Balade_Petrice_Kerempuha
Nastanak, jezik i analiza
U jezičnoj genezi Balada postoje dva sloja od kojih je prvi impresivan i spontan doživljaj kajkavskoga idioma, a drugi studiozno istraživanje njegove književne i izvanknjiževne tradicije i potencijala. Prvi sloj začinje se već u Krležinu djetinjstvu, u početku ovoga stoljeća, kad K. kao dječak akumulira duboke dojmove o baroknoj kajkavštini svoje bake Tereze Goričančeve, o čemu piše u Djetinjstvu u Agrarnu godine 1902-03 (Republika, 1952,12). Taj se doživljaj nastavlja i intenzivira poslije, osvjedočenjima o živoj »kmetskoj i pučkoj kajkavskoj frazi« zabilježenima u Davnim danima. Autor u doba I. svj. rata neposredno dolazi u doticaj s jezikom domobrana, ostajući začuđen razornom moći umirućeg jezika, koji ga nije impresionirao samo svojim zvukom i leksikom, gnomičkim izrazom nego i duhom i mentalitetom koji izražava. Obilato utkivanje kajkavskih jezičnih elemenata u djela napisana na standardnome jeziku, kao i njihovo prožimanje kajkavskim duhom, o čemu najočitije svjedoče Kraljevo i Hrvatski bog Mars, ali i druga dramska i prozna djela, rezultat je takva doživljaja. Taj je doživljaj produbljen i jezičnom tradicijom hrvatske književnosti, koja je usprkos lingvističkom dogmatizmu vukovsko-maretićevske koncepcije o književnom jeziku, često posezala za izopćenim dijalektima, pri čemu su poticaj Krleži mogli biti K. Š. Gjalski, a posebice A. G. Matoš. Međutim, taj kontekst utkan u genezu i sintezu Balada bio je pretežito realiziran stiliziranom varijantom suvremenoga, kolokvijalnoga kajkavskog jezika, njegovom sinkronijskom dimenzijom, dok je Krleži za pjesničku realizaciju Balada bila nužna i dijakronijska dimenzija kajkavskoga literarnog jezika. Put do njezina otkrića vodio je preko zabilježenih izvora toga jezika u starim kajkavskim rječnicima, književnim djelima starih kajkavskih pisaca, pučkome štivu na kajkavštini i dijalektološkim studijama o pojedinim kajkavskim govorima. Prema navođenju J. Badalića, bibliotekara Nacionalne i sveučilišne knjižnice u Zagrebu, već se od početka 30-ih godina počeo K. studiozno upoznavati s kajkavskom jezičnom i književnom baštinom. Studioznost pristupa kajkavskoj jezičnoj građi kao i njezin bogat odraz u djelu potvrđuje i J. Vončina, otkrivajući upravo u njoj korijene Krležina Kerempuha. Tako je K. temeljito proučio i kreativno apsorbirao Belostenčev Gazophylacium, ali i leksikografska djela Habdelića i Jambrešića, a u jezičnim slojevima Balada, u njihovoj sintaksi pa i tematici mogu se prepoznati tragovi I. Pergošića, A. Vramca, F. K. Frankapana, M. Magdalenića, J. Muliha, T. Brezovačkog, Š. Zagrepca, I. Kristijanovića, T. Mikloušića, kao i manje poznatih kajkavskih autora koji su bili poticajni za njegovu naddijalektalnu kajkavsku jezičnu sintezu, ali i za njegovu versifikaciju. Stvarajući naime svoj jezik, K. je išao tragom onih kajkavskih pisaca koji su se zauzimali za interdijalektalna prožimanja (uključenje raznolikih dijalektalnih supstrata, paralelizam kajkavskih, čakavskih, djelomično i štokavskih elemenata u kajkavskom jeziku), pa je tako stvorio i svojim djelom afirmirao jezik kajkavske sinteze, u koju su prirodno uključeni i drugi dijalekti, pa i oni strani jezici koji su se svojim elementima infiltrirali u kajkavski leksik i stil, poput latinskoga, njemačkoga i madžarskoga. No Krležin kajkavski jezik u Baladama nije puka mehanička sinteza sinkronije i dijakronije i summa postojećega jezičnog inventara, nego je originalan i inventivan autorski izbor, koji na razini djela funkcionira i potvrđuje se svojom poetskom snagom i ekspresijom, po čemu posjeduje sve značajke autorskog jezika.