cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Павле Бељански
Биографија
Прву мушку гимназију, са одличним успехом је завршио у Београду 1910. Започео је студије права на Београдском универзитету и постао апсолвент, када је студије морао да прекине, јер је почео Први светски рат. Септембра 1914. је ступио у Ђачки батаљон у Скопљу. Након двомесечне обуке добио је чин ђака наредника, у Дринској дивизији.
Бугари су му 1915. спалили кућу у Свилајнцу, а оца су му интернирали у Пловдив, одакле је, неизлечиво болестан, пуштен 1918. Умро је три године касније.
Након Албанске голготе, пошто је оболео од туберкулозе, децембра 1915. у Скадру је проглашен неспособним за учешће у борбеној јединици и прекомандован је у Телеграфско одељење Дунавске дивизије. Остатак зиме и пролеће је провео на Крфу. Тамо је демобилисан јула 1916. и послат у Француску на школовање. Дипломирао је права 1917, а затим и магистрирао 1918. на Сорбони. Након тога је уписао докторат из дипломатско-конзуларне струке, које је напустио, јер су новој држави, Краљевини СХС, били потребни млади, школовани људи.
Након повратка у земљу почео је да ради у Министарству иностраних послова. Марта 1919. је постављен за писара I класе посланства у Стокхолму и већ маја исте године је унапређен за секретара. Затим је био секретар посланства у Берлину (1920—1922), Вершави (1922—1923), где је унапређен у секретара II класе и Бечу (1923—1925).
По повратку из Беча 1925, готово четири године провео је у Београду, а затим је 1929. постављен за Генералног секретара Посланства у Паризу, где је радио до 1931.
Као саветник посланства у Риму је радио од 1935. до краја 1940, после чега се вратио у Београд, где је 1941. пензионисан, као помоћник начелника Министарства унутрашњих послова.
Други светски рат је провео у окупираном Београду. Током рата није био ни на једној дужности и ослобођен је војне обавезе. Мајка, за коју је био изузетно везан, му је преминула у Београду 1942. Септембра 1944, у Свилајнцу, где се породица склонила током савезничког бомбардовања, погинули су му брат Никола, сестре Анка и Санда и још четворо чланова породице.
Године 1945. је реактивиран и постављен за начелника протокола у Министарству иностраних послова нове државе, где је остао да ради петнаестак година. Наредне године, захваљујући познавању правила понашања у дипломатији и устројства међудржавних веза, радио је и као предавач у новооснованој Дипломатској школи. Од 1948. је премештен ма место заменика начелника Протокола, а 1954. је унапређен у звање опуномоћеног министра и поново постављен на место начелника Протокола и том приликом је одликован Орденом југословенске заставе другог реда. Каријеру је завршио са звањем саветника и обављао је функцију опуномоћеног министар у Министарству иностраних послова у Београду 1958. године, мада је и после тога учествовао у протоколарним догађајима државног врха.
Његов рад и понашање у дипломатији, надређени су увек оцењивани највишим оценама. Одликовала га је велика марљивост и способност, за све врсте послова, посебно оних у којима је била потребна правна спрема. Сматран је заслужним за израду новог речника дипломатских шифара Краљевине Југославије.
Током богате каријере је примио 20 одликовања: Албанска споменица за рат и ослобођење (1914—1918), Орден друштва српског Црвеног крста, Орден Изабеле Католичке V степена (1919), Орден Пољске обнове V степена (1923), француски Орден Легије части V степена (1927), Орден Белог орла IV реда (1928), Орде Пољске обнове III степена (1928), чехословачки Орден Белог Лава IV реда (1929), белгијски Орден Леополда IV степена (1931), Краљевски орден Св. Саве III реда (1936), Орден Папе Пија IX - III степена, Орденом Св. Мауриција и Св. Лазара III реда (1937), Орден Св. Саве II реда (1939), Орден Италијанске круне II степена (!939), Златни крст за заслуге Пољске (1946), Орден етиопске звезде части I степена (1946), Орден југословенске заставе II реда (1954), грчки Орден Феникса I степена (1954), Орден части Атине (1954), Египатски орден Републике II степена (1965). Од тога се 19, уз одговарајуће дипломе налазе у поседу Спомен-збирке. Збирка поседује и примерке званичних указа, диплома и повеља домаћих и дипломатских представништава: Шпаније, Италије, Пољске, Египта и Грчке.
Суочивши се са сазнањем да се с њим гаси и породична лоза, након рата је најпре помогао обнову цркве Св. Стефана у Госпођинцима, поклонивши јој и драгоцену славску породичну икону „Каменовање Св. Стефана“, рад Аксентија Мародића. За узврат је тражио да се на Св. Стефана одржава помен његовој породици. Касније је у порти цркве сазидао породичну гробницу, где је пренео посмртне остатке оца, мајке, брата и других чланова породице и где је и сам сахрањен.
Спомен-збирка Павле Бељански
Упоредо са почетком дипломатске каријере, почео је да прикупља уметничка дела. Интересовање за антиквитете и уметничке слике, највероватније је пробудила Софија, његова тетка по оцу, која је живела у Бечу и била велики познавалац уметности и колекционар.
Најпре је почео да сакупља слике страних старих мајстора, а 1923. је одлучио да се посвети искључиво сакупљању ликовних дела домаћих уметника. За овакву промену одлучујући је био његов сусрет са младим сликаром Марином Тартаљом, августа 1923. док је радио као секретар посланства у Бечу. Тартаља се појавио у посланству с намером да портретише југословенског посланика, али пошто је посланик у том тренутку управо позирао за портрет сликару Паји Јовановићу, предложио је да портретише Бељанског. Тако је настао портрет „Млади дипломата“, у позајмљеној униформи најнижег дипломатског ранга, који је шест година касније (1929) добио другу награду на Међународној изложби у Барселони. Након тога је своју колекционарску страст усмерио ка младим, неафирмисаним ауторима, његовим савременицима из домовине.
Од српских сликара највише занимали уметници из прве половине 20. века, из области интимизма и поетског реализма. Бирао је најбоља дела, не обазирући се на то да ли су уметници имали завршене уметничке академије.
