cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kurdi
Genocidi i ratni zločini
U 20. stoljeću nad Kurdima je proveden i genocid kao i više ratnih zločina definiranih prema Haaškim konvencijama iz 1899. i 1907. odnosno Ženevskim konvencijama iz 1949. godine, a počinitelji su bili Turska i Saddamov Irak.
Turski zločini
mini|desno|300px|Područje [[Dersima u kojem su 1937. i 1938. godine počinjeni masovni ratni zločini protiv Kurda i Zaza]]
Ratni zločini u Turskoj zabilježeni su još 1925. kada je nakon gušenja Šejh Saidovog ustanka provedeno etničko čišćenje Kurda i Zaza, odnosno 1930. godine kada su Turci prilikom gušenja pobune na Araratu ubili oko tri tisuće kurdskih civila. Najteže razdoblje Kurdi i plemena Zaza doživljavaju krajem 1930-ih godina kada je počinjen lokalni masakr u Dersimu: nakon što je turska vlada provela sekularne reforme koje su ograničile utjecaj plemenskih i vjerskih vođa u Dersimu (današnja turska pokrajina Tunceli), alevitska plemena Zaza predvođena Saidom Rizom podižu još jedan u nizu ustanaka protiv središnje vlasti. Turska vojska kao odgovor poslala je oko 50.000 vojnika koji su u dvije faze (1937. i 1938.) potpuno slomili otpor, pritom ubivši tisuće civila i razorivši desetke sela. Prema službenim turskim izvorima stradalo je oko 10% od ukupno 65-70 tisuća stanovnika, dok kurdski nacionalistički izvori govore o 200 razorenih sela, 8000 uništenih kuća i 15.000 ljudskih žrtava. Razmjere i klasifikaciju ovog ratnog zločina (možda i genocida) danas je teško utvrditi prvenstveno zato što se njima manipulira u političke svrhe.
Nova serija ratnih zločina počinjena je 1980-ih i 1990-ih tijekom oružanog sukoba između Turske i Radničke stranke Kurdistana (PKK), marksističke i separatističke organizacije koja se u regiji i zapadnom svijetu uglavnom klasificira terorističkom. Prema službenim izvorima turske vojske, u razdoblju između 1984. i 2008. godine osim više desetaka tisuća pripadnika PKK-a smrtno je stradalo i 5560 civila. Američka nevladina organizacija za ljudska prava Humanitarian Law Project tvrdi kako je Turska u sukobu uništila 2.400 kurdskih sela prilikom čega je pogubljeno 18.000 Kurda, kanadsko sveučilište iz Novog Brunswicka navodi podatak od tri milijuna kurdskih izbjeglica , a prema IDMC-u njihov je broj krajem 2009. godine iznosio oko milijuna. „Ratni zločini” u ovom sukobu mogu biti relativnim pojmom budući kako statistike ubrajaju i žrtve terorističkih aktivnosti PKK-a, izoliranih incidenata, te kolateralne štete.
Irački zločini
Najgori zločini ikad počinjeni nad Kurdima dogodili su se krajem 1980-ih godina kada je tadašnji irački diktator Saddam Hussein pokrenuo „kažnjeničku” al-Anfal kampanju zbog njihove potpore Iranu tijekom iransko-iračkog rata. Početni napadi zabilježeni su 1986. godine kada je iračka vojska započela s masovnim bombardiranjem i kopnenim invazijama kurdskih gradova na sjeveru Iraka, a godinu dana kasnije Saddam je navedeno područje povjerio svom rođaku Aliju Hasanu al-Madžidu koji će zbog korištenja bojnih otrova kasnije dobiti nadimak „Kemijski Ali”. Do kraja 1987. godine sve operacije vodile su se upotrebom konvencionalnog oružja, no kada su u siječnju iduće godine zajedničke kurdske i iranske snage zauzele važna strateška mjesta u sjeveroistočnom Iraku, Saddamovi vojnici koristili su i kemijska oružja : sumporni iperit, sarin i tabun. Kurdski vođa PUK-a Džalal Talabani već je u veljači službeno prozvao iračku vlast zbog sustavnog genocida, progona milijuna i pol ljudi, te uništenja 12 gradova odnosno 3000 sela. Zapadni svijet se zbog otvorene potpore Saddamu protiv Irana oglušio na ove prozivke tvrdeći kako je riječ o „propagandi”, ali nakon rata pokazalo se kako Talabanijeve procjene ne samo da nisu bile preuveličane već je i podcjenio opseg iračkih razaranja i genocida. Ovi zločini kulminirali su sredinom ožujka 1988. godine kada su Saddamove snage prvo pokrenule konvencionalni a potom i kemijski napad na grad Halabdžu koji je tada brojao oko 80.000 stanovnika.
Posljedice iračke al-Anfal kampanje bile su katastrofalne: broj poginulih kurdskih civila procjenjuje se od 50.000 do 182.000 (uključujući žene i djecu), razoreno je oko 2000 (90%) kurdskih sela i uništene su brojne škole, bolnice, džamije i crkve. U gradu Halabdžu je od kemijskog napada stradalo između tri i pet tisuća ljudi, a višestruko veći broj njih je pretrpio teške posljedice trovanja ili opeklina. U prosincu 2005. godine Međunarodni sud pravde u Haagu (ICJ) službeno je proglasio irački progon Kurda genocidom uz obrazloženje kako događaje ne mogu opisati nikako drugačije osim „pokušajem uništenja kurdskog stanovništva u Iraku”. Tri godine nakon što je američkom intervencijom svrgnut Saddamov režim započela su suđenja odgovornima za al-Anfal i druge pokolje: Saddam Hussein obješen je u prosincu 2006. godine zbog nepovezanog masakra šijita u Dudžailu, a Kemijski Ali osuđen je zbog an-Anfala i doživio je identičnu sudbinu u siječnju 2010. godine. Uz Saddamove iračke vojnike, u pokoljima Kurda sudjelovala je i organizacija MEK poznata po terorističkim napadima u Iranu zbog neslaganja s političkim sustavom, no tadašnja predvodnica Marjam Radžavi unatoč osobnom naređivanju pokolja Kurda nije osuđivana i danas uživa slobodu u Parizu. Navedeni irački zločini nad Kurdima danas se smatraju najvećim genocidom koji je počinjen upotrebom kemijskog oružja. Iako se u političkom smislu kurdski položaj neusporedivo poboljšao u odnosu na Saddamovo razdoblje, od 2005. godine u sektaškom nasilju i izoliranim incidentima smrtno je stradalo više stotina kurdskih jesida.
