kufu sa zadatkom da pretražuje grad i da mu dovede svakog tko odbije poći u bitku. Suvajd je tako tragao Kufom sve dok nije naišao na jednog čovjeka iz Sirije koji je došao u grad zbog rješavanja nasljedstva, uhapsio ga i poslao guverneru. Ibn Zijad je s ciljem da zaplaši Kufljane izdao naredbu o smaknuću tog čovjeka, nakon čega su brojni krenuli u Nuhajlu.
Okupivši vojsku u Nuhajli, Ubajdulah ibn Zijad je izdao naredbu Huseinu ibn Numajru, Hadžaru ibn Abdžaru, Šabasu ibn Ribiju i Šimru ibn Zil-Džavšanu da se priključe taboru Omara ibn Sada. Šimr je bio prvi koji je izvršio njegovo naređenje i pripremio se za polazak, a nakon njega Zejd (Jazid) ibn Rakab al-Kalbi sa 2000, Husein ibn Numajr sa 4000, Musab Mari (Muzajir ibn Rahina al-Mazini) sa 3000, Husein ibn Tamim sa 2000 i Nasr ibn Harba (Harš) sa 2000 vojnika krenuli su iz Kufe i priključili su se vojsci Omara ibn Sada. Ibn Zijad je potom poslao čovjeka Šabasu ibn Ribiju i zatražio od njega da sa svojih 1000 konjanika krene k Omaru. Nakon Šabasa, prema Karbali su krenuli Hadžar ibn Abdžar sa 1000 vojnika, a zatim i Muhamed ibn al-Ašas sa još 1000, te Haris ibn Jazid ibn Ravim. Ibn Zijad je svakog jutra i popodneva iz Kufe slao jedinice od 20, 30, 50 i 100 vojnika prema Karbali, sve dok 6. muharema vojska Omara ibn Sada nije dosegnula preko 20.000 ljudi. Ibn Zijad je postavio Omara kao zapovjednika čitave vojske.