Важна фаза у формирању збирке била је током службовања у Паризу од 1928. до 1931, када је постати близак пријатељ с Миланом Коњовићем, Стојаном Аралицом, Костом Хакманом, Милом Милуновићем, Петром Лубардом, Миливојем Узелцем, Сретеном Стојановићем, који су тих година тамо живели. Успоставио је пријатељске везе са многим сликарима, покушавао да им помогне, некима од њих је кумовао на венчању, препоручивао њихове слике другим купцима, давао новчане позајмице, или чинио неке друге услуге.
Када се 1940. вратио из Рима, стан у Београду му је био препун слика, па је почео да размишља о градњи породичне куће у Вишеградској улици, где је предвидео и простор за галерију. mini|Зграда у којој се налази Спомен-збирка Павла Бељанског
Вредну и обимну збирку је током Другог светског рата крио по сандуцима у подруму. Од градње породичне куће након губитка сестара и брата је одустао.
Као уважени галериста, учествовао је у организацији Изложбе савремене југословенске уметности (1937), постао је члан откупне комисије СИВ, члан Савета Ликовне академије у Београду и других институција везаних за културни живот града.
У јесен 1945. године збирку је први пут изложио у Сомбору, у новоотвореном Музеју ликовне уметности, чиме је публици омогућио целовиту слику ликовних кретања на београдској сцени између два рата и њихових одјека у другим југословенским срединама. Међутим, поставка је била и идеолошки инструирана критика реаговала је бурно, нападајући њену неподобност. Срећом, огромна пажња целокупног дипломатског кора је спречила шире последице. Поставка у Сомбору је била изложена до марта 1952. године.
Поједине слике из збирке су већ у то време излагане на репрезентативним изложбама у Југославији и иностранству. У организацији Народног музеја у Београду, настала је изложба „Сликарство и вајарство народа Југославије XIX и XX века“, на којој су изложена и дела из његове колекције. Изложба је у периоду 1946—1948 приказана приказана у Загребу, Љубљани, Москви, Лењинграду, Прагу, Варшави, Братислави и Будимпешти.
Девет дела из његове колекције учествовало је у изложби под називом „Седамдесет сликарских и вајарских дела из времена 1920-1940“, која је организована у Галерији УЛУС. Од новембра 1953. до јануара 1954. нека дела из његове колекције изложена су у Народном музеју у Београду у оквиру изложбе „Пола века југословенског сликарства 1900-1950“.
Од 1952. до 1957. збирку је излагао у Музеју града Београда. Поставка је неколико пута мењана, како би публика видела колекцију у целости. Надао се да ће ова кућа успети да обезбеди простор за њено трајно излагање. Међутим, кад ни након пет година није постигао да се његова збирка приказује као целина, а не као део музејске поставке, Бељански је колекцију поклонио Новом Саду коме није био проблем да оствари његову замисао.
Своју збирку од 185 дела (слика, скулптура, таписерија и цртежа) од 36 аутора је 18. новембра 1957. године је завештао српском народу, уз услов да се збирка не може отуђивати и да се мора одржати у целини.
Међу одредбама Уговора о поклону, који је Бељански потписао са руководством АП Војводине, била је и изградња изложбеног простора у Новом Саду, као и његово учешће у избору пројекта и места градње и праћење тока изградње. Конкурс за пројекат зграде расписао је Народни одбор општине Нови Сад 6. маја 1958. Приспели су радови тројице београдских архитеката: Милорада Мацуре, Рате Богојевића и Богдана Богдановића. Комисија чији је председник био Павле Бељански је 8. јуна 1958. доделила прву награду Богдану Богдановићу, међутим ниједан од пројеката није предложен за реализацију. На позив Бељанског, архитекта и сликар Иво Куртовић, накнадно је доставио свој пројекат, који и поред тога што није имао право на награду је оцењен као најбољи за смештај и излагање колекције. За локацију објекта одабран је простор на тадашњем Тргу пролетерских бригада, а од 1992. Трг галерија. Изградња је одобрена 5. јануара 1959.
Галерија Спомен-збирка Павла Бељанског, чији је оснивач Извршно веће Народне скупштине АП Војводине је свечано отворена за јавност 22. октобра 1961. Спомен-збирка је прве године имала готово четири хиљаде посетилаца, а за 50 година – око пола милиона.
Годину дана после смрти дародавца остварена је његова жеља да се из оставине издвоје намештај, слике, одликовања, књиге и други лични предмети из његовог стана, који су сада експонати Меморијала Павла Бељанског. За потребе Меморијала Павла Бељанског одлучено је да се догради југоисточни део зграде. Дограђени део је складно уклопљен у претходни објекат, према пројекту Катарине Бабин. Његова изградња је завршена септембра 1966. када је зграда Спомен-збирке други пут отворена за јавност. Меморијал је свечано отворен 24. новембра 1968. године приликом прве доделе Награде Спомен-збирке Павла Бељанског. Централни експонат Меморијала је „Велика Иза“, која оживљава атмосферу дародавчевог стана, у коме је годинама чувана. Део Спомен-збирке чини и Меморијал уметника, са портретима и документарним материјалом аутора заступљених у Збирци. Меморијал уметника је настао према замисли Павла Бељанског. Као почетна тачка послужила су дела која су се већ налазила у колекцији. Меморијал уметника је свечано отворен 1971. године.
Оцењено је да је колекција Павла Бељанског једина потпуна колекција савремене модерне уметности између два рата. У њој су дела прве генерације модерниста, као што су Надежда Петровић, Милан Миловановић, Коста Миличевић, затим дела најважнијих представника српске уметности између два светска рата, као што су Сава Шумановић, Милан Коњовић, Петар Добровић, Иван Радовић, Јован Бијелић, Петар Лубарда, Сретен Стојановић, Ристо Стијовић, као и остварења уметника друге половине 20. века, која следе стилску оријентацију дела из претходног периода, као што су Зора Петровић, Лиза Крижанић, Живко Стојсављевић, Миленко Шербан, Љубица Сокић.
Спомен збирка је први музеј из Србије који је укључен у Гуглову онлине ризницу светске уметности.