Nacionalizam
mini|desno|300px|Kurdska etnička područja u [[Jugozapadna Azija|jugozapadnoj Aziji (Kurdistan u sredini, gornji Horasan na istoku, etničke enklave u Turskoj)]]
Kurdski nacionalizam u teoriji se rađa na prijelazu iz 19. u 20. stoljeće, a njegovi nosioci bili su pripadnici intelektualne elite iz Istanbula odnosno egipatskom grada Kaira koji je u to vrijeme bio pod britanskom kontrolom. Isto kao i u slučaju arapskog ili balkanskih nacionalizama, pokret je nastajao kao protuteža turskom nacionalizmu ali važnu ulogu igrali su Britanci i njihovi politički saveznici iz Europe kojima je cilj bio oslabiti Osmansko Carstvo i prisvojiti njegove teritorije na Bliskom istoku. Godine 1898. braća Medhat Paša i Abdul Rahman u Kairu počinju izdavati kurdski nacionalistički časopis „Kurdistan”, a zatim se pod pritiskom sele u Europu gdje ga nastavljaju izdavati sve do 1902. godine. Kasnije je sličan aktivistički časopis Rodži Kurd („Kurdski dan”) izdavan i u samom Istanbulu, a od 1913. godine mijenja naziv u Hatavi Kurd („Kurdsko sunce”). Na turskom jeziku izdavan je i tjednik Džin („Život”) koji je 1916. promicao nezavisnost za osmanlijske Kurde, isto kao i tjednik „Kurdistan” tijekom 1917. i 1918. godine. Ipak, svi navedeni časopisi izdavani su izvan kurdskih etničkih područja pa je njihov politički utjecaj bio irelevantan. Nacionalizam u kurdskoj intelektualnoj dijaspori osnažio je i nakon osmanlijskog poraza u Prvom svjetskom ratu odnosno kada je američki predsjednik Woodrow Wilson iznio 14 točaka na Versajskoj mirovnoj konferenciji (1919.-1920.) prema kojima neturski narodi bivšeg Osmanskog Carstva imaju pravo na samostalan politički razvoj. Međutim, takav alturistički politički program u praksi nikada nije zaživio već su osmanlijsku ulogu na Bliskom istoku zamijenile kolonijalističke sile Velike Britanije i Francuske koje su svoje političke saveznike pronašle u arapskom, odnosno Rusija u armenskom stanovništvu. U prvoj polovici 20. stoljeća zabilježeno je više kurdskih ustanaka i pokušaja ostvarivanja političke samostalnosti, no svi takvi pokušaji bili su lokalnog karaktera odnosno dijelom geopolitičkih igara većih sila zbog čega ih teško možemo okarakterizirati „nacionalističkima”. Pokretači prvih ozbiljnijih pobuna nacionalističkog karaktera bila su plemena Zaza iz središnje Turske čiji je politički aktivizam nastao kao odgovor na tursko ugnjetavanje alevita. Međutim, nacionalizam Zaza bio je ograničen na njihovu etničku odnosno alevitsku vjersku zajednicu. Od sredine 20. stoljeća nadalje, nacionalizam kod Kurda razvijao se u dva različita pravca: paniranizam i iredentizam.
Paniranizam
Politička bliskost između Irana i Kurda koji su ostali izvan matične države javlja se još tijekom safavidskog razdoblja, no paniranizam kao ideologija definiran je u 20. stoljeću uslijed pritisaka europskih sila odnosno turskih i arapskih pokreta slične vrste. Paniranizam zagovara ujedinjenje svih iranskih naroda koji su (osim što pripadaju istoj kulturi) historijski živjeli u zajedničkoj državi od 7. stoljeća pr. Kr. do razdoblja ruskih i osmanlijskih osvajanja između 17. i 20. stoljeća, a njegovi zagovornici među ostalim bili su brojni kurdski i azerski intelektualci. Osim što su Kurdi svoj kulturološki identitet gradili na teoriji o medijskom podrijetlu i što je slavljenje iranskog blagdana Novruza postao simbolom otpora protiv tuđinske asimilacije, na politički paniranizam utjecala je i historijska činjenica kako su Kijaksar od Medije i Ismail I. Safavidski (Kurd ) osnivači historijske odnosno moderne iranske nacije. U 20. stoljeću paniranizam u političkoj praksi prvi puta dolazi do izražaja 1930. godine kada Iran pomaže ustanak Kurda na Araratu protiv Turske, što je umalo završilo i općim oružanim sukobom između te dvije zemlje. U isto je vrijeme u sjeverozapadnom iranskom gradu Raštu izlazio aktivistički časopis „Iran-e Kabir” koji je zagovarao paniranizam i sveopću iransku potporu Kurdima. Paniranski svjetonazori zadržani su i u vrijeme vladavine mazanderanskog šaha M. Reze Pahlavija koji je osobno glorificirao iransko podrijetlo Kurda i pomagao njihov ustanak protiv Iraka sredinom 1970-ih, a kulminirali su 1980-ih kada je trajao oružani sukob između Irana i Kurda s jedne odnosno Iraka, arapskog svijeta i Sjedinjenih Država s druge strane. Paniranizam je danas izražen kod više milijuna starosjedilačkih i stotina tisuća izbjegličkih Kurda u Iranu, zatim šijitskih alevita u Turskoj i Siriji, te kod dijela sunitskih Kurda u Iraku. Problematika ovog oblika kurdskog otpora danas leži u pragmatizmu iranske vanjske politike odnosno održavanju ravnoteže između političke potpore Kurdima i dobrosusjedskih odnosa s nekadašnjim političkim neprijateljima Turskom i Irakom.
