cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gustav Mahler
Kasnije godine
Mahlerova glazba znatno je u kritičara pobuđivala protivljenje, budući da su ju pretežno primali kao zbrku pomiješanih tema, uzetih iz "disparatnih" razdoblja i tradicija. Mahlerovo međusobno suprotstavljanje materijala iz "visoke" kao i "niske" kulture, te miješanje različitih etničkih tradicija često su konzervativne kritičare dovodile do bijesa, u doba kada su masovne radničke organizacije naglo rasle, a sukobi između Nijemaca, Čeha, Mađara i Židova u Austro-Ugarskoj stvarali sve jači osjećaj napetosti i nestabilnosti. No također je na svojoj strani uvijek imao i strastvene pobornike. U zadnjim godinama života, Mahler je počeo postizati uspjehe i pri široj slušateljskoj publici, od kojih je među važnijima izvedba Druge simfonije 1900. godine u Münchenu, s prvom potpunom izvedbom Treće simfonije u Krefeldu 1902., kao i oproštajno izvođenje Druge simfonije u Beču 1907. i prije svega minhenska praizvedba divovske Osme simfonije 1910. Glazba koju je nakon toga skladao nije izvođena za njegovog života.
Hautteville-Bocage
Otvil Bokaž je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Šerbur-Oktevil.
Gustav Mahler
Kasnije godine
Posljednji povod za Mahlerov odlazak iz Beča bila je bogata ponuda njujorške Metropolitan Opere. Tamo je dirigirao jednu sezonu, te zamijenjen Arturom Toscaninijem. Iako je bio iznimno popularan i kod kritike i publike, pao je u nemilost vodstva operne kuće. Istovremeno, brak mu zalazi u krizu kada je nevjera njegove supruge Alme otkrivena. 1910. je Mahler imao jednu, očito korisnu konzultaciju sa Sigmundom Freudom.
Hautteville-Bocage
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 88 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 20 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 4,22 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 30 metara.
Gustav Mahler
Kasnije godine
Potpisavši ugovor o dirigiranju uspješnog Njujorškog filharmonijskog orkestra, Mahler s obitelji ponovo seli u Sjedinjene Države. Tamo dovršava Das Lied von der Erde (Pjesma o zemlji), i ''Simfoniju br. 9'', koja će ostati njegovim zadnjim dovršenim djelom. U veljači 1911., tijekom duge i zahtjevne sezone Mahler u New Yorku obolijeva od streptokokne infekcije i svoj zadnji koncert vodi s groznicom (program je uključivao svjetsku praizvedbu Berceuse élégiaque Ferruccia Busonija). Povratkom u Europu, vode ga u Pariz gdje je nedavno bio razvijen novi serum. Terapija nije pomogla i na vlastiti zahtjev, odvoze ga natrag u Beč. Tamo umire od bolesti 18. svibnja 1911. u dobi od 50 godina, ostavljajući svoju ''Simfoniju br. 10'' nedovršenom.
CELSR1
Funkcija
Protein kodiran ovim genom je član flamingo potfamilije, koja je deo kadherinske superfamilije. Flamingo potfamilija se sastoji od neklasičnog tipa kadherina. Ta grupa ne formira interakcije sa kateninima. Flamingo kadherini su locirani u ćelijskoj membrani i imaju devet kadherinskih domena, sedam epidermalnom faktoru rasta sličnih ponavljanja i dva laminin A G-tip ponavljanja u njihovom ektodomenu. Oni takođe imaju sedam transmembranskih domena, koji su karakteristični za ovu potfamiliju. Smatra se da su ovi proteini receptori koji učestvuju u kontaktom posredovanoj komunikaciji. Kadherinski domeni deluju kao homofilni vezujući regioni i EGF-slični domeni koji učestvuju u ćelijskoj adheziji i receptor-ligand interakcijama. CELSR1 je razvojno regulisan, neuralno-specifični gen koji ima nepoznatu ulogu u ranoj embriogenezi.
Gustav Mahler
Kasnije godine
Alma Mahler citira Gustava: "Ja sam triput beskućnik, kao Čeh u Austriji, kao Austrijanac među Nijemcima, i kao Židov u cijelom svijetu. Svugdje uljez, nigdje dobrodošao." No ovo je iznimno slično izreci koju je 1860. ili 1870. napisao Anton Rubinstein, i vjerojatno je stoga prilagođena od strane Mahlera (ili Alme) zbog svoje prikladnosti.
Alma je nadživjela Gustava za 50 godina tijekom kojih je bila aktivna u objavljivanju materijala o njegovom životu i glazbi. No njena kazivanja napadana su kao nepouzdana, lažna i varljiva. Npr. korigirala je korespondenciju i u njenim publikacijama Gustav je često prikazivan negativnije nego bi neki povjesničari željeli.
Mahler i žanr
Nakon završenih Kvinteta za klavir Das Klagende Lied, rane kantate i skladbe Totenfeier, Mahlerov se u potpunosti posvećuje skladanju simfonija i solo pjesama. Osim završenih devet numeriranih simfonija, njegovi glavni radovi postaju cikluse pjesama Lieder eines fahrenden Gesellen (u hrvatskom prijevodu Pjesme putujućeg djetića, doslovan prijevod glasi "Pjesme suputnika"), kao i Kindertotenlieder ("Pjesme mrtvoj djeci"), te Das Lied von der Erde ("Pjesma o Zemlji", sinteza simfonije i solo pjesme).
Stil
Duh solo popijevke stalan je u Mahlerovu djelu. U razvoju ciklusa pjesama slijedi Franza Schuberta i Roberta Schumanna, ali radije nego da sklada pjesme za klavirsku pratnju, on ih orkestrira. "Pjesme putujućeg djetića" ciklus je od četiri pjesme čiji je glavni lik odbačeni ljubavnik koji usamljen luta zemljom. Mahler je tekst napisao sam, nadahnut nesretnom ljubavlju s pjevačicom koju je sreo dirigirajući u Kasselu.
Iznimno svjestan kolorature orkestra, Mahler puni svoje simfonije tečnim melodijama i ekspresivnom harmonijom, postižući izbistrenu kakvoću svojih melodijskih pasaža. Među drugim njegovim inovacijama su izražajna uporaba kombiniranja instrumenata i u većem i manjem opsegu, kao i veća uporaba udaraljki, sjedinjenje glasa i zbora sa simfonijskom formom, i primat glasa u kontrapunktu. Njegov orkestralni stil zasnovan je na kontrapunktu: dvije melodije počinju istovremeno naizgled istovremeno, razvijajući bistrinu nasuprot masovnoj orgiji zvuka.
Često njegovi radovi uključuju duh pjesama i plesova austrijskih seljaka. Ländler, austrijski narodni ples koji je prvo razvio u menuet, a zatim u valcer, ima važnu ulogu u nekoliko njegovih simfonija, kao i sami menuet i valcer. Sva tri plesa u svom povijesnom razvoju predstavljena su u 'plesnom stavku' Devete simfonije.