Награда Спомен-збирке Павле Бељански
Даровним уговором од 27. маја 1965. Спомен-збирци је поклонио слику „Велика Иза“, аутора Влаха Буковца са циљем да се од њеног излагања финансира Награда Спомен-збирке Павла Бељанског. Тиме је иницирао успостављање ове награде, која се од 1967. додељује за најбоље писане дипломске радове из области историје уметности српског народа, одбрањене на Одељењу за историју уметности на Филозофском факултету у Београду. Награда је била прво признање такве врсте у послератној Југославији. Од 2000. године установљена је пракса да се и шира публика путем изложби и публикација упознаје са научно-истраживачким радом и почетним доприносом младих историчара уметности, а од 2007. године, приликом доделе награде аутор одржава сажету видео презентацију свог рада. Од 2011. награда је први пут додељена ван зграде Спомен-збирке,
Divinka
Divinka je naseljeno mjesto u okrugu Žilina, u Žilinskom kraju, Republika Slovačka.
Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2021. godine naselje je imalo 1.022 stanovnika.
Ekonomska zajednica zapadnoafričkih država
Ekonomska zajednica država zapadne Afrike (eng. Economic Community of West African States), ili skraćeno ECOWAS, je regionalna grupa koju čini 15 zapadnoafričkih zemalja, i formirana je 28. maja 1975. godine potpisivanjem Sporazuma u Lagosu.
Članice:
Bivše članice:
Chiesa dell'Angelo, Vicenza
Chiesa dell'Angelo je naselje u Italiji u provinciji Vicenza, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 555 m.
Taft Heights, California
Taft Heights je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Kalifornija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.949 stanovnika.
Липица
Липица је насеље у Србији у општини Тутин у Рашком округу. Према попису из 2002. било је 82 становника (према попису из 1991. било је 91 становника).
Демографија
У насељу Липица живи 48 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 28,6 година (27,7 код мушкараца и 29,6 код жена). У насељу има 17 домаћинстава, а просечан број чланова по домаћинству је 4,82.
Ово насеље је у потпуности насељено Бошњацима (према попису из 2002. године).
El Limón, Huajicori
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 222 m.
Katolička crkva
Katolička crkva, poznata i kao Rimokatolička crkva , najveća je hrišćanska crkva na svijetu, sa 1.181.000.000 krštenih, prema podacima iz 2009. godine.
Katolička crkva je jedna od najstarijih institucija u svijetu. Utvrđena je u 1. vijeku na teritoriji Rimskog carstva. Vrhovni poglavar Katoličke crkve, papa, nalazi se na čelu Svete stolice i države-grada Vatikana u Rimu i tradicionalno se smatra nasljednikom Svetog apostola Petra.
Naziv
Prema Katehizisu Katoličke crkve, njen službeni naziv je Katolička crkva. Ona obuhvata sve vjernike koji se nalaze pod duhovnim autoritetom pape. Katolička crkva se, prema unutrašnjoj organizaciji, sastoji od 23 zasebne crkve. Svaka od njih ima svoje posebno organizaciono ustrojstvo i liturgijsku tradiciju.
Wheeler, Indiana
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 443.
Katolička crkva
Istorija
mini|250p|[[Bazilika Svetog Petra u Vatikanu.]]
Katolička crkva smatra svu istoriju drevne Crkve, koja je postojala do Velikog raskola (1054), kao svoju istoriju.
Istorijski razvoj Katoličke crkve se može podijeliti na glavne periode:
Rana istorija
Klasični oci Latinske crkve su:
U oce Latinske crkve uključuju se i drugi poznati pisci:
mini|Statua Svetog Petra u Vatikanu.
U ovom periodu drži se i Kartaginski Sabor (411), pod papom Inokentijem I, koji je osudio pelagijanstvo.
Razvoj teorije pontifikalne moći
Posle ove epohe, jedna od glavnih briga katolicizma bila je da istorijskim i teološkim dokazima formuliše teoriju pontifikalne moći, univerzalne jurisdikcije episkopa Rima. Dok papa Grigorije Veliki (590—604) stvara koncepciju o papskoj vlasti, tj. teokratsko učenje, papa Andrijan (772—795) poziva se na istorijsku pogrešku po kojoj je car Konstantin predao papi Silvestru deo franačke države; otuda i pojava pontifikove (papine) države. U rimskoj katedrali, 800. godine, Karlo Veliki prima carsku krunu iz ruke pape Lava Š. Ovo je bio postupak od istorijske važnosti: njime se ustanovljuje „hrišćansko zapadno carstvo“. Docnije, pape će stalno ponavljati ovaj gest. Da bi dokazali „univerzalni primat“ Rimske crkve, papa Nikola I (858—867) izmišlja apokrifnu kolekciju drevnih papskih odluka (Lažne dekretalije), izdatih polovinom 9. vijeka. U takvoj atmosferi javlja se Fotijeva „šizma“ (Fotije, oko 820—895, koga 863. papa nije priznao kao patrijarha konstantinopoljskog). Pomjesni sabor (867) osuđuje papu, a Drugi pomjesni sabor (869—870), pod uticajem cara Vasilija Makedonca, osuđuje Fotija.
Velika šizma
U takvoj atmosferi 1052. godine patrijarh Mihailo Kerularije započinje napade protiv crkava latinskog obreda u Carigradu. Dana 16. jula 1054, papski legati na čelu sa kardinalom Humbertom, pošto nisu primljeni od patrijarha, u ime pape Lava IX (mrtvog već nekoliko mjeseci), na oltar Svete Sofije polažu bulu ekskomuniciranja protiv patrijarha Mihaila. Sa svoje strane, patrijarh ekskomunicira papske delegate. Na kraju, papa Grigorije VI (1073—1085), bivši kardinalđakon Hildebrand, koji uvodi sistem konklave kardinala-biskupa za izbor pape, objavljuje „Dictatus papae rarae“, dekrete kojima definitivno nameće teoriju papske vlasti, uključivši pravo pape da zbacuje poglavare država. Time se završava jedno od velikih poglavlja katolicizma.