Iredentizam
mini|desno|200px|Zastava [[PKK|Kurdistanske radničke stranke, marksističke i iredentističke organizacije koja djeluje u Turskoj]] Osnovno načelo kurdskog iredentističkog pokreta jest opći separatizam svih etnički kurdskih područja (koja nisu precizno geografski definirana) odnosno stvaranje tzv. „Velikog Kurdistana” preko teritorija današnje Turske, Sirije, Iraka, Irana i Armenije. Vojno-politički aktivizam separatističkih grupa koje preferiraju ovu ideologiju u drugoj polovici 20. stoljeća okvirno su obilježila dva razdoblja: Hladni rat i najnovije doba.
Godine 1991. raspada se SSSR čime kurdske separatističke organizacije gube glavnog sponzora i ideološku inspiraciju, dok istovremeno Irak zbog invazije na Kuvajt i Zaljevskog rata postaje dijelom liste američkih neprijatelja pa Sjedinjene Države na Kurde počinju gledati kao na sredstvo za destabiliziranje Sirije, Irana i Saddamovog Iraka. Kurdski su militanti odigrali značajnu ulogu prilikom američke invazije na Irak (2003.), a njihova suradnja nastavila se i kasnije. Naime, godine 2006. američki kongresmen hrvatskog podrijetla Dennis Kucinich uputio je službeno pismo predsjedniku Georgeu Bushu kojim ga je upozorio kako američke obavještajne službe potpomažu PJAK (ogranak PKK-a) i slične organizacije marksističkog ili terorističkog karaktera koje djeluju protiv Irana. Čitav slučaj izazvao je burne reakcije bliskoistočnih zemalja uključujući i američkog saveznika Tursku, što je naposljetku pod administracijom Baraka Obame rezultiralo uvrštavanjem PJAK-a na američki popis terorističkih skupina. mini|desno|200px|Zastava [[Irački Kurdistan|Iračkog Kurdistana, političke autonomije na sjeveru Iraka (od 2005.)]] Iredentistički odnosno separatistički pokreti doživjeli su neuspjeh prvenstveno zato što su koketirali s marksističkim ideologijama oslanjajući se pritom na sovjetsku pomoć, te zbog korištenja terorizma kao sredstva za ostvarivanje svojih političkih ciljeva. Posljedice raspada SSSR-a 1991. godine bile su gubitak izravne političke potpore kao i opća marginalizacija njihovih ideologija, dok su zbog agresivnih vojno-političkih metoda klasificirani kao terorističke skupine od strane velikog dijela međunarodne zajednice kao i većine samih Kurda. Također, marksistička načela poput ateizma impliciraju isključivanje kurdske religijske tradicije koja je vrlo značajna za kurdski identitet, što je još jednim razlogom slabe potpore kod Kurda. Jedan od većih problema iredentističkih pokreta jest što se političkim ograđivanjem od Irana i stvaranjem nacionalnih mitova istovremeno distanciraju i od tradicionalne političke potpore odnosno kulture kojoj historijski pripadaju. Kurdski iredentistički pokreti danas se svode na ilegalne marksističke stranke i uživaju malu potporu u matičnim zemljama, a izraženi su u njihovoj dijaspori.
Regionalizam
U 21. stoljeću do izražaja je došla kurdska politička ideologija regionalizma koja se smatra najpragmatičnijom s obzirom da isključuje oružane aktivnosti i mijenjanje državnih granica već se zalaže za veći stupanj političke samostalnosti u okvirima postojećih država, pravo na služenje materinskim jezikom, te poštivanje općih ljudskih prava. Zagovornici ove politike smatraju kako kurdska etnička područja ne bi trebala biti predmetom razdora već gospodarskom, političkom i kulturološkom sponom među državama. Uspješnim primjerom ovog političkog pravca može se smatrati Irak u kojem Kurdi od 2005. godine uživaju političku autonomiju, dok su u Siriji i Turskoj regionalističke stranke zabranjene i ne postoji nikakav oblik kurdske samouprave. Izuzetak u ovom političkom primjeru je Iran u kojem kurdski jest službenim regionalnim jezikom i postoji Kurdistanska pokrajina, no Kurdi ne pokazuju interes za autonomijom.
Kurdska plemena
mini|desno|300px|Fotografija uslikana [[1873. godine u Osmanskom Carstvu koja prikazuje raznolikost kurdske narodne nošnje: • Lijevo: Kurd iz jugoistočne Anatolije • Sredina: Kurd iz sjeveroistočne Sirije • Desno: Kurd iz Mezopotamije]] Kurdi se sastoje od brojnih plemena koja su zbog historijskog nomadskog načina života razasuta diljem Irana, istočne Anatolije i sjeverne Mezopotamije. O brojnosti i kulturološkoj složenosti kurdskih plemena dovoljno govori podatak kako je do današnjeg dana izdano vrlo malo publikacija na temu njihove klasifikacije, pa je vjerojatno i danas najcitiraniji rad francuskog orijentologa Françoisa Bernarda Charmoya (1793.-1869.) koji je svoj popis sastavio na temelju „Šafarname“, djela kurdskog povjesničara Šaraf-hana Bidlisija iz 16. stoljeća. Kurdska plemena možemo okrvirno podijeliti prema državama odnosno njihovim pokrajinama, a to su:
mini|desno|300px|Ruski [[Etnografija|etnografski crtež iz 1862. godine: • Lijevo: Kurd • Desno: Armenac]] Turska ( pokrajina  - plemena) :
Kultura
mini|desno|300px|Kurdi u [[Istanbulu slave Novruz, iransku Novu godinu]] Kurdska kultura klasificira se kao zapadni ogranak kulture Šireg Irana (kulturološki apolitički pojam) koji objedinjuje sve iranske narode u široj regiji. Potrebno je istaknuti kako se u Zapadnom svijetu nerijetko poistovjećuju kulturološki pojmovi „iranski” i „perzijski”, no iranska kultura u ovom slučaju predstavlja širi pojam koji obuhvaća Kurde, Perzijance i njima srodne narode. Najvažniji kurdski kulturološki simboli su blagdan Novruza (iranska Nova godina) i „Sunčev disk” (nasljeđe drevnih iranskih religija).