Mahler je bio duboko duhovan i vrlo često je opisivao glazbu povlačeći paralele s prirodom. Zbog toga se na njegovu glazbu dugo nakon njegove smrti često gledalo kao na ekstremno emocionalnu. Uz to što je neprestano tražio nove načine proširenja simfonijske izražajnosti, također je bio i gorljiv majstor, što je vidljivo u njegovim preciznim metodama pažljivog planiranja i proučavanja skladatelja prethodnika.
Tonalnost
Mahlerovo harmonijsko skladanje je povremeno bilo iznimno inovativno, šireći granice konvencionalne tonalnosti. No tonalnost kao izražajni i gradivni princip očigledno je Mahleru bila od velike važnosti. To se najbolje vidi u njegovom pristupu tzv. "progresivnoj tonalnosti". Dok je njegova Prva simfonija očito djelo u D-duru, njegova Druga simfonija "napreduje" iz prvog stavka u c-molu do završnice u Es-duru; Treća simfonijapočinje u d-molu, a završava stavkom u F-duru, koji opet završava u D-duru. Peta simfonija odmiče se od pogrebnog marša u cis-molu kroz a-molski stavak pun očaja i konflikta, nastavlja snažnim plesnim stavkom u D-duru i lirskim Adagiettom u F-duru, do trijumfalnog finala u D-duru. Iako Šesta simfonija s kontrastom počinje i završava u a-molu, a suprotstavlja joj se polagani stavak u Es-duru sa scherzom u a-molu. Sedna simfonija tonalno je iznimno "progresivna" - prvi stavak odmiče se od (mogućeg) početka u h-molu do svršetka u E-duru, a finale definira slavljenički C-dur. U Osmoj simfoniji skladateljeve izražajne namjere navode ga da izgradi djelo koje počinje i završava u Es-tonalitetu, dok "oproštajna" Deveta simfonija odlazi od prvog stavka u D-duru do finala u Des-duru. Za nedovršenu Desetu simfoniju može se jedino pretpostaviti da je Mahlerov tonalni cilj bio Fis-dur, isto kao i početak simfonije.
Prvi period
Mahlerov simfonijski opus općenito se dijelo na tri 'perioda'. Prvi period kojim dominira njegovo iščitavanje pjesama "Čarobnog roga" uključuje prve četiri simfonije. U ovoj skupini međusobni utjecaj njegovih pjesama i simfonija sasvim je očigledan. Simfonija br. 1 u prvom stavku koristi melodijsku ideju jedne pjesme iz "Pjesama putujećeg djetića", i pasaž druge pjesme istog ciklusa u središnjem dijelu trećeg stavka. Treći stavak Simfonije br. 2 bezglasno je proširenje jedne pjesme, a zatim i cijelog instrumentalnog postava iz "Čarobnog roga", čija prisutnost je vidljiva i u Drugoj i Trećoj simfoniji.
Drugi period
Peta, Šesta i Sedma simfonija svrstavaju se u radove drugog perioda, čija su značajka povećana izražajna ozbiljnost i interes u nestandardnu instrumentaciju (npr. u Simfoniji br. 5 koristi se udaraljka bič, cowbell, orkestralna zvona, "čekić" u Simfoniji br. 6., kao i kornet, bariton rog, mandolina i gitara u Simfoniji br. 7), iako nestandardne instrumente koristi i ranije, kao što je poštanski rog u Simfoniji br. 3. Iako simfonije ove skupine nemaju glasovne dionice, svijet mahlerovske pjesme vidljiv je u prvom stavku Simfonije br. 5, i polaganom stavku Simfonije br. 6 gdje se nakratko čuju fraze iz jedne pjesme ciklusa "Mrtvoj djeci", kao i u finalu Simfonije br. 5, koja uključuje materijal iz ciklusa "Dječakov čarobni rog", pjesmu "Lob des hohen Verstandes".
Treći period
thumb|right|400px|Kolosalna američka praizvedba Mahlerove [[Simfonija br. 8 (Mahler)|Simfonije br. 8 u kojoj je sudjelovalo 1068 izvođača pod vodstvom dirigenta Leopolda Stokowskog. Fotografija: Philadelphia Orchestra Association Archives]] Mahlerov treći simfonijski period označava povećana polifonija i uključuje Osmu, Devetu i (nedovršenu) Desetu, kao i "Pjesmu o Zemlji". Vjerojatne veze sa drugim pjesmama toga perioda teško je u ovim djelima prikazati budući da je njegov posljednji ciklus pjesama "Pjesme mrtvoj djeci" završen 1904. No vrlo je upadljiv primjer sam kraj Devete simfonije koji sadrži intervalnu sličnost sa pjevanim stihom "Der Tag ist schön auf jenen Höh'n" ("dan je lijep na ondašnjim visinama") iz ciklusa "Pjesme mrtvoj djeci", br. 4.
Prokletstvo devete simfonije
Leonard Bernstein, koji je bio od iznimnog značaja u promidžbi i izvedbi Mahlerove glazbe nakon njegove smrti prikazuje simfoniju kao proročku glazbenu izjavu krize klasične glazbe u 20. stoljeću. Ne samo da je Mahler znao kako neće dugo živjeti nakon dovršetka djela u 1908., nego je prema Bernsteinu i kroz glazbu "prorekao" blisku smrt dur/mol tonaliteta. Daljnje proširenje te ideje također nagovješćuje smrt faustovske kulture, a možda i cijelog čovječanstva (napetosti uoči Prvog svjetskog rata već su bile očite).
Mahlerovu nedovršenu Desetu simfoniju kasnije je orkestrirao Deryck Cooke, uz blagoslov Alme Mahler. Iako Leonard Bernstein nikada nije izvodio ni snimao ovu "realizaciju", drugi dirigenti kao što je Sir Simon Rattle, cijenili su to dijelo, te ga izvodili i snimali.
Ostavština
Više nema kritičara koji inzistiraju na tome da je Mahlerova popularnost prolazna moda, no dok su njegov repertoar i mjesto u povijesti glazbe osigurani, trijeznu procjenu njegove ostavštine otežava nekoliko čimbenika. Npr., malo je zajedničkoga u stajalištima onih koji Mahlera cijene zbog njegove "emocionalne i duhovne iskrenosti" i njegovih jednako glasnih osporavatelja koji njegovu glazbu označavaju kao "plačljivu, neukusnu i sentimentalnu". Franz Schmidt jasno se izjasnio opisujući Mahlerove simfonije kao "jeftine romane". Slična razlika dijeli one koji cijene i analiziraju njegove simfonije kao brižljivo orkestrirane i rigorozno organizirane u svojoj velikoj formi, dok drugi to isto smatraju neumjerenim, pompoznim, samozadovoljavajućim egotizmom.