Doba nakon Velike šizme
Početkom drugog milenijuma katolicizam ulazi u svoju sholastičku epohu, u kojoj se teologija svodi na racionalizam vere i sistematizovanje doktrine po metodama filozofije. U ovom periodu značajni oci Latinske crkve jesu: Anselmo Kenterberijski (1033—1109), nazvan „ocem sholastike“, koji teologiju smatra za -{fides querens intellectum}- i formuliše ontološki dokaz da bi dokazao egzistenciju Boga (u -{Proslogium}-), autor rasprave -{Cur Deus Noto?}-; Abelard (1097—1142), autor kolekcije -{Summae Sententiorum, Sic et Non}- Petar Lombard, profesor i episkop pariski (+1160), koji 1150. godine objavljuje četiri knjige izreka, jedno od klasičnih predstavljanja katoličke doktrine u srednjem veku; Bernard Klervovski (1091—1153) i Toma Akvinski (1225—1274), italijanski dominikanac, profesor na pariskom univerzitetu, osnivač sholastike, kanonizovan kao -{doctorus angelicus}-. Albertov učenik (1206—1280), tumač Aristotela, Toma od 1266. do 1272. izdaje -{Summa theologica}-, najgrandioznije sholastičko predstavljanje hrišćanstva, koristeći se konceptualnom strukturom Aristotelove filozofije. I pored toga što će protiv tomističkog intelektualizma ustati teolozi franjevačke škole, avgustinovske i plotinovske inspiracije — kao Bonaventura (1221—1274), Jovan Duns Skot (1266—1308) i Giljom di Okam (1275—1347) — sholastička tomistička metoda nametnuće se kao obavezna po cijelom katolicizmu, srednjovjekovnom i savremenom.
Koncili
Istorija katolicizma obilježena je u ovom periodu nizom ekumenskih koncila koji obznanjuju ne samo disciplinske kanone nego i dekrete doktrinarnog karaktera. Tako Četvrti lateranski koncil (1215), na kome je dominirao papa Inoćentije II (koji 1209. započinje krstaški rat protiv katara), izjašnjava se za doktrinu „transubstancijacije“ u pogledu Tajne Evharistije i za -{„analogia ontis“}- što se tiče sličnosti tvari i Tvorca. Sazvan je da bi se stavio kraj papskoj šizmi (1378—1417) — tri pape su se svađale oko papske tijare: Grigorije IX u Rimu, Benedikt XII u Avinjonu i Jovan XXII u Pizi — sabor u Konstanci (1414—1417) osuđuje 1415. češkog reformatora Jana Husa (1369—1415) i nameće „koncilijarizam“, izabravši novog papu, Martina V (1417—1431). Teoriju o superiornosti sabora nad papom naročito je podržavao čuveni galikanski teolog Pjer Daili (1350—1420) i Žan Žerson (1363—1429). Sabor u Ferari-Florenci (1438—1445), pod pritiskom vizantijskog cara Jovana Paleologa, pokušava da ostvari sjedinjenje Pravoslavne sa Latinskom Crkvom, ali ne uspijeva; međutim, ipak proklamuje doktrinu o „Sedam tajni“. Vrijedno je zabilježiti u ovom periodu zaštitu vjere silom kanonskog prava. Zbirke kanonskih tekstova kruže sa normativnom vrijednošću: Gracijanov dekret 1140), -{„Liber xtra“}- Grigorija IX (1234), -{„Liber sextus“}- Bonifacija VIII (1298), Klementine objavljene 1317 (sve su bile prepisane u -{„Codex juris canonici“}-, promulgirane od pape Benedikta XV 1917).
Inkvizicija
mini|Spaljivanje ljudi koje je Crkva proglasila jereticima.
Inkvizicija ( — isleđivanje) je bila ustanova, tokom srednjeg vijeka u Rimokatoličkoj crkvi čiji je zadatak da isleđuje, sudi i kažnjava ljude koje je Crkva smatrala jereticima. Početak rada inkvizicije vezuje se za ličnost pape Grgura IX (1227—1241). Najzloglasnija je bila tzv. Španska inkvizicija.
Protestantska reforma
Protestantska reforma zatiče srednjovjekovni katolicizam u punoj krizi. U sučeljavanju sa protestantizmom, katolicizam poseže za svim sredstvima da bi održao diktaturu pape i Rimske kurije. Dana 15. juna 1520, papa Lav H objavljuje bulu -{„Exeurge Domino“}- kojom osuđuje doktrinu Martina Lutera (1483—1546), avgustinskog kaluđera, profesora egzegeze sa univerziteta u Vitenbergu, koji je 31. oktobra 1517. objavio 95 teza protiv indulgencija, zapalivši tako proteste protiv zloupotreba katolicizma. Pod uticajem velikog humaniste Erazma Roterdamskog (1446—1536), Luter - koji je imao susret u Augsburgu (oktobar 1518) sa dominikancem Tomasom de Vio Kajetanom (1459—1534), čuvenim komentatorom Tome Akvinskog, kao i Filipom Melanhtonom (1497—1560), koji je sačinio „Augsburško ispovedanje“ (1530) koje je i Luter prihvatio — produžuje borbu za reformu Rimokatoličke crkve. Godine 1540. papa Pavle III potvrđuje „Isusovu kompaniju“ — organizaciju jezuita koju je 1491. godine osnovao španski oficir Ignacije Lojola — i povjerava joj dužnost da se u ime katolika bori protiv protestantske jeresi. Time počinje takozvana „kontrareforma“. Radi lovljenja jeretika već je postojala inkvizicija, sud osnovan 1236. godine od pape Grigorija IX i povjeren redu braće propovjednika (dominikanaca), koji je osnovao Dominik de Guzman (1170—1221).