Jezik
Uzimajući u obzir kurdski narod prema naširoj definiciji (oko 32 milijuna), polovica ih govori kurdskim jezikom. Ostatak se uglavnom služi ostalim iranskim jezicima, dok zbog kulturološke difuzije ali i prisilne asimilacije postoji i značajan broj govornika arapskog i turskog, te azerskog jezika. Kurdske vjerske manjine poput Židova i kršćana najčešće se služe aramejskim jezikom. Opća razredba kurdskog kao makrojezika i njegovih najužih ogranaka izgleda ovako:
Problematika istraživanja historije i razvoja kurdskog jezika leži u tome da je teško identificirati njegovog historijskog prethodnika, kao i u činjenici da se najstariji oblici kurdskog jezika (uglavnom poezija) datiraju tek u 16. stoljeće (vidi dio: Književnost) zbog čega ne mogu biti relevantnim izvorom. Danas se pokušaji rekonstrukcije temelje na komparativnim metodama kurdskog s drugim historijskim i modernim iranskim jezcima odnosno njihovim narječjima: sinkronijski odnos kurdskog prema drugim iranskim jezicima prenosi se na dijakronijske tj. rodoslovne modele čime se dobiva najjasnija slika o njegovom razvoju. Ipak, odnos kudskog jezika prema modernim iranskim jezicima i njihovim narječjima teško je definirati budući da brojna kurdska narječja do danas nisu temeljito istražena, dok dodatne probleme stvaraju i historijski nomadski karakter kurdskog načina života kao i jezična difuzija prvenstveno s Perzijancima ali i brojnim drugim iranskim narodima.
Stručna razredba iranskih jezika historijski je imenovana prema stranama svijeta, no takva klasifikacija u geografskom kontekstu može biti vrlo zbunjujuća. Naime, kurdski jezik spada u zapadnoiranske jezike zajedno s perzijskim, mazandaranskim ili gilačkim, ali i s beludžijskim čiji su govornici u geografskom kontekstu jedan od najistočnijih iranskih naroda. Sličan primjer je i s osetskim jezikom čiji su govornici zajedno s Kurdima geografski najzapadniji iranski narodi, no stručno se klasificira pod istočnoiranske jezike. Daljnja razredba zapadnoiranskih jezika na sjeverozapadne i jugozapadne također je nesavršena iz geografske perspektive; njome se kurdski jezik zajedno sa spomenutim beludžijskim i brojnim drugim jezicima svrstava u prvu skupinu, dok ga se odvaja od perzijskog, lurskog ili tadžičkog (također jedan od geografski najistočnijih iranskih jezika) iz druge skupine.
Istovjena nesavršenost postoji i kod geografske klasifikacije samog kurdskog jezika, no glavna problematika ipak je jezikoslovnog karaktera. Naime, kurdski se jezik karakterizira ili kao markojezik ili kao skup srodnih narječja, no treba naglasiti da takva obilježja nisu uvijek pripisivana iz jezikoslovne perspektive već mogu biti i politički obojana. Kurdski se jezik tradicionalno prema geografskim okvirima dijelio na tri veće podskupine: sjevernokurdski, centralnokurdski i južnokurdski. Pod sjevernokurdskim se podrazumijeva kurmandži kojim govori 80% današnjih Kurda (većinom u Turskoj), odnosno pod centralnokurdskim sorani koji je zastupljen većinom u Iranu i Iraku. Status južnokurdskog ili guranija je upitan s obzirom da ga određeni izvori klasificiraju kao soransko narječje, dok ga većina jezikoslovaca zajedno s jezikom zazaki svrstava u zasebnu porodicu sjeverozapadnih iranskih jezika poznatu kao „zaza-gurani“. U potonjem se slučaju o ogranku zaza-gurani ne može kao o „južnokurdskom“ s obzirom da se jezikom zazaki govori na krajnjem sjeveru Kurdistana odnosno u središnjoj Turskoj (na temelju čega ga se ponekad pripisuje sjevernokurdskom). Također, treba istaknuti i kako se izdvajanjem zazi-guranskog ogranka iz kurdskog jezika ne mijenja činjenica kako se njegovi govornici etnički identificiraju kao Kurdi. Upitan status ima i lakijski jezik kojeg određeni izvori svrstavaju u južnokurdsko narječje, a drugi pak kao zasebni (četvrti) jezik kurdskog makrojezika.
Kurdski se jezik u matičnim pokrajinama piše na više različitih pisama, među kojima su dva glavna - bedirxan (hawar) i soransko pismo. Pismo bedirxan ili hawar je modificirani oblik latinice kojeg je 1932. razvio Džaladat Ali Badirhan, a njime se služe uglavnom kurmandžijski Kurdi u Turskoj i Siriji. Soransko pismo je modificirano perzijsko pismo i koriste ga uglavnom soranski Kurdi u Iranu i Iraku. Osim navedena dva pisma, kurmandžijski Kurdi u bivšem Sovjetskom Savezu (današnja Armenija i Azerbajdžan) su se uglavnom služili modificiranom ćirilicom sa 32 slova, a između 1921. i 1929. korišteno je i armensko pismo. Govoreći o kurdskom jeziku kao cjelini, danas je službenim jezikom u Iranu i Iraku, priznat je u Turskoj i Armeniji, dok u Siriji nije priznat.
Religija
mini|desno|300px|Interijer [[Džamija|džamije u Arbilu]] Od najranije historije do današnjeg dana Kurdi su pripadnici isključivo monoteističkih religija, a ogromna većina današnjih Kurda sljedbenici su islama odnosno njegovih ogranaka i učenja. Ipak, religijska historija kod Kurda izuzetno je složena jer je prostor na kojem žive od davnina bio poprištem političkih i kulturoloških okršaja, kao i zbog velike kurdske religijske inovativnosti tijekom 2. tisućljeća.