I Mahlerovi strastveni obožavatelji katkad su na njega gledali isključivo kroz vlastite preokupacije, uključujući i glazbeno pretskazivanje budućih događaja kao što su Prvi svjetski rat i Holokaust. Strastveno opiranje Mahlerovom glazbenom izražaju ponekad ima rasističke i nacionalističke tonove; mahlerovac Hans Keller tako navodi jednog uglednog britanskog kritičara: "Stvar je u tome da mi Mahlera ovdje jednostavno ne želimo."
Ovo dovodi do situacije koja je i danas prisutna u kojoj osporavatelji pokušavaju minimalizirati Mahlerovu ostavštinu, a štovatelji odgovaraju preuveličavajući je. Opreznu sredinu moguće je postići uzimajući u obzir zbroj čimbenika: Drugi svjetski rat, ekonomsku depresiju, izrazit austrijski antisemitizam (koji je bio toliko intenzivan da je Mahler bio primoran prijeći na katolicizam 1897. godine kako bi donekle poboljšao izglede za uspjeh), od čega su svi utjecali na smanjenje izvedbi i razumijevanja Mahlerove glazbe nakon 1911., samim tim i njegov posthumni utjecaj.
Tijekom koncertne turneje u Finskoj u studenom 1907. Mahler je rekao kolegi Jeanu Sibeliusu kako bi "simfonija trebala biti kao svijet: mora obuhvatiti sve" ("die Symphonie muss sein wie die Welt. Sie muss alles umfassen") ; provodeći tu filozofiju, doveo je žanr simfonije na novu razinu umjetničkog razvoja. Povećavajući raspon kontrasta između stavaka primorao je na širenje duljine i dometa (njegova šestostavačna Simfonija br. 3, duga oko 95 minuta, najdulja je u cijelom simfonijskom repertoaru). Simfonija br. 8 praizvedena je uspomoć otprilike tisuću izvođača, dok je uključivanje vokalnih i koralnih elemenata tekstova od narodne poezije, preko Nietzschea, Goethea], [[Kineska književnost|kineske književnosti i srednjovjekovnog katoličkog misticizma uobličilo filozofski, kao i autobiografski sadržaj. Zanemarivane desetljećima nakon smrti, Mahlerove simfonije i orkestralne pjesme sada su dio središnjeg repertoara velikih simfonijskih orkestara širom svijeta.
Utjecaj
Arnold Schoenberg, koji je gotovo cijelu generaciju mlađi od Mahlera, štuje ga kao "sveca", kao uzor koji je nesebično posvećen umjetnosti, velikodušan prema mlađim skladateljima, i loše tretiran na isti način na koji je bio i sam Schönberg. No u isto vrijeme je pokazivao složen pristup njegovoj glazbi, pa je ponekad čak govorio da ga odbija. Ova ambivalentnost nije ga doduše spriječila od toga da postane oštrouman analitičar Mahlerovih neregularnih melodijskih struktura, ili da javno brani njegovu Sedmu simfoniju od jednog američkog kritičara, a nije ga ni spriječilo da usvoji i čak rafinira masivne malerijanske efekte u svojim radovima "Gurrelieder" ili "Pelej i Melisanda", kao i da pokuša ostvariti malerovsku jasnoću solističkom ili komornom orkestracijom.
Za još mlađeg Albana Berga, Mahler je prije nego osobni bio glazbeni utjecaj (po njemu je Mahlerova tragična Šesta simfonija "jedina šesta, unatoč Beethovenovoj Pastorali"), a malerovski elementi vidljivi su u mnogim njegovim djelima. Npr. dva udarca čekićem (u izvorniku tri) iz finala Mahlerove Šeste simfonije odjekuju u Bergovom djelu "Tri orkestralna djela", u čiji je posljednji stavak uveo sedam udaraca čekićem, kao i tematski materijal izrazito nalik Mahlerovima.
Prvi značajni nesuvremenici koji su zamijetili Mahlerov utjecaj vjerojatno su bili Benjamin Britten i Dmitrij Šostakovič, od kojih su se obojica identificirala s elementima Mahlerovog osobnog i kreativnog karaktera, kao i s aspektima njegovog glazbenog stila. Britten, koji je prvi put došao u doticaj s Mahlerovom glazbom kroz njegovu Četvrtu simfoniju dok je još bio student, producirao je 'umanjenu' orkestralnu inačicu drugog stavka Treće simfonije, a za života je također izvodio Mahlerovu glazbu kao dirigent i kao pijanist u pratnji. I Britten i Šostakovič posebno su počeli cijeniti "Pjesmu o zemlji" i nedvojbene referencije na to djelo zamjetne su u djelima kao što je Brittenova "Fedra" i Šostakovičeve Simfonija br. 4 i Simfonija br. 10. U Sjedinjenim Državama na razvoj autentičnog "američkog" zvuka također je utjecao i Mahler, najuočljivije u Koncertu za klarinet skladatelja Bennyja Goodmana.
Kao i Šostakovičeva, Brittenova i Coplandova, Mahlerova glazba je također utjecala i na Richarda Straussa, ranije simofonije Havegrala Briana, kao i na glazbu Kurta Weilla, Leonarda Bernsteina i Alfreda Schnittkea. Alexander von Zemlinsky je u svojoj "Lirskoj simfoniji" vjerojatno bio nadahnut Mahlerovom "Pjesmom o zemlji".
Sredina i kraj 20. stoljeća
Zbog svojih poteškoća pri prihvaćanju svog djela, Mahler je govorio: "Doći će moje vrijeme." To vrijeme došlo je sredinom 20. stoljeća, u trenutku kada je razvoj LP (longplay) ploča omogućio ponavljanje slušanja kompetentnih izvedbi dugih i kompleksnih simfonija. Do 1956. godine svaka Mahlerova simfonija (uključujući i "Pjesmu o zemlji", kao i uvodni stavak Adagio iz nedovršene Desete simfonije) bila je objavljena na gramofonskim pločama, kao i "Dječakov čarobni rog", drugi ciklusi solo pjesama, te mnoge pojedinačne pjesme.
Promican od strane skladatelja koji su ga poznavali, kao i od generacije dirigenata, uključujući i Leonarda Bernsteina, njegova djela osvojila su publiku željnu idućeg vala istraživanja glazbe. I kasnom 20. stoljeću nove muzikološke metode dovele su do raširenog uređivanja njegovih zapisa, kao i do raznih pokušaja dovršavanja Desete simfonije od strane glazbenika kao što su Deryck Cooke i poboljšane inačice koje su nastale kasnije.
Mahler u popularnoj kulturi
Iako se Mahlerovu glazbu nekad smatralo "teškom", od 1960-ih je stekla znatan profil u popularnoj kulturi. Mahlerovu osobnost veže se sa osobnošću lika Thomasa Manna, Gustava von Aschenbacha u filmskoj inačici novele Smrt u Veneciji. Tamo se von Aschenbach prikazuje kao dirigent čije skladbe se ismijavaju. Glazba u filmu također koristi isječke iz Mahlerovih simfonija br. 3 i 4, pogotovo Adagietto iz Simfonije br. 5 koji je time postao vrlo poznat i često se samostalno izvodio, npr. na pogrebu Roberta Kennedyja 1968.