Sukobi sa protestantima
Međutim, najžešći sukob sa novim protestantskim doktrinama odvija se na Tridentskom saboru, sazivanom u tri navrata: 1545—1549, 1551—1552. i 1562—1563. pod Pavlom III. (+1549) i Julijem III. Sabor preuzima sva velika poglavlja dogmatike (Pismo i Tradicija, vera i dela, Sedam tajni, „transsubstancijacija“, Evharistija kao žrtva, hirotonija kao tajna, uzvišenost pape nad saborom itd.), kojima daje sholastičku, klasičnu formulaciju. Papske teze su strogo branjene i čuvane. Tridentski katolicizam, koji je u stvari antiprotestantski katolicizam prenet u koncepciju tomizma, postaje obavezan; godine 1564. formira se Kongregacija kardinala zaduženih da bdiju nad ispravnim tumačenjem saborskih akata, dok 1566. godine papa Pio V. štampa poznati „Katihizis Tridentskog sabora“. Jedan od jezuitskih teologa koji se odlučno suprotstavljao reformaciji u to vrijeme bio je Robert Belarmin (1542—1621). Godine 1622. papa Grigorije XV stvara kongregaciju -{„De Propaganda fide“}-, najvažniji misionarski organizam, koji u žiži ima nevernike (ifideli), ali i hrišćane disidente, šizmatike. (Ovu je kongregaciju reorganizovao papa Pavao VI pod imenom -{„Congregatio pro Gentium Evangelisatione“}-, konstitucijom -{„Regimini Ecclesiae“}-, 15. jula 1967).
Novovekovni izazovi
mini|[[Papa Pio IX blagosilja svoje trupe poslednji put pre osvajanja Rima 1870 od strane garibaldinaca; da izbjegne ljudske žrtve je izobijesio bijelu zastavu]]
Drugi vatikanski koncil
mini|Otvaranje [[Drugi vatikanski koncil|Drugog vatikanskog koncila.]]
Organizacija
150p|mini|Umirovljeni [[papa Benedikt XVI]] 150p|mini|Sadašnji [[papa Franjo za vrijeme kanonizacije svojih prethodnika Ivana XXIII i Ivana Pavla II 27 aprila 2014]]
Najvišu vlast u Katoličkoj crkvi vrši papa. Savjetodavni organi pape su Kolegijum kardinala i Sinod biskupa.
Administrativni aparat Katoličke crkve se naziva Rimska kurija, u čiji sastav ulaze kongregacije, sudovi i druge institucije. Biskupska katedra pape zajedno s Rimskom kurijom čine Svetu stolicu, koja se nalazi u nezavisnoj državi Vatikan. Sveta stolica je subjekt međunarodnog prava.
Struktura
Katolička crkva se sastoji iz Latinske crkve i istočnih katoličkih crkava, koje ispovijedaju jedan od istočnih liturgijskih obreda i imaju status -{Sui iuris}- (svog prava). Takav status se ogleda u tome što te crkve imaju sopstvenu jerarhijsku strukturu i kanonsko pravo, ali se nalaze u jedinstvu s papom. Najveće istočne katoličke crkve predvode patrijarsi ili vrhovni arhiepiskopi. Istočni patrijarsi i vrhovni arhiepiskopi su ravni kardinalima-biskupima latinskog obreda i nalaze se u katoličkoj jerarhiji odmah poslije pape.
Katolička crkva se sastoji iz 23 zasebne crkve — Zapadne crkve i 22 istočne katoličke crkve. Na čelu Zapadne crkve i cijele Katoličke crkve se nalazi rimski biskup — papa. On ima nad Crkvom apsolutnu vlast. Pri upravljanju Crkvom pomažu mu nadleštva Rimske kurije. Istu vlast imaju i svi biskupi sazvani na ekumenskom saboru.
Osnovna teritorijalna jedinica je biskupija (koje se kod istočnih katoličkih crkava nazivaju eparhije), na čelu koje stoji biskup. Biskup u svojoj biskupiji ima uglavnom svu vlast, ograničenu jedino crkvenim pravom i papskom vlašću. Neke važnije biskupije nose istorijski naziv nadbiskupije. U istočnim katoličkim crkvama postoje i egzarhati. Biskupijama su ravne takođe i druge organizacione jedinice:
Biskupije se sastoje iz župa, na čijem čelu se nalaze župnici, potčinjeni biskupu. Župniku mogu pomagati drugi sveštenici koji se nazivaju vikarnim. Nekada se župe dalje objedinjuju u dekanate.
Posebnu ulogu u Katoličkoj crkvi imaju monaški redovi i kongregacije, a takođe i društva apostolskog života. Ti instituti imaju sopstvene statute (koje potvrđuje papa), njihova teritorijalna organizacija ne poklapa se uvijek s crkvenim biskupskim ustrojstvom. Mjesne jedinice monaških redova i kongregacija su nekada potčinjene nadležnom biskupu, a nekada neposredno papi. Neki redovi i kongregacije imaju jedinstvenog poglavara (generala monaškog reda) i jasnu jerarhijsku strukturu.
Sveštenstvo
Sveštenici, odnosno pripadnici klira, mogu biti samo muškarci. Postoje dvije vrste sveštenstva: bijelo (sveštenici koji služe po hramovima) i crno sveštenstvo (monaštvo). Sveštenstvo se dijeli u tri stepena: đakonski, prezviterski i biskupski.
Crkvenoslužitelji (služitelji Crkve koji nisu posvećeni u čin svetom tajnom sveštenstva) imaju dva stepena — akoliti i čteci — i ne pripadaju sveštenstvu. Do Drugog vatikanskog koncila u sastavu sveštenstva su se nalazili i crkvenoslužitelji.
Sav klir se dijeli na više činove — biskupe, prezvitere, đakone i podđakone, i male činove  — ostiarijuse, pojce, čtece, ekzorciste i akolite.
Celibat je obavezan za sveštenike i biskupe latinskog obreda, tj. u Rimokatoličkoj crkvi. U 20. vijeku je vaspostavljen institut stalnog đakonata; za stalne đakone celibat nije obavezan, ali oženjeni đakoni ne mogu postati sveštenici. U istočnim obredima, celibat je obavezan samo za episkope (biskupe).
Crkva i određivanje nauka
Prema nauku Katoličke crkve Crkva je zajednica koju je osnovao Isus kao božansku tvorevinu koju vodi Duh Sveti. Ta Crkva u ovom svijetu u punini postoji samo u organizaciji zvanoj Katolička crkva, tj. u organizaciji okupljenoj oko Petrovog nasljednika pape jer je Isus upravo na njemu izgradio Crkvu (usporedi Mt 16:18-19) i njemu je kao jedinom pastiru povjerio brigu nad cijelim svojim stadom (usporedi Iv 21:15-17). Ipak, Katolička crkva priznaje većinu dobara Kristove crkve i drugim crkvama, posebno pravoslavnima, te je svjesna da se u njoj samoj zbog ljudske nesavršenosti ta dobra često ne očituju kako bi trebalo.