Prije 7. stoljeća koji označava dolazak islama odnosno prvo spominjanje Kurda u pisanim dokumentima, religijska struktura kod iranskih naroda na geografskom području Kurdistana bila je većinom zoroastrijska najmanje 1200 godina unatrag, što je ovjereno u epigrafskim dokumentima iranskih carstava Ahemenida, Parta i Sasanida. Osim zoroastrizma, svakako su postojale i manje skupine sljedbenika njegovih reformističkih pokreta poput manihejstva i mazdakizma, mitraizma, te Židova i kršćana (zahvaljujući rimskom utjecaju). Prema dokumentima Koptske crkve, najranija kršćanska misionarska aktivnost u Kurdistanu pripisuje se Svetom Andriji (1. stoljeće), dok se u istoj kasnije istaknuo i Sveti Saba (5. stoljeće). Nakon arapskog osvajanja Sasanidskog Carstva započinje razdoblje islamizacije svih iranskih naroda pa tako i Kurda (zoroastrijanaca i kršćana), iako su dokumentirani i primjeri kasnijeg pokrštavanja muslimanskih Kurda. Primjerice, u 9. stoljeću Kurd (moguće i Perzijanac) po imenu Nasr prešao je na kršćanstvo, promijenio ime u Teofob, te je služio kao jedan od zapovjednika u bizantskoj vojsci cara Teofila. Otprilike u isto vrijeme kurdski plemić Ibn ad Dahak koji je zapovjedao tvrđavom al Džafari prešao je s islama na pravoslavlje.
Kurdske muslimane možemo okvirno podijeliti na većinske sunite i manjinske šijite, a takva se podijela zadržala od najranijeg procesa islamizacije do današnjeg dana. Nakon arapske invazije na Iran među Kurdima, Perzijancima i ostalima širila šafijska škola sunitskog ogranka islama, no smatra se kako su muslimani postali većina tek koncem 10. stoljeća. Istovremeno se regijom širila i hanefijska škola (također sunitski ogranak), kao i šijitsko učenje islama (posebno u vrijeme iranske dinastije Bujida) koji prtovno nisu prihvaćeni kod šafijskih Kurda, no kasnije će znatno utjecati na religijsku historiju Kurda. Prije svega važno je istaknuti da Abu Hanifa iz Bagdada, osnivač hanefijske škole koja je najstarija među sunitskim mezhebima i koju danas slijedi većina muslimana u svijetu, nije bio arapskog već iranskog podrijetla - uglavnom se smatra Perzijancem, no moguće je i kurdsko podrijetlo. Hanefijska i šijitska učenja prihvatila su se uglavnom na Iranskoj visoravni i u Središnjoj Aziji, što će početkom 2. tisućljeća u Horasanu rezultirati pojavom sufizma, mističkog učenja islama koje će značajno utjecati na razvoj kurdskih religija alevita i jesida. Značajniji utjecaj hanefijske škole u kurdskom dijelu Anatolije započinje dolaskom turkijskih Seldžuka u 11. stoljeću, dok šijitski utjecaj na kurdskom dijelu Iranske visoravni jača usponom mongolskog Ilkanata (13. stoljeće) odnosno Safavida (16. stoljeće) koji ga promiču kao službenu religiju njihovog carstva.
Danas je odrediti koliko Kurda pripada određenoj religiji jednako složeno koliko i definirati sam pojam „Kurda“. Procijenjuje se da oko 80% Kurda pripada sunitskom islamu, od čega su velika većina sljedbenici šafijske škole (Irak i jugoistočna Turska) odnosno manjina one hanefijske (središnja Turska). Ostatak kurdskih muslimana koji čine oko 15% ukupne populacije su šijiti koji se također dijele na dvije grane - alevite u središnjoj Turskoj, te dvanaestnike u istočnom Iraku i iranskom dijelu Kurdistana odnosno Horasana. Izuzetak u islamskom slučaju su sljedbenici njegova mističnog učenja sufizma kojih ima najviše u Turskoj. Ostatak od oko 5% nemuslimanskih Kurda čine uglavnom manje kršćanske i židovske zajednice diljem Kurdistana, jarsani u Iranu i jesidi u Iraku.
Književnost
Kurdska književnost podrazumijeva sve pisane oblike na kurdskom jeziku, a najčešće je dijelimo prema kurdskim narječjima kurmandžiju, guraniju i soraniju na kojima je pisana. Tradicionalno, pisana poezija igrala je manju ulogu u kurdskom društvu od narodne poezije prenošene usmenom predajom zbog čega je njen opus značajno je manji od onih na perzijskom, turskom ili arapskom jeziku, no može se mjeriti s paštunskim. Kurdska se književnost do 20. stoljeća uglavnom sastojala od poezije, dok su se djela pisana u prozi razvila kao posljedica društvenih i političkih čimbenika. Najranija pisana kurdska poezija slijedila je šablone arapsko-perzijske poezije što upućuje kako se takva tradicija pojavila prije najstarijih poznatih kurdskih pjesnika. mini|desno|240px|Plemić iz dinastije [[Baban za vrijeme čije se vladavine u Sulejmaniji rađa soranska književnost]] Pet najstarijih poznatih kurdskih pjesnika su Ali Hariri, Malaje Džezri, Faki Tajran, Malaje Bati i Ahmad Hani, pripadnici tzv. „kurmandžijske škole“ (nazvane prema narječju kojim su pisali). Osnivačem ove škole smatra se Malaje Džezri (1570.-1640.), na kojeg su snažno utjecali perzijski pjesnici poput Hafiza (14. stoljeće). Džezrijev golemi umjetnički opus uključuje ode i lirike od kojih su neke popularne i dan danas. Njegovim se učenikom smatra Faki Tejran (1590.-1660.) koji je također pisao ode (kašida) i lirike (gazal), no bio je prvi kurdski pjesnik koji se u narativnim pjesmama služio i dvostihom (matnavi). Među njegovim sačuvanim djelima su „Priča Šiki Sanani“ (Hekajata Šeke Sanani), „Pjesma crnog lovca“ (Kavli haspi raš) i „Priča Bar Sis“ (Kisija Bar Sis). Podaci o Aliju Haririju (1425.–1495.) vrlo su oskudni, a njihovu provjeru otežava činjenica kako su mu pojedine pjesme pripisivane zbog počasti. Jedino što se pouzdano zna o Haririju jest to da se zajedno s Džezrijem i Tajranom spominje na popisu plodnih prethodnika u uvodu Hanijevog „Mam u Zina“. Ahmad Hani (1650.-1707.) je vjerojatno najpopularniji od svih klasičnih kurdskih pjesnika zbog njegovog slavnog ljubavnog epa Mam u Zin kojeg se može smatrati kurdskim ekvivalentom značajnijih narodnih epova diljem svijeta. Djelo sadrži određene sličnosti s Shakespearevom tragedijom „Romeo i Julija“ budući da govori o nemogućoj ljubavi između plemićkog para čije se obitelji protive njihovom braku. Osim ovog glavnog djela, Ahmad Hani napisao je i „Novo proljeće za djecu“ (Nubihara pečukan), zbirku arapsko-kurdskih pojmova kao priručnik za kurdske učenike, te religijsko djelo pod nazivom „Vjerovanje u religiji“ (Akida imani). O detaljima života Malaje Batija ne postoje nikakvi pouzdani podaci pa je teško datirati i njegovo stvaralačko vrijeme, no poznato je kako je pisao mawlude tj. himane posvećene rođenju proroka Muhameda, zatim verziju kurskog romana „Prodavač košara“ (Zambilferoš), te didaktičke pjesme o moralu, djelotvornosti i uglađenom ponašanju koje su bile toliko popularne da su naknadno postale dijelom jesidske religijske literature.