Nastanak Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca
thumb|300px|right|Lokacija [[Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca|Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca u Evropi.]] Nastanak Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca govori o događajima tokom jeseni 1918. godine koji su doveli do stvaranja Jugoslavije. Po završetku Prvog svetskog rata stvorili su se uslovi za stvaranje države koja bi okupila Južne Slovene koji su živeli na području Srbije, Crne Gore i slovenskih delova Austrougarske.
Gustav Mahler
Mahler u popularnoj kulturi
Mahlerova glazba često je korištena u filmovima i drugim medijima radi oslikavanja nemira ili boemske osobnosti. U filmskoj verziji igrokaza "Educating Rita", Ritina nova cimerica Trish ju pita: "Zar ne bi jednostavno umrla bez Mahlera?" (lik se kasnije predozira drogom). U romanu "Rekvijem za snove" Huberta Selbyja (ali ne i u filmu), Marion uživa slušajući Mahlerovu Drugu simfoniju nakon uzimanja heroina. Isječci iz Mahlerove Sedme simfonije pojavljuju se u filmu "Parting Glances", a Prva simfonija koristi se kao incidentalna glazba u filmu "Rubin i Ed". Mahler se također pojavljuje u epizodi serijala Star Trek: Voyager.
Roman sa ključem
Roman sa ključem (na francuskom roman à clef) je roman, u širem smislu svako književno djelo, a još širem smislu svako djelo fikcije (film, strip, TV-serija i sl.) koje prikazuje stvarne ličnosti i događaje, ali pri tome mijenja određene detalje (imena likova, mjesto radnje i sl.). Pri tome publika, pogotovo ona koja je otprije upoznata s temom, odnosno posjeduje "ključ" za "dešifriranje", može relativno lako otkriti ili zaključiti da je riječ o stvarnim ličnostima i događajima. Razlozi zbog kojih se pišu romani sa ključem mogu biti različiti - od nastojanja da se izbjegne odavanje kompromitirajućih podataka o sebi ili bližnjima, odnosno povrijeđivanje prijatelja ili poslovnih partnera preko nastojanja da se "provale" skandalozne "insajderske" informacije a da se istovremeno izbjegnu suđenja za klevetu, kazneni ili politički progon.
Izraz potiče od Madeline de Scudery, francuske književnice iz 17. vijeka, koja je koristila tehniku romana sa ključem kako bi kao likove koristila svoje prijatelje i poznanike. Otada pa do danas su, u većoj ili manjoj mjeri, romane sa ključem pisali mnogi poznati književnici kao Victor Hugo, Thomas Mann i Philip K. Dick.
1336
Godina 1336 (MCCCXXXVI) bila je prijestupna godina koja počinje u ponedjeljak (1. januar/siječnja po julijanskom kalendaru).
Nastanak Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca
Nastanak jugoslovenske ideje
Ilirski pokret naziv je za politički pokret koji su, u ozračju hrvatskog narodnog preporoda razvio najprije u Hrvatskoj, a kao svoj cilj imao je kulturno i političko jedinstvo pojedinih „Ilira“, to jest južnih Slavena. Pokret je trajao od 1830. do 1843.
1336
April/Travanj – Jun/Lipanj
200px|mini|lijevo|Na vrhu Mont Ventoux
Nastanak Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca
Nastanak jugoslovenske ideje
Srpski knez Mihailo Obrenović je 1867. godine sa bugarskim revolucionarima sklopio sporazum o ujedinjenju Bugara i Srba u Južnoslovensko Kraljevstvo. Međutim, nakon srpsko-bugarskog rata 1885, Bugari su isključeni iz planova za zajedničku državu. U Kraljevini Srbiji je jugoslovenska ideja, još od Načertanija Ilije Garašanina, bila blisko isprepletena sa velikosrpskom ideologijom. Srbija je za sebe uzimala ulogu "Pijemonta" svih srpskih i jugoslovenskih zemalja, što je levica u Srbiji žestoko kritikovala:
Jovan Skerlić se takođe zalagao za ravnopravnu jugoslovensku federaciju i smatrao je da Srbije ne treba da nametne svoju vlast drugim narodima:
Krfska deklaracija
thumb|Prva stranica [[Krfska deklaracija|Krfske deklaracije.]] Jugoslavenski odbor je bio odbor južnoslavenskih političara, koji je predstavljao južnoslavenske zemlje koje su se odvojile od Austro-Ugarske monarhije. Osnovan je u 30. travnja 1915. godine u Parizu od austro-ugarskih emigranata, a sjedište mu je bilo u Londonu. 20. srpnja 1917. sklopio je na Krfsku deklaraciju s vladom Kraljevine Srbije.
Krfska deklaracija prvi je zajednički politički akt srbijanske vlade i Jugoslavenskog odbora, u kojem se prvi puta navodi utemeljenje jedne nove zajedničke države nakon Prvog svjetskog rata.
Raspad Austro-Ugarske
Još tijekom stupanja na prijestolje 1916. godine Austro-Ugarski car i kralj Karlo I. Austrijski je bio obaviješten da država treba sklopiti separatni mir pošto ne može izdržati rat koji bi trajao duže od 12 mjeseci. Ne želeći izdati svoje saveznike car se na to nije obazirao što će dovesti do skore propasti države.
Na dan 30. svibnja 1917. slovenski političar Anton Korošec je s nekoliko svojih kolega izdao deklaraciju kojom je pozvao na ujedinjenje "sve zemlje u Monarhiji koje nastavaju Slovenci, Hrvati i Srbi".
Prvi znak neminovne propasti države dolazi tijekom rujna 1918. godine. U bitci kod Dojranskog jezera 18./19. 09. 1918. Bugarska potpuno pobjeđuje snage Antante nanoseći im gubitke u odnosu 1:10. Bez obzira na tu pobjedu gotovo istovremeno dolazi do vijesti da je Austro-Ugarska izgubila bitku u Vardarskoj dolini protiv vojnih snaga Srbije i Francuske. Zbog takvog razvoja događaja Bugarska bez da je obavijestila svoje saveznike sklapa separatni mir povlačeći s bojišta 400 000 vojnika otvarajući tako put Srpsko-francuskoj vojsci na Balkan. Do trenutka sklapanja primirja ova vojska će osloboditi Srbiju, zauzeti Crnu Goru, Srijem, Pecs, Temišvar i današnju Vojvodinu. Na zapadnom bojištu situacija će se po Austro-Ugarsku također katastrofalno promijeniti. Tijekom bitke kod Vittorija Veneta između 24. 10. i 3. 11. 1918. posljednja austrijska armija će biti potpuno uništena s gubicima od 400 000 vojnika. Nakon bitke talijanska vojska je nastavila prodirati osvajajući tako dijelove Istre i Slovenije.