Jedno od dobara koje Crkva ima je sigurnost božanskog vodstva, tj. sigurnost da će ona vjerno i nepogrešivo baštiniti što je primila od Isusa. Ta baština naziva se tradicija i svako argumentiranje nauka poziva se na nju. Papa i tu ima ključnu ulogu jer je sigurnost moguća upravo radi njega koji je jedini garant te sigurnosti (usporedi Lk 22:31-32). Ipak, tradiciju prenosi cjelokupna Crkva.
Jedan od najvažnijih dijelova tradicije, ako ne i najvažniji, je Sveto pismo. Sveto pismo nije izvan tradicije nego je dio nje, jer ga je u ranim vremenima kršćanstva upravo ona napisala i definirala. Sveto Pismo je Božja riječ koju su napisali ljudi vođeni Duhom Svetim. Sastoji se od Starog i Novog zavjeta. Stari zavjet je Židovska Biblija, a Novi zavjet je skup spisa o Isusu i apostolima.
Današnji nauk Katoličke crkve definiran je na 21 Ekumenskom saboru. To su zasjedanja svih biskupa uz odobrenje i potvrdu pape. Zbog gore navedenog, zaključci Sabora su nezabludivi. Zaključci se mogu preispitivati, ali, po nauku, svatko tko istinski prouči materiju doći će do istog zaključka.
Osnovni nauk
Najvažnije istine tako definiranog nauka sažete su još na prvim saborima, Nicejskom i Carigradskom, u Nicejsko-carigradskom vjerovanju. Još i prije sabora postojalo je Apostolsko vjerovanje koje po tradiciji seže iz vremena apostola, i nešto sažetije iznosi praktički isti nauk. Vjerovanja su strukturno podijeljena na tri dijela, svako o jednoj božanskoj osobi.
Po vjerovanju, jedan je Bog koji se sastoji od tri božanske osobe: Oca, Sina i Duha Svetoga. Bog, tj. sve tri osobe, je vječan i počelo je svega (filozofski bitak). Božanske osobe jesu u vječnom odnosu ljubavi. Bog Otac svemogući je stvoritelj.
Bog Sin vječna je Božja Riječ po kojoj je sve stvoreno. Radi spasenja ljudi, palih u grijeh, ta Riječ je postala čovjekom Isusom koji je Krist (Pomazanik Božji, obećan Židovima u Starom zavjetu). On je stoga pravi Bog i pravi Čovjek. Isus se utjelovio po Duhu Svetomu od Djevice Marije, dakle bez biološkog oca (ali ne i bez zemaljskog oca, koji mu je sv. Josip). Umro je radi našega grijeha, tako očitujući beskrajnu Božju ljubav prema čovjeku. Treći dan po smrti je uskrsnuo i tako pobijedio smrt kao posljedicu grijeha. Po njegovoj smrti i uskrsnuću svi ćemo uskrsnuti i to tijelom i duhom. Unatoč dojmu da katolička vjera naučava dualizam duha i tijela, to nije tako, temeljni nauk poznaje jedinstvo duha i tijela. Tjelesnost je ljudima nužna za cjelokupno postojanje i za odnose u ljubavi s drugima, iz čega proizlaze i katolički sakramenti i liturgija.
Duh Sveti treća je božanska osoba koja uzdržava ovaj svijet i nadahnjuje svakoga od nas. Sva dobra koja imamo i sve što radimo kontinuirano dobivamo od Duha Svetoga. U dijelu vjerovanja o Duhu je i vjerovanje u Crkvu o kojemu je već bilo govora, jer je ona plod njegovog trajnog vodstva.
Kasnije donošenje nauka
Nauk je detaljnije definiran na kasnijim Ekumenskim saborima. Ne može se uvoditi novi nauk nego samo definirati ono što u tradiciji već u biti postoji, te se na jasniji ili suvremeniji način to iznijeti. Jedina objava, iz koje crpimo sav nauk, je objava Isusa Krista koja kroz tradiciju koju vodi Duh Sveti govori i nama danas.
Bitan je i nauk o sakramentima. To su vidljivi znaci nevidljivog božjeg djelovanja. Po nauku, ako je izvršen propisani vidljivi oblik, sakrameti zaista djeluju, tj. zaista se događa nevidljivo Božje djelovanje. Nauk da Crkva može označavati stvarno Božje djelovanje u svijetu postoji oduvijek te svi sakramenti svoje utemeljenje imaju u Isusovom djelovanju. Ipak, konkretan opis sakramenata, nužnosti za valjanost i njihova teologija mijenjali su se kroz stoljeća.
Jedna od poznatijih dogmi Katoličke crkve je dogma o Papinoj nezabludivosti definirana na Prvom vatikanskom saboru 1870. Kaže da je sam papa nezabludiv kada na jasno definiran način iznosi nauk u ime Crkve, što je istina koja postoji u tradiciji i Svetom pismu od početka. Tu mogućnost je nakon 1870. papa iskoristio samo jednom kada je 1950. definirao dogmu o uznesenju Blažene Djevice Marije na nebo.
Bogoštovlje
Komunikacija čovjeka s Bogom naziva se molitva. Ona se izražava na različite načine, javno i privatno. Molitva je širok pojam, obuhvaća javna bogoslužja, privatno ponavljanje molitvenih tekstova, razmatranje vjerskih tema, razgovor s Bogom, ali u konačnici i cijeli čovjekov život treba biti odnos s Bogom, dakle molitva.
Posebno mjesto u crkvenom bogoslužju ima liturgija. To je uglavnom javno slavljenje Boga cijele Crkve po točno određenim propisima. Obuhvaća sakramente i uobičajeno slavlje uz sakramente (dakle i misu) i još neka važna bogoslužja (npr. sprovod i obredi velikog petka). Liturgija je nužan dio crkvenog djelovanja.