U 16. stoljeću pod dinastijom Safavida, u područjima koji približno odgovaraju današnjem iranskom Kurdistanu, plemićka obitelj Ardalan bila je nositeljem lokalne pismenosti i promicala je razvoj književnosti na guraniju, jeziku čiji se korijeni razlikuju od kurdskog ali se općenito smatraju njegovim narječjem. Gurani je vremenom postao religijskim jezikom glavnog ogranka jarsana, nove iranske religije koju je još u 15. stoljeću utemeljio Sultan Sahak. Na guransku književnost za razliku od kurmandžijske snažno je utjecala lokalna pjesnička tradicija, što se očituje u korištenju deseterca s prekidima između dva rimujuća dvostiha, što je tipično i kod ostalih iranskih narodnih pjesama. Osnivačem i prvim predstavnikom guranske škole smatra se Jusuf Jaska (u. 1636.) koji je pisao lirike (gazale). Među njegovim učenicima bili su Ahmad Takti Marduki (1617.-1692.), Šejh Mustafa Bisarani (1641.-1702.) i Ahmad Begi Komasi (1796.-1877.). Kana Kobadi (1700.-1759.) sastavio je „Šalavatnamu“, hvalospjev o proroku Muhamedu i Imamu Aliju, te poznatu priču o Širin i Hozroju. Posljednji i najpopularniji iz guranske škole bio je Sajjed Abdal Rahim Mola Saidi Tavgozi (1806.-1882.), poznat po umjetničkom imenu Madumi ili Mavlavi. Njegovo religijsko pjesništvo bilo je snažno inspirirano sufijskom literaturom, u kojoj slikoviti ljubavni govor igra važnu ulogu. Za istaknutu kurdsku pjesnikinju Mah Šaraf Kanom Mastura Kurdistani (1805.-1847.) dugo se vremena vjerovalo da je pisala isključivo na perzijskom, ali naknadno su otkrivene pjesme i na guraniju.
mini|lijevo|200px|Kurdske novine iz [[1898. godine štampane u Kairu]]
Zapadno od Zagrosa, u iračkom dijelu Kurdistana, plemićka dinastija Baban u drugoj polovici 16. stoljeća jača svoj utjecaj pa 1781. godine Mahmud Paša seli prijestolnicu u Sulejmaniju. Njegovi nasljednici kao Abdal Rahman Paša (vl. 1789.-1802.) nastavljaju s tom politikom pa kao književni jezik aktivno promiču lokalno kurdsko narječje sorani. Ovime započinje plodno razdoblje soranske književnosti čiji su nosioci bili Ali Bardašani, Mala Kidri Šarazur i Salim. Ali Bardašani (u. 1812.) poznat je po pisanju kurdske (uglavnom kurmandžijske) tradicije na soraniju, a njegove su lirike i ode kasnije i uglazbljene u kurdskoj narodnoj glazbi. Mala Kidri Ahmad Šavejsi Mikaili (umj. ime Mala Kidri Šarazur, 1800.-1856.) osnovao je soransku školu književnosti u Sulejmaniji, a opus mu je karakterističan po tome da se poput kurmandžijskog pjesnika Malaje Džezrija služio perzijsko-arapskim pjesničkim oblicima, osobito u pogledu lirike. Abdal Rahman Beg Šahibkiran (umj. ime Salim, 1805.-1869.) služio se pjesničkim oblicima hazadž koji su se pokazali savršeno prikladnim za književni gurani. Godine 1851. dolazi do pada dinastije Baban nakon čega brojni pjesnici napuštaju Sulejmaniju. Unatoč tome, soranska poezija preživjela je i nastavila se razvijati uglavnom u Kirkuku i iranskom dijelu Kurdistana. Ovo označava početak nove epohe soranija, a u prvom planu našli su se Hadži Kadir Mala Ahmad Koji i Šejh Reza Talabani. Hadži Kadir Koji (1816.-1894.) preselio se iz Kurdistana u Istanbul gdje se susreo s kurmandžijskim jezikom i književnosti, kao i stranim idejama tog vremena. Njegova djela odražavaju zanimanje za društvene probleme: kritizirao je tradicionalne stavove prema karakterističnim suvremenim obrascima, zbog čega je stekao veliku popularnost. Šejh Reza Talabani (1813.-1910.) također je živio u Istanbulu, a poznat je po uvođenju satire u kurdsku književnost. Njegova djela karakteriziraju autobiografski, ljubavni i religijski elementi (posebno jarsana), a ističe se i izuzetno širokim vokabularom koji ranije nije viđen u kurdskoj „visokoj“ književnosti. Od ostalih važnijih soranskih književnika vrijedi izdvojiti i sljedeća imena: Mala Mahmud Mahvi (1830.-1906.) poznat po lirici u tonu, Harik Mala Šali (1851.-1907.) koji je kao i Mahvi bio inspiriran sufizmom, Mešbah al Divan (1859.-1916.) iz iranskog Kurdistana kod kojeg se osobni životni problemi projiciraju na njegova djela. Osim Masture Kurdistani koja je pisala na guraniju, među ostalim kurdskim (soranskim) književnicama su i Meraban (1858.-1905.), Sira Kanom iz Diārbakra (1814.-1865.) i Katun Koršid.