U kolovozu 1918. godine, kad je Austro-Ugarska iz dana u dan doživljavala poraze u ratu, Korošec je okupio ponovo oko sebe političare, koji su potpuno odbacili ideju o vrhovništvu Austro-Ugarske i osnovali "Narodno vijeće" radi "ujedinjenja jugoslavenskog naroda u nezavisnu državu". Kako je propast države bila na vidiku, car je u rujnu poslao ugarskog ministra grofa Tiszu u Zagreb i Sarajevo, u posljednjem jalovom pokušaju da nagovori lokalne političare da prihvate novi ustavni status pod ugarskom krunom. U listopadu je u Zagrebu održan sastanak "Narodnog vijeća". Bosanski izaslanici koji su na njemu sudjelovali vratili su se u Sarajevo i osnovali svoje Narodno vijeće za Bosnu i Hercegovinu. Na dan 29. listopada Hrvatski sabor službeno je dokinuo vladavinu Habsburgovaca u Hrvatskoj i prenio vlast na Narodno vijeće, te ujedno proglasio novu nezavisnu državu Slovenaca, Hrvata i Srba.
Prva posljedica propasti Austro-Ugarske bijahu izbijanje anarhije i seljackih pobuna. Najgore je bilo u sjevernoj Hrvatskoj gdje su opljačkani mnogi veleposjedi i pokradena stoka. Kad se to počelo dogadati i u Bosni, najčešce su žrtve takvih pljacki bili muslimani jer je veći dio veleposjeda bio u njihovim rukama. Ali bilo je u tome i srpskoga trijumfalizma nad muslimanima kao takvima, pogotovo nakon dolaska srbijanskih i crnogorskih vojnika na početku studenoga. Bilo je i nekih glasova potkraj 1918. godine da muslimani iz sjeverozapadne Bosne pljačkaju srpska sela u susjednoj Hrvatskoj.
Kraljevina Crna Gora
Kraljevinu Crnu Goru koja je bila okupirana od Austro-Ugarske 1916. godine Srpska vojska zauzima tijekom listopada 1918. Već 15. 10., to jest 8 dana prije ulaska u Cetinje Srbija postavlja povjerenike za Crnogorsko pitanje koji de facto preuzimaju vlast pod imenom Centralni izvršni odbor za ujedinjenje Srbije i Crne Gore. Tijekom Austro-Ugarske okupacije dolazi do samoraspuštanja Crnogorskog parlamenta, tako da jedini zakoniti predstavnici Crne Gore postaju kralj i njegove vlade u izbjeglištvu (slično kao Jugoslavija, Nizozemska i Norveška tijekom Drugog Svjetskog Rata).
Krajem 1918. godine, u dogovoru sa Crnogorskim odborom za narodno ujedinjenje, a bez prethodnog dogovora sa crnogorskim kraljem Nikolom, srpska vojska je prodrla u Crnu Goru sa naredbom „da se na okupiranoj teritoriji uguši svaka agitacija“ za restauraciju Crne Gore. Nakon zauzimanja kontrole Crne Gore Centralni izvršni odbor za ujedinjenje Srbije i Crne Gore protivno tamošnjim zakonima raspisuje izbore po novom izbornom zakonu koji se trebaju održati 19. studenog 1918. godine. Dok su se izbori održali u većem dijelu države u minimalno 3 kotara (Bijelo Polje, Plav i Gusinje) koji davaju sveukupno 30 zastupnika parlamentarce je direktno izabrala prije navedeni izvršni odbor za ujedinjenje. Da bi se spriječio dolazak protivnika ujedinjenja srpska vojska je dobila naređenje da kontrolirala tko smije, a tko ne vratiti iz inostranstva u svoju domovinu. U sličnoj diplomatskoj igri srpska vlada je zatražila i dobila od francuske vlade zabranu povratka kralja Nikole u zemlju koji tada dobiva samo lažna diplomatska obećanja da će crnogorska nezavisnost biti zaštićena
Nakon dovršenih izbora dolazi 24. studenog do okupljanja Podgoričke skupštine koja je trebala donesti odluku o ujedinjenju s Srbijom. U posljednjem pokušaju da to spriječi Italija koja je podržavala kralja Nikolu i "nezavisnost" Crne Gore pokreće svoje snage s današnje Crnogorske obale u smjeru Cetinja. U trenutku kada je talijanska vojska došla do prvih prepreka na svom putu ona se preplašena mogućeg rata s Srbijom vraća kući.
Nekoliko dana nakon talijanskog povlačenja, to jest 26. studenog 1918. godine Podgorička skupština pod "zaštitom" srpske vojske donosi sljedeću odluku tajnim glasovanjem:
"Da se Crna Gora bezuslovno sjedini s Srbijom u novu državu na čelu s dinastijom Karađorđević i da tako sjedinjeni uđu u zajedničku domovinu Srba, Hrvata i Slovenaca"
Banat, Bačka i Baranja
thumb|250px|right|Banatska republika 1918. godine. thumb|250px|right|Banat, Bačka i Baranja u faktičkim granicama iz 1918. godine. thumb|250px|right|Banat, Bačka i Baranja nakon 1920. godine i Baranjsko-bajska republika 1921. godine. U vreme raspada Austro-Ugarske Monarhije stanovništvo ove tri regije je bilo etnički mešovitog sastava i imalo različita gledišta o statusu ovog područja. Srbi i Hrvati su se hteli pridružiti Kraljevini Srba, Hrvata i Slovenaca koja se tada počinje stvarati, Mađari su hteli da budu u sastavu novoproglašene nezavisne Mađarske, Rumunji su hteli da budu u sastavu proširene Rumunije, dok je inicijativom banatskih Nemaca proglašena nezavisna Banatska republika (31. oktobar 1918.). Delovi ove regije su krajem oktobra i početkom novembra došli pod kontrolu lokalnih Srba, čiji je centralni politički organ bio Srpski narodni odbor u Novom Sadu podržan od lokalnih novostvorenih srpskih oružanih narodnih straža. Na poziv Srpskog narodnog odbora u prvoj polovini novembra 1918. vojska Kraljevine Srbije zaposeda Banat, Bačku i Baranju, likvidira Banatsku republiku i predaje ove teritorije odboru na upravu.