Rasprostranjenost
Katoličanstvo je prevladavajuća vjeroispovijed u većini Europe (poglavito južne i srednje), Latinskoj Americi i Filipinima, te velikim dijelovima Sjeverne Amerike, subsaharske Afrike. Procjenjuje se da u svijetu ima prbližno 1,2 milijarde katolika.
Bastide-Solages
Bastid Solaž je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Averon koja pripada prefekturi Mijo.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 97 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 13 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 7,1 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 420 metara (maksimalnoj 570 m, a minimalnoj 205 m).
Axuxtla, Acatlán
Axuxtla je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Acatlán.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 98 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 987 m.
Bosco, Reggio Emilia
Bosco je naselje u Italiji u provinciji Reggio Emilia, u regiji Emilia-Romagna.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 706 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 88 m.
Nigel Farage
Nigel Paul Farage (, ; 3. april 1964 -) je britanski euroskeptični političar, poznat kao vođa Stranke nezavisnosti UK, njen član Evropski parlamenta za Jugoistoičnu Englesku i ko-predsjedatelj euroskeptičnog parlamentarnog bloka Evropa slobode i demokracije. Farage je UKIP, nezadovoljan njenom politikom nakon referenduma, bio napustio 2018. godine te 2019. godine osnovao stranku Brexita koja je pod njegovim vodstvom na izborima 2019. godine postala najjača pojedinačna stranka u Europskom parlamentu.
Farage je 2016. bio jedan od vođa uspješne referendumske kampanje za izlazak UK iz EU.
Nicolás Jáquez, Delicias
Nicolás Jáquez je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Delicias.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1195 m.
El Carricito, Badiraguato
El Carricito je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Sinaloa, u opštini Badiraguato.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 14 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 842 m.
Divina
Divina je naseljeno mjesto u okrugu Žilina, u Žilinskom kraju, Republika Slovačka.
Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2021. godine naselje je imalo 2.441 stanovnika.
Hohenstein (Untertaunus)
Hoenštajn je opština u njemačkoj saveznoj državi Hesen. Jedno je od 17 opštinskih središta okruga Rajngau-Taunus. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 6.185 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 6439006.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Rajngau-Taunus Hoenštajn se nalazi u saveznoj državi Hesen u okrugu Rajngau-Taunus. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 334 metra. Površina opštine iznosi 63,8 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 6.185 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 97 stanovnika/km².
Ranta, Bogata
Ranta je naselje u Rumuniji u okrugu Mureš u opštini Bogata.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 295 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 329 m.
La Blandilla, Alvarado
La Blandilla je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Alvarado.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 9 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 5 m.
Bala Fría, Tierra Blanca
Bala Fría je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Tierra Blanca.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 9 m.
Ossipee, North Carolina
Osipi je grad u američkoj saveznoj državi Severna Karolina.
Abhidhamma Pitaka
Abidama pitaka je treći deo Tipitake, budističkog Kanona, a ostala dva dela su Suta pitaka i Vinaja pitaka. Čini je sedam knjiga - Damasangani, Vibanga, Datukata, Pugalapanati, Katavatu, Džamaka i Patana.
Bromont-Lamothe
Bromon Lamot je naselje i opština u centralnoj Francuskoj u regionu Overnja, u departmanu Pij de Dom koja pripada prefekturi Riom.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 766 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 20 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 38,07 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 774 metara (maksimalnoj 906 m, a minimalnoj 574 m).
Abhidhamma Pitaka
Knjige Abidama pitake su nastale uglavnom kasnije od Suta i Vinaja pitake i verovatno su svoj konačni oblik dobile tek nekoliko vekova posle Budine smrti. Tradicija ih sve pripisuje Budi, iako potvrde za to ne postoje. Budisti veruju da u Abidama pitaki nema bilo čega što bi protivrečilo Budinom učenju, razlika je u pristupu, a ne u sadržaju (videti abidama).
El Crucero de la Presa, Valle de Santiago
El Crucero de la Presa je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guanajuato, u opštini Valle de Santiago.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1738 m.
Ossipee, North Carolina
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 543.
San Martino, Roma
San Martino je naselje u Italiji u provinciji Roma, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 103 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 100 m.
Casale, Cuneo
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 18 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 422 m.
Ciaselles, Bolzano
Ciaselles je naselje u Italiji u provinciji Bolzano, u regiji Trentino-Alto Adige.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 34 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1365 m.
Opština El Fuerte, Sinaloa
Prema proceni iz 2013. godine u opština je živelo 26325 stanovnika. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 43 m.
Ojo de Agua Tzotzil, Ocosingo
Ojo de Agua Tzotzil je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Ocosingo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 87 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 123 m.
Homberg (Efze)
Homberg je opština u njemačkoj saveznoj državi Hesen. Jedno je od 27 opštinskih središta okruga Švalm-Eder. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 14.384 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 6634009.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Švalm-Eder Homberg se nalazi u saveznoj državi Hesen u okrugu Švalm-Eder. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 222 metra. Površina opštine iznosi 100,0 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 14.384 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 144 stanovnika/km².
Opština Dărmănești, Suceava
Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 367 m.
Dolni Kalnjik
Dolni Kalnjik je naseljeno mjesto u okrugu Martin, u Žilinskom kraju, Republika Slovačka.
Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2011. godine naselje je imalo 105 stanovnika.
Мелаје
Мелаје је насеље у Србији у општини Тутин у Рашком округу. Према попису из 2002. било је 431 становника (према попису из 1991. било је 666 становника).
Демографија
У насељу Мелаје живи 298 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 32,4 година (31,5 код мушкараца и 33,1 код жена). У насељу има 82 домаћинства, а просечан број чланова по домаћинству је 5,26.
Ово насеље је великим делом насељено Бошњацима (према попису из 2002. године).
Taft Mosswood, California
Taft Mosswood je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Kalifornija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.530 stanovnika.
Pokrštavanje Rusa
thumb|250px|right|Krštenje Kijevljana, slika Klavdija Lebedeva
Pokrštavanje Rusa označava viševekovni proces prelazaka istočnih Slovena sa stare slovenske vere na hrišćanstvo. Krštenje Rusije (Крещение Руси; Хрещення Русі) označava proglašenje kršćanstva državnom religijom Kijevske Rusije godine 988.