Suvremeno razdoblje kurdske književnosti započinje 1918. raspadom Osmanskog Carstva odnosno kada otomanski Kurdistan biva podijeljen između Turske, Iraka i Sirije čime je započelo dugo razdoblje diskriminacije Kurda. U Turskoj je sve do 1961. godine i donošenja novog ustava na snazi bila stroga zabrana bilo kakvog korištenja kurdskog jezika, koji je u toj zemlji službeno priznat tek 1991. godine od kada značajno raste broj kurdskih publikacija. Za razliku od Turske i Sirije, u Iraku unatoč konstantnoj političkoj netrpeljivosti između Kurda i Arapa kurdski jezik nije bio zabranjen i knjige su se nesmetano izdavale. Godine 1959. na Sveučilištu u Bagdadu osnovan je odsjek za kurdske studije, a 1970. kurdski je priznat kao drugi službeni jezik Iraka. Nakon što je krajem 1970-ih Irakom ovladala panarapska stranka Baath na čelu sa Sadamom Huseinom, značaj kurdskog jezika konstantno opada sve do 2003. godine.
U Iranu su publikacije na kurdskom jeziku tiskane i tijekom vladavine dinastije Pahlavi (npr. utjecajni tjednik „Kurdistan“ iz Teherana) i nakon iranske revolucije : godine 1984. iranski književnik Ahmad Kazi (r. 1935.) objavio je zbirku satiričnih kratkih priča pod naslovom „Veza“ (Bakabin), a Ali Hasaniani (r. 1939.) objavljuje „Razrušeni grad“ (Šari viran) koji govori o društvenim problemima. Iste godine počinje izlaziti i kulturni časopis pod naslovom „Jutarnji lahor“ (Sirvi) kojeg uređuje pjesnik Hemin odnosno financira lokalna vlast. Časopis ubrzo postaje forumom za izražavanje kurdskog identiteta: objavljuju se brojne kratke priče na kurmandžiju i soraniju čime kurdski postaje značajnim književnim jezikom u Iranu. Godine 1986. u Mahabadu održana je konferencija kurdskih intelektualaca kojoj je bio cilj još više učvrstiti utjecaj kurdske književnosti što je 2002. rezultiralo i uvođenjem kurdskog kao obaveznog jezika u školama sjeverozapadnog Irana.
Glazba i ples
Proučavanje kurdske glazbe započinje 1904. godine na inicijativu armenskog svećenika Komitasa Vardapeta zahvaljujući kojem je u Erevanu osnovana „Glazbena škola Malikian“, najstariji akademski centar za proučavanje glazbe na kurdskom jeziku. U Iraku je slična institucija osnovana 1958. godine. Izdanja s tematikom kurdske glazbe pojavljuju se 1963. kada Dieter Christensen objavljuje znanstveni rad o kurdskoj glazbi, plesu i glazbalima iz turskog grada Hakkarija, odnosno 1964. i 1965. kada je kurdski akademik Cemîlê Celîl objavio dvije zbirke popularnih kurdskih narodnih pjesama. Početkom 1970-ih provedeno je i istraživanje o glazbi kudskih Židova koje je objavio Židovski glazbeni istraživački centar iz Jeruzalema.
Kurdski ples (kurd. „govend“) podrazumijeva skup tradicionalnih plesova koje karakterizira kolo i držanje za ruke, a sličan je folklornim plesovima s područja Balkana, Libanona i Istočne Europe. Sudionici koji plešu po kružnici zovu se „gavani“, dok ih u središtu vodi „sirčopi“ čija se pozicija mijenja s gavanima. Među najpopularnijim vrstama kurdskog plesa su dilan, girjan, sepe i čapi.
Gastronomija
mini|desno|300px|Kofta (ćufta) je jedno od najomiljenijih jela diljem [[Kurdistana i šire]] Kurdska kuhinja je izrazito heterogen pojam s obzirom da objedinjuje iranske, turske i arapske kulinarske običaje. Najsličnija je nacionalnim kuhinjama Irana i Turske, dok se od arapske razlikuje po tome što nije previše začinjena. S obzirom da prostrano područje čitavog Kurdistana nema izlaz na more, kurdska je kuhinja izrazito kontinentalnog tipa i odražava navike života na planinama gdje kratka ljeta i duge hladne zime ograničavaju raznovrsnost ponude hrane. Tradicionalni nomadski način života (koji isključuje poljoprivredu) i bavljenje stočarstvom uvjetovali su da meso postane najvažnijim izvorom prehrane.
Najčešća jela od mesa su janjetina i piletina, koja se na tradicionalni iranski način poslužuju zajedno s rižom ili kruhom. Značajnu ulogu u prehrani igraju i mliječni proizvodi poput sira, kajmaka i jogurta od ovčjeg ili kravljeg mlijeka. Od voća u kurdskoj kuhinji vrijedi izdvojiti grožđe, šipak, smokve i orahe, a od povrća krastavce i rajčice. Priprema hrane odlikuje se jednostavnošću (kuhanje i pečenje na otvorenoj vatri), a s obzirom kako se začini najčešće izbjegavaju kurdski je običaj posluživati velike porcije hrane. Omiljeno kurdsko piće je crni čaj.