Posle sprovedenih izbora na kojima su glasali pretežno Srbi i pripadnici drugih slovenskih naroda regije, a koji su održani po mnogim mestima teritorije pod kontrolom Srpskog narodnog odbora (od 18. do 24. novembra), u Novom Sadu se 25. novembra 1918. godine sastala Velika narodna skupština Srba, Bunjevaca i ostalih Slovena Banata, Bačke i Baranje, koja zvanično proglašava otcepljenje ovih regiona od Ugarske i njihovo prisajedinjenje Srbiji, a na istoj skupštini formira se i pokrajinska vlada (Narodna uprava) Banata, Bačke i Baranje sa sedištem u Novom Sadu. Zatim je jedna delegacija predvođena Jašom Tomićem i Blaškom Rajićem otputovala u Beograd, gde su najviši politički i vojni faktori Kraljevine Srbije primili odluku Velike narodne skupštine o prisajedinjenju Srbiji „s punim zadovoljstvom i odobrenjem“. Vlasti u Beogradu, međutim, nikad nisu zvanično priznale novoformirane pokrajinske organe vlasti, koji su nastavili da funkcionišu do 12. marta 1919. godine, kada je održana poslednja sednica Narodne uprave.
Tu Veliku narodnu skupštinu koja je brojala ukupno 757 delegata je činilo 578 Srba, 84 Bunjevca, 62 Slovaka, 21 Rusin, 6 Nemaca, 3 Šokca, 2 Hrvata i 1 Mađar. Delegati su uglavnom dolazili iz onih mesta Banata, Bačke i Baranje u kojima su pripadnici slovenskih naroda činili većinu ili brojnu manjinu, dok ih uopšte nije bilo iz mnogih naselja koja su većinski bila nastanjena neslovenskim narodima (Mađarima, Rumunima, itd). Ovakav sastav skupštine, prema tome, nije odražavao etnički sastav stanovništva sa celokupnog područja Banata, Bačke i Baranje. Srbi su u skupštini imali 76% mesta dok su na području cele regije činili manji udeo u stanovništvu. Srpski delegati su na skupštinu velikim delom dolazili iz naselja koja su imala srpsku većinu, dok je jedan deo dolazio iz etnički mešovitih naselja ili naselja u kojima su u većini bili drugi narodi. Na skupštini nije bilo delegata iz mnogih naselja u kojima su većinsko stanovništvo činili Nemci, Mađari ili Rumuni, koji su činili znatan deo stanovništva regije, a koji su na skupštini bili zastupljeni samo marginalno ili nisu bili zastupljeni uopšte (ovo poslednje važi za Rumune). Bez obzira na to, skupština je imala legitimitet da predstavlja one delove regije koji su većinski bili naseljeni slovenskim stanovništvom, a to će s izvesnim teritorijalnim izmenama, kasnije biti potvrđeno mirovnim ugovorima. 24. novembra, dan pre sazivanja Velike narodne skupštine u Novom Sadu, održan je Veliki narodni zbor u Rumi gde su predstavnici Srba iz Srema, koji je tada takođe bio pod kontrolom srpske vojske, glasali za prisajedinjenje Srema Kraljevini Srbiji (ovo se, međutim, nije odnosilo na ceo Srem, već na njegove delove pretežno nastanjene Srbima). Pre zbora u Rumi, ceo Srem je bio u sastavu internacionalno nepriznate Države SHS u koju je ušao kao deo bivše Habsburške Kraljevine Hrvatske i Slavonije u sklopu Austro-Ugarske. Od 1. decembra 1918. godine, sve ove teritorije ulaze u sastav novoformiranog Kraljevstva Srba, Hrvata i Slovenaca.
Konačne granice Banata, Bačke i Baranje prema Mađarskoj i Rumuniji određene su mirovnim sporazumima iz 1919. i 1920. godine. Po njima Kraljevstvo Srba, Hrvata i Slovenaca ustupa Rumuniji delove Banata sa Temišvarom, a novoformiranoj nezavisnoj Mađarskoj delove Bačke i Baranje sa Pečujem. U području koje je mirovnim ugovorima priznato kao deo kraljevstva SHS, Srbi su činili relativnu većinu stanovništva, iako su tu postojale i znatna mađarska i nemačka manjina, kao i pripadnici drugih naroda (Slovaka, Rumuna, itd). . U delovima Baranje i Bačke koji su po mirovnom sporazumu pripali Mađarskoj, proglašena je 1921. godine, pod patronatom Kraljevstva SHS, kratkotrajna Baranjsko-bajska republika, koju su likvidirale mađarske trupe. U delovima Banata, Bačke i Baranje koji su ostali u sastavu Kraljevstva SHS,
Država Slovenaca, Hrvata i Srba
right|thumb|Država SHS Od svog proglašenja 29. 10. 1918. godine Država Slovenaca, Hrvata i Srba bez vojske u doba dok završava Prvi svjetski rat se našla u nesagledivim problemima. Sada već nepostojeća Austro-Ugarska priznala je postojanje ove države, Srbija je takođe priznala postojanje države SHS, ali nitko drugi to nije učinio. U sljedećih mjesec dana koristeći se tom činjenicom talijanski vojnici prodiru na njen državni teritorij i počinju vršiti okupaciju dijelova Slovenije, Istre, Rijeke i Dalmacije. Dok je prije propasti carske Rusije 1917. godine za ovu državu postojala takva mogućnost jer se Rusija zalagala za nastanak dvije Jugoslavije od kojih bi jedna bila katolička, a druga pravoslavna sada su sve velike sile vršile pritisak na ujedinjenju države Slovenaca, Hrvata i Srba s kraljevinom Srbijom. 1914. godine Srbija je donela Nišku deklaraciju kojom je istakla da joj ratni cilj nije srpski – ujedinjenje svih Srba, već jugoslovenski – ujedinjenje Južnih Slovena (Srba, Hrvata i Slovenaca) u jednu novu, veliku državu, koja bi nastala na ruševinama Austrougarske. Iznošenjem jugoslovenskog ratnog cilja, u društveno-političkom smislu, Srbija je istovremeno saveznicima ponudila stvaranje velike države na Balkanu koja bi mogla da bude jedan od stubova stabilnosti u posleratnoj Evropi. Deklaracija s otoka Krfa koju će 1917. godine potpisati Jugoslavenski odbor (članovi iz Bosne i Hercegovine i Hrvatske) će postati osnova za stvaranje nove države iako ga se većina potpisnika odrekla prije studenog 1918. Krfska deklaracija je dokument koji su 20. jula 1917. doneli Vlada Kraljevine Srbije i Jugoslovenski odbor a čiji stavovi su prihvaćeni tokom Krfske konferencije, održane na ostrvu Krfu u Grčkoj.