Iako su Kijevski Rusi više od jednog vijeka bili u bliskom kontaktu s kršćanskim Bizantskim Carstvom, kao i kršćanskim misionarima, pokušaji pokrštavanja nisu urodili trajnim plodom, jer je i plemstvo i običan narod ostao vjeran poganskoj tradiciji. Tek je knez Vladimir I Veliki iz političkih pobuda odlučio poganstvo zamijeniti monoteističkom religijom koja bi njegovoj vlasti dala jači legitimitet. Prema Povijesti minulih ljeta je Vladimir 986. poslao izaslanike da prouče običaje i propise četiri religije - judaizma (koga su bili ispovijedali Hazari; islama (koga su ispovijedali Povolški Bugari); katoličanstva (koje su ispovijedali njegovi zapadnoslavenski susjedi te pravoslavlja koje se ispovijedalo u Bizantu. Nastojanje da se ostvari savez s Bizantom i ženidba za kćer cara Vasilija II je Vladimira okrenula pravoslavlju.
Vladimir se prvo krstio u Hersonu, a potom došao u Kijev gdje je krstio svoje sinove i najvažnije boljare. Potom je naredio da se krste svi građani, te razbio sve poganske idole i na ruševinama poganskih hramova sagradio Desetinsku crkvu. Iako se poganstvo dugo zadržalo, pogotovo u sjevernim dijelovima države, gdje se posljednji poganski ustanak bilježi 1071. godine, Vladimirov čin je imao značajne posljedice po Kijevsku Rusiju. Njime se država, kao i istočnoslavenski narodi koji žive na njegovom području, trajno vezali uz Bizant, pravoslavlje te postali odvojeni od zapadne kulture, stvorivši vlastiti identitet.
Godine 1988. je tadašnji SSSR svečano obilježio 1000. godišnjicu tog događaja nastojeći u duhu glasnosti odbaciti rigorozni državni ateizam i pružiti ruku pomirenja Ruskoj pravoslavnoj crkvi i dotada progananjim kršćanskim zajednicama.
Los Cuartos, Acatlán
Los Cuartos je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Acatlán.
NGC 506
NGC 506 je zvijezda u zviježđu Ribama.
Abhidhamma
Abhidharma ili abhidhamma (pali) je budistički pojam koji znači viša dharma, dalja nauka ili vrhovni zakon ('metafizika' ili 'peri phainomena'). Abhidharma se obično odnosi na komentare Budinih kazivanja, odnosno sutri.
Bez obzira kako preveli ovaj izraz, radi se o nadgradnji najranije buddhističke misli i u smislu metafizike, ali više u smislu odredene fenomenologije. Na Zapadu se abhidhamma najčešće naziva buddhističkom psihologijom, ali ona nije samo to, već tumači i razrađuje strukturu obeju strana odnosa subjekt-objekt, i funkcionisanja stvarnosti i psihičkih pojava. Abhidhamma Pitaka je treći deo budističkog pali kanona, pa se u tom smislu odnosi i na tekstualnu tradiciju. Abhidhamma Pitaka je zbirka tekstova kojima se sistematiše Budino učenje. To je kasnija zbirka analitičkih rasprava zasnovanih na spiskovima kategorija izvedenih iz učenja izloženog u govorima. Dodata je kanonu nekolika vekova posle Budine smrti. Abhidhama tumači i razrađuje strukturu odnosa subjekt-objekt, kako funkcionisanja stvarnosti tako i psihičkih pojava. Tri od sedam knjiga abhidhamma su psihološke prirode.
Dolnje Naštice
Dolnje Naštice je naseljeno mjesto u okrugu Banovce na Bebravi, u Trenčinskom kraju, Republika Slovačka.
Abhidhamma
Porast broja kontradiktornih abhidharmi (komentara sutri), doveo je nastanka brojnih škola u ranom budizmu.
Dolnje Naštice
Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2011. godine naselje je imalo 470 stanovnika.
Algarrobal, Guazapares
Algarrobal je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Guazapares.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 12 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1244 m.
NGC 507
NGC 507 je galaksija u zviježđu Ribe.
El Mamtha, Metztitlán
El Mamtha je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Hidalgo, u opštini Metztitlán.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 60 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2176 m.
Long Lake, South Dakota
Long Lejk je grad u američkoj saveznoj državi Južna Dakota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 31, što je 27 (-46,6 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Presa de Santa Gertrudis, Valle de Santiago
Presa de Santa Gertrudis je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guanajuato, u opštini Valle de Santiago.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1725 m.
Nuova Casanova, Savona
Nuova Casanova je naselje u Italiji u provinciji Savona, u regiji Ligurija.
El Martillo, Alvarado
El Martillo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Alvarado.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 11 m.
Caja Santa Ana, Celaya
Caja Santa Ana je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guanajuato, u opštini Celaya.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 11 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1762 m.
Apstraktna algebra
mini|Permutacije [[Rubikova kocka|Rubikove kocke imaju strukturu grupe. Grupa je osnovni koncept unutar apstraktne algebre.]] Osnovna ili apstraktna algebra je disciplina matematike koja se bavi primjenom logike za građenje formalne osnove za matematiku. Današnja se algebra može gledati kao pokušaj uopćavanja već tisućljećima znanih svojstava brojeva i aritmetičkih operacija (zbrajanja, oduzimanja, množenja, i dijeljenja) uz njih, a i postavljanjem istih već poznatih pravila na tvrdi temelj u današnoj formalnoj logici.
Bosi, Reggio Emilia
Bosi je naselje u Italiji u provinciji Reggio Emilia, u regiji Emilia-Romagna.
Apstraktna algebra
= Povijest = Formalna algebra počinje u osamnaestom stoljeću. U to vrijeme Leonard Euler pokreće svoje sistematsko istraživanje svojstava brojeva, posebno prim brojeva. Njegovi su rezultati postali osnovom discipline teorije brojeva. Kasnije se, u bližim istraživanjima poopćenih algebarskih struktura, pokazalo da prim brojevi igraju vodeću ulogu, jer je puno tih struktura u svojim osnovnim crtama identično malom broju "osnovnih", koje proizlaze iz dijeležnih svojstava cijelih brojeva.