Školsko_razvojno_planiranje
Prednosti i nedostaci
Neke od dobiti ovakvog načina rada za nastavnike su veći nivo profesionalne kompetencije, ali i kvaliteta nastave, razmena iskustava i sticanje novih znanja. Razvoj sistema obrazovanja utiče na intezivno razvijanje koncepta Inseta (In-servis Education for Teachers), odnosno permanentnog stručnog usavršavanja nastavnika. Za stručne saradnike, poput psihologa i pedagoga, dobiti su to što jačaju svoju ulogu i položaj u školi i ostvaruju nove vidove saradnje. Za učenike, ovo predstavlja učestvovanje u radu škole kakvu bi oni voleli, ali i preuzimanje odgovornosti za sopstveno napredovanje. Neke studije su pokazale da postoji jaka i konzistentna veza između dobrog planiranja i uspeha učenika. Za roditelje, ovo omogućava bolji uvid u rad škole i konkretniju ulogu u njoj, a za direktora, osim što predstavlja afirmaciju u svakom smislu, olakšava i probleme sa kojima se suočava. Ovakvim načinom rada i školski odbor postaje svrsishodniji, a kvalitetnija škola podiže i nivo kvaliteta života u lokalnoj zajednici. Očekivanja su da decentralizacija sistema i autonomija škole osigura poželjan nivo kvaliteta obrazovanja. Međutim, istraživanja koja su pratila efekte uvođenja autonomije, pokazala su da samo uvođenje nije dovoljno da se taj kvalitet i postigne, ali autonomija škole dovodi do njenog osnaživanja. Zapravo, pri tržišnom modelu upravljanja obrazovnim sistemom, prema Glateru, škola uz autonomiju postaje poput preduzeća koje se nadmeće sa drugim školama za sredstva, ali i broj upisanih đaka. Slično tome, ovaj autor je naveo i tzv. model osnaživanja škole, koji takođe podrazumeva znatnu autonomiju škole, podstaknutu bilo političkom, bilo menadžerskom perspektivom. Razvojno planiranje je jedan pokušaj da se uspostavi autonomija, ali je sve rašireniji trend, posebno u naprednijim obrazovnim sistemima, da se povećava i nivo profesionalne odgovornosti. Prema navodima Centra za obrazovne politike, iako je decentralizacija u okviru sistema obrazovanja u Srbiji identifikovana kao jedan od glavnih pricipa obrazovnih reformi propisanih zakonom, taj isti zakon istovremeno u mnogim segmentima ograničava mogućnost škole da uređuje suštinska pitanja iz oblasti svog rada u skladu sa potrebama na lokalnom nivou. Ovo je najizraženije upravo u domenu donošenja školskih programa koje je statutarno pravo i obaveza škola. Propisani nastavni planovi i programi na centralnom nivou, na kojima su škole dužne da baziraju svoje školske programe, suštinski obesmišljavaju autonomiju škole u ovoj oblasti. I pored načelne autonomije škola u smislu njenih nadležnosti i načina upravljanja, zakonom nisu obezbeđena koherentna rešenja koja bi omogućila samostalnost rada škola u domenu pitanja od suštinskog značaja za obrazovno-vaspitni proces. Na nacionalnom nivou nije obezbeđen adekvatan prostor za uključivanje škola i ostalih primarnih interesnih grupa u procese utvrđivanja pravaca razvoja i unapređenje kvaliteta obrazovanja, donošenja zakona, donošenja obrazovnih programa, utvrđivanja standarda, itd. Telo koje ima nadležnost nad ovim pitanjima je Nacionalni prosvetni savet koji uključuje predstavnike nekih stručnih udruženja nastavnika. Nejasno je na koji način ova udruženja komuniciraju sa školama, ali postoje razlozi zbog kojih predstavnici Centra smatraju da ovo nije adekvatan okvir za suštinsko učešće škola u razmatranju i odlučivanju o ovim važnim pitanjima. Kroz udruženja nisu pokrivene sve oblasti nastave, kao ni aspekti školovanja koji nisu vezani za pojedinačne predmete, već za celokupan rad škole. Nisu, na primer, zastupljeni predstavnici direktora, školskih odbora ili aktiva za razvojno planiranje, kao ni roditelja i učenika. Pored pomenute problematike, Centar smatra da je uzrok ovakvog stanja nedostatak inicijative na lokalnom nivou ili iskustava i veština koje promene zahtevaju.