U deklaraciji su se autorizovani predstavnici Srba, Hrvata i Slovenaca složili da na bazi samoopredeljenja naroda i na demokratskim principima osnuju zajedničku jedinstvenu, slobodnu i nezavisnu državu, koja bi bila ustavna, demokratska i parlamentarna monarhija sa dinastijom Karađorđevića na čelu. U toj unitarističkoj ideji, Srbi, Hrvati i Slovenci smatrani su kao jedan narod tako da se nadalje priznavala samo ravnopravnost njihovih imena, znakova, pisama i vera, dok se na ostale naroda i narodnosti u budućoj zajednici nije ni mislilo.
https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Izjav2.jpg#/media/Датотека:Izjav2.jpg
Studeni 1918. godine je jednostavno bilo doba anarhije bez vidljivog izlazi u državi Slovenaca, Hrvata i Srba. Na sjeveru došlo je do okršaja između Hrvata i Slovenaca na jednoj strani i Mađara na drugoj oko Međimurja i Prekmurja. Slična situacija se u ovo doba događa i na graničnim područjima između današnje Slovenije i Austrije gdje su svoj maleni rat imaju Slovenci i Nijemci. Na istoku države Srijem je bio anektiran od Srbije, dok Italija uzima sve veće dijelove jadranske obale. Istovremeno u unutrašnjosti ove države naoružani dezerteri ili vojnici koji ne priznaju njenu vlast stvaraju trajnu nestabilnost. U takvim uvjetima poslano je izaslanstvo ove države u Beograd kako bi proglasilo ujedinjenje s Srbijom i stvaranje Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca.
Konačne granice ove tada već bivše države će biti povučeni tek mirovnim sporazumima između 1919. i 1924. godine. Po njima današnja Hrvatska će dobiti Međimurje, a izgubiti Istru, Rijeku, Zadar i otoke. Današnja Slovenija će tim sporazumima dobit Prekmurje. S druge strane ona će izgubiti dijelove teritorija prema Italija, dok će granica s Austrijom biti odlučena na referendum za Celovec.
Prvodecembarsko ujedinjenje
Prvodecembarsko ujedinjenje Narodno veće u Zagrebu je 24. novembra 1918. godine proglasilo ujedinjenje. Odluci o ujedinjenju prethodio je ultimatum dalmatinske vlade od16. novembra 1918, po kojem je iz Splita imalo da se proglasi neposredno ujedinjenje sa Srbijom ako se u roku od pet dana to ne učini iz Zagreba. Delagacija Narodnog veća, od trideset članova, stigla je u Beograd ujutro 28. novembra 1918. Za utvrđivanje načina kako da se proglasi ujedinjenje, obrazovan je odbor od šestorice. U njega su ušli Ante Pavelić (Stariji),Svetozar Pribićević i Josip Smodlaka kao predstavnici narodnog veća, i Stojan Protić, Ljubomir Jovanović i Momčilo Ninčić, kao predstavnici Vlade Kraljevine Srbije. U odboru šestorice odlučeno je da se ujedinjenje izvrši tako što bi delegacija Narodnog veća uputila adresu regentu Aleksandru Karađorđeviću, koja bi sadržala zaključak i naputke „uputstva“ od 24. novembra. Dvočanski akt ujedinjenja izvršen je u 8 sati uveče, 1. decembra 1918. godine, u salonu kuće Krsmanovića na Terazijama u kojoj je regent Aleksandar privremeno stanovao nakon oslobođenja prestonice. Aleksandar i Marija na dan venčanja 1922. godine.
Članovi delegacije Narodnog veća, stojeći u polukrugu, čekali su dolazak regenta. Regent Aleksandra se zatim pojavio u pratnji Protića, Jovanovića, Ninčića i vojvode Živojina Mišića. Potom je istupio Ante Pavelić i pročitao adresu. Regent Aleksandar je u odgovoru na Adresu izrazio zadovoljstvo odlukom zagrebačkog Narodnog veća od 24. novembra i proglasio ujedinjenje. Regent Aleksandar je odbio da za prvog predsednika Vlade postavi Nikolu Pašića, već je na to mesto ukazom postavio Stojana Protića. Na listi ministra prve Vlade Kraljevine SHS bilo je 9 Srba, 5 Hrvata, 3 Slovenca i 1 musliman. Vlada pod Protićevim predsedništvom nosila je jugoslovensko obeležje. Krajem decembra Vlada je notifikovala stvaranje nove Kraljevine, a do sredine 1919. godine usledila su međunarodna priznanja.
Ratne igre
left|150px|thumb|Kralj [[Aleksandar I Karađorđević]] Proglašenjem ujedinjenja kraljevine Srbije i Države Slovenaca, Hrvata i Srba u kraljevinu Srba, Hrvata i Slovenaca nastala je nova država s nepoznatim granicama koje je ona htjela proširiti. Slične želje su imale i ostale članice Antante koji su se nalazila na Balkanu (Grčka, Rumunjska) ili su tamo imali vlastite interese (Italija). Ta situacija će dovesti do sljedećih međudržavnih kriza:
Tijekom 1919 godine Rumunjska je poslala vojsku na granicu s "Jugoslavijom" s ciljem anektiranja "srpskog" dijela Banata što će rezultirati djelomičnom mobilizacijom Srbije prije nego što se postigne dogovor pod pritiskom velikih sila.
Srbija (Jugoslavija) je s druge strane bila navodno ljubomorna na "nezaslužene" ratne dobitke Grčke i smatra da je prevarena od strane Rumunjske po pitanju Banat-a Tijekom 1921 godine ona će zajedno s Grčkom početi voditi agresivni rat protiv Albanije koji će doći na dnevni red Lige naroda, a završiti tek albanskim pučevima i revolucijama nakon kojih će se uspostaviti protektorat Lige Naroda
Istovremeno s tom krizom Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca će zajedno s ostalim članovim Male Antante uputiti ultimatum Mađarskoj kako bi spriječili da Karlo I. Austrijski ponovno postane kralj ove zemlje.
Savez novonastale države, Rumunjske i Grčke će odigrati 1922 godine igru sličnu onoj s Albanijom podržavajući jedan drugog protiv Bugarske koja će biti optužena za pomaganje bandi koje pljačkaju na jugoslavenskom i grčkom državnom teritoriju
Situacija u Crnoj Gori
left|150px|thumb|Zbačeni crnogorski kralj [[Nikola I Petrović]] Prisajedinjenje Crne Gore Srbiji pod pritiskom srpske vojske će rezultirati Božićnim ustankom crnogorskih rodoljuba koji dovodi do gerilskog rata u Crnoj Gori koji je trajao narednih nekoliko godina.
Kao reakcija na spornu Podgoričku skupštinu srpskog naroda u Crnoj Gori, koja je zbacila kralja Nikolu i donela odluku o bezuslovnom sjedinjenju sa Srbijom, izbija božićna pobuna pristalica ravnopravnog jugoslovenskog ujedinjenja (zelenaši), a protiv bezuslovnog pripajanja Crne Gore Srbiji. Pristalice bezuslovnog ujedinjenja (bjelaši) uz pomoć saveznika guše ovu pobunu. Srpska vojska nakon toga zavodi represiju.
Oružane borbe crnogorskih komita nastavljaju da traju sve do 1929. godine kada oni prihvataju amnestiju kralja Aleksandra.
Situacija u Hrvatskoj
Od samih početaka nove države koja nastaju nesporazumi, razmirice i sve veće razlike između vodećih srpskih i hrvatskih političara. Stjepan Radić, vođa Hrvatske seljačke stranke, je težio da nova država ima federalno republikansko, dok je srpska vlast zahtijevala unitarno monarhističko ustrojstvo države. Hrvatska je ujedinjenjem izgubila viševjekovne institucije na kojima je temeljila svoju državnost, kao što su Sabor, županije i vlastito domobranstvo, a što je 1921. potvrđeno Vidovdanskim ustavom.
Među dijelom hrvatske javnosti se nezadovoljstvo novom državom, iskazalo na samom početku, pa tako već četiri dana nakon njenog proglašenja - 5. decembra 1918. godine, građani izlaze na ulice Zagreba tražeći stvaranje samostalne hrvatske države. Kada su se tim demonstracijama pridružili pripadnici dviju hrvatskih domobranskih pukovnija, vlasti u Zagrebu su ih na čelu s policijskim komesarom Grgom Angjelinovićem ugušili uz pomoć narodne straže i novoj vlasti odanih mornara iz Pule, pri čemu je ubijeno 13 ljudi. Taj je događaj kasnije ostao upamćen kao Prosinačke žrtve.
Naredne, 1919. godine, hrvatski političari su uručili Kongresu primirja u Parizu zahtev za samoodređenjem hrvatskog naroda, koji je potpisalo čak 157.000 Hrvata. Hrvatski poslanici su, na zahtev Radića, odlučili da bojkotuju beogradsku skupštinu i osnovali su u Zagrebu Hrvatsko narodno zastupništvo, koje je 8. decembra 1920, pozivajući se na pravo samoopredeljenja, proglasilo Hrvatsku seljačku republiku.
Hiperija
Hiperija (Ὑπέρεια) može se odnositi na jedan od ovih pojmova:
Hyperia se može odnositi i na:
Mahabodhi
Mahabodhi (sanskrt: महाबोधि मंदिर, što znači "Hram velikog buđenja") je budistički indijski hram u mjestu Bodh Gaya, 96 km od grada Patna u indijskoj državi Bihar, uz smokvu Bodhi gdje je prema predaji Buda doživio prosvećenje. Mahabodi je jedan od nastarijih i najsvetijih budističkih hramova (osnovan oko 250. pr. Kr.), te jedini hram od opeke iz razdoblja carstva Gupta (320.-550.) koji još uvijek stoji. Zbog toga je upisan na UNESCO-v popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 2002. godine.
Povijest
Maurijski vladar Ašoka Veliki je oko 250. pr. Kr., na 250-godišnjicu Budinog prosvjećenja, posjetio Bodh Gayu s namjerom da izgradi samostan s hramom. On je dao izgraditi dijamantno prijestolje (Vajrasana) u obliku otvorene terase oko svetog drveta koje je označilo sveto mjesto prosvjećenja. O izgledu ovog izvornog svetišta svjedoče prizori s jednog luka u Sanchiju iz 25. godine i reljef s jedne grede stupe u Bhahrutu iz razdoblja Sunga (oko 185.-73. pr. Kr.) Ašokova kćerka, Sangamitta, poklonila je mladicu od svetog drveta vladaru Šri Lanke i ona je posađena u istoimenom mjestu na Šri Lanki, Mahabodhi.
Današnji pramidalni hram od opeke potječe iz 5. ili 6. stoljeća, za vrijeme indijske dinastije Gupta. Granitni maleni hramovi na kutovima stupe predstavljaju neke ezoterične tradicije budizma koje su vremenom izgubljene.
Nakon osvajačkih napada Huna i Arapa u 7. stoljeću, započinje poadanje popularnosti budizma u Indiji. No, za vrijeme budističkog carstva Pala (750.-1174.) dolazi do obnove Mahajana budizma i svetišta Mahabodhi, uz pomoć umjentika iz Burme čiji se umjentički utjecaj prepoznaje na kutovima velike stupe. Nakon što je u 12. stoljeću Pala carstvo zamijenila hinduistička dinastija Sena, budizam je pao u zaborav, a nakon napada muslimanskih Turaka, gotovo je bio istrebljen. Mahabodhi hram je napušten i počeo je propadati, ali su monasi iz njegovog samostana vremenom postali zemljoposjednici koji su polagali pravo na njegovo područje.
Tek 1880-ih je britanska uprava, pod vodstvom Alexandera Cunninghama, započela obnovu Mahabodhi hramskog kompleksa. i 1891. godine je budistički vođa Šri Lanke, Anagarika Dharmapala, započeo kampanju za njegov povratak budističkim vlastima, što je spješno okončano tek 1949. godine. Tada je ustanovljeno upravljačko tijelo koje po statutu mora imati Hindu većinu, što je i danas predmet rasprave između budista i hinduista.
Nastanak Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca
Situacija u Makedoniji
Narednih godina u Vardarskoj Makedoniji su vođenje prave oružane borbe žandarmerije sa makedonskim i pro-bugarskim komitima. Usled ovakve situacije u Makedoniji pojačan je pritisak na civilno stanovništvo, a jugoslovenske vlasti su maltretirale na hiljade ljudi pod sumnjom saradnje sa Unutrašnjom makedonskom revolucionarnom organizacijom.
Olathe, Kansas
Olejte je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Nastanak Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca
Situacija na Kosovu
Većinsko Albansko stanovništvo je bilo protiv priključenja Kosova srpskoj ili jugoslovenskoj državi. Srpske trupe su odmah po dolasku naišle sa oružani otpor kačaka, a iste 1918. godine osnovan je Komitet narodne odbrane Kosova, poznatiji kao Kosovski komitet, koji se borio za izdvajanje teritorija naseljenih Albancima (Kosova, Metohije, zapadne Makedonije i delova Sandžaka) iz novoformirane Kraljevine Srba, Hrvata i Slovenaca i za njihovo pripajanje Albaniji. Komitet je uspostavio saradnju sa crnogorskom emigracijom okupljenom oko kralja Nikole i makedonskom VMRO, a primao je pomoć u novcu i oružju od Italijana. Narednih godina na Kosovu i Metohiji se vode oružani sukobi srpske vojske i žandarmerije sa albanskim kačacima. Usled zavođenja vojne uprave i pojačanog vojno-policijskog pritiska, veliki broj Albanaca se iseljava sa Kosova.
Komunistička opozicija
Prvi kongres Komunističke Internacionale, održan marta 1919. godine, zaključio je da je jugoslovenska država nastala "primenom oružane sile"; prema tome, na nju se mora gledati kao na produkt imperijalističkog rata, a ne kao na prirodni ishod borbe jugoslovenskih naroda za oslobođenje od tuđinske vlasti i ujedinjenje. Komunistička Internacionala (Kominterna) na svome Petom kongresu jula 1924. usvaja Rezoluciju o nacionalnom pitanju u Jugoslaviji koja zastupa sledeće stavove
Olathe, Kansas
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 125.872, što je 32.91 (35,4 %) stanovnika više nego 2000. godine.