Literatura
Stručna literatura s vanjskim poveznicama:
Farmer, South Dakota
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 10, što je 8 (-44,4 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Demandolx
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 94 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 4 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 20,37 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 1100 metara (maksimalnoj 1.894 m, a minimalnoj 788 m).
Bulok
Bulok se može odnositi na
Krezol crveno
Krezol crveno je organsko jedinjenje, koje sadrži 21 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 382,430 Da.
Berk (razvrstavanje)
Berk se može odnositi na
Bat (razvrstavanje)
Bat se može odnositi na
Djedefra
Čini se da Džedefra nije dugo vladao. Prema jednom popisu kraljeva, on je vladao samo osam godina. S druge pak strane, smatra se da je vladao barem 11 godina. Miroslav Verner zaključio je da Džedefra uistinu nije dugo vladao.
George Reisner stvorio je teoriju o Džedefri kao bratoubojici. Teorija se danas smatra izmišljotinom.
Karmel
Karmel (hebrejski: כרמל Karem El/Har Ha'Karmel, arapski: جبل الكرمل Jabal al-Karma ili جبل مار إلياس Jabal Mar Elyas, tj. "Ilijina planina") je planina i istoimeno gorje u Izraelu. Ime planinskog lanca je izvedeno iz hebrejske riječi el Kerem, što znači "Božji vinograd".
Djedefra
Prema Vassilu Dobrevu, Velika sfinga u Gizi djelo je Džedefre, a predstavlja njegova oca. Moguće je da Sfinga predstavlja samog Džedefru, budući da crte lica Sfinge liče crtama Džedefrina lica na jednom kipu.
Karmel
Smještena je na mediteranskoj obali, te ima dužinu od 23 km, širinu do 10 km i visinu 546 metara. Na planinskom lancu se pored grada Haife nalaze i drugi manji gradovi kao što su: Nešer, Tirat Hakarmel i Zichron Ja'akov. Planina je nekoć bila prekrivena vinogradima i doista je poznata po bujnoj vegetaciji zahvaljujući relativno velikim oborinama (u prosjeku 500-600 mm godišnje). Prosječna temperatura u području je oko 19° C, prosječna vlažnost je 69 %. Od biljnih vrsta koje se javljaju na Karmelu tu su: hrast, maslina, lovor, rogač, grah, alepski bor, Quercus calliprinos i dr. Od životinja mogu se naći: jelen, srna, orao sova i bjeloglavi sup. mini|lijevo| Karmel 1894. god. God. 1996. planina je proglašena prirodnim rezervatom UNESCO-a, a špilje doline Nahal Me’arota (ar. Wadi el-Mughara) su upisane na popis mjesta svjetske baštine u Aziji 29. lipnja 2012. jer su u njima pronađeni dokazi o pola milijuna godina ljudskog obitovanja, kulturne evolucije, prvih pokopa, arhitekture kamenog doba i prijelaza iz lovačko-sakupljačkog načina života u poljoprivredno-stočarsku kulturu. mini|lijevo| [[Sveučilište u Haifi na vrhu Karmela 1996. god.]]
Vjerski značaj
mini|lijevo| [[Bahá'í svetišta|Bahá'í svetište na Karmelu iznad Haife]] Karmel se spominje u Starom Zavjetu kao mjesto gdje je prorok Ilija izazvao 450 Baalovih proroka da vide koji će Bog uspjeti zapaliti žrtvenu vatru, što je završilo Ilijinom i Jahveovom pobjedom.
Karmelićani su osnovani u 12. stoljeću kada je hodočasnik (ili križar) Sveti Bertold († nakon 1185.) na mjestu Ilijine špilje (na 520 m visine) osnovao katolički kontemplativni vjerski institut. Red se od tada postupno proširio svijetom i danas je jedan od najvećih katoličkih redovničkih zajednica u cjelini. Ustav Karmelićana iz 1281. godine se izravno odnosi na prastaru hebrejsku pustinjsku tradiciju na Karmelu:
Arheološka iskapanja na terenu su potvrdila prisutnost židovskih pustinjaka.
Djedefra
Džedefra je bio pokopan u piramidi zvanoj "Džedefrino zvjezdano nebo" u Abu Rawashu. Smatra se da je to bila najljepša egipatska piramida. Čini se da je originalno bila jednako visoka kao i piramida Džedefrinog polunećaka Menkaure.
Karmel
Vjerski značaj
Novozavjetna knjiga Otkrivenja sv. Ivana spominje Megido i prolaz Karmela kao mjesta bitke Armagedona.
Djedefra
Obitelj
Džedefra je bio sin Kufua i unuk Snofrua te praunuk Hunija. Džedefrina majka nije poznata, ali je George Reisner smatrao da je ona bila neka libijska princeza koja se udala za Kufua. On je pokušao prikazati ovog faraona kao izdajicu i bratoubojicu.
Twenty One (razvrstavanje)
Twenty One se može odnositi na:
Karmel
Vjerski značaj
Kao mjesto Ilijine pobjede, štuju ga i muslimani koji ga zovu El-Maharaka ("mjesto vatre"), te su na tom mjestu izgradili džamiju koju je Napoleon pretvorio u bolnicu 1799., ali ju je paša Damaska uništio već 1822. godine.
Djedefra
Obitelj
Budući da je bio sin Kufua, Džedefra je bio unuk kraljice Heteferes I. Bio je polubrat krunskog princa Kauaba, najstarijeg sina Kufua i Meritites I. Kauab nije postao kralj jer je umro prije svog oca. Bio je oženjen svojom sestrom Heteferes.
Džedefra je naslijedio svog oca kao faraon. Reisner je iznio teoriju prema kojoj je Džedefra ubio Kauaba kako bi zauzeo prijestolje. Ta je teorija besmislena.
Karmel
Povijest
mini|lijevo| Prapovijesna špilja Tabun u dolini Nahal Mearot s rekonstruiranim [[pračovjekom]] mini|lijevo| Veliki požar na planini Karmel 2010. god.
Tijekom istraživanja od 1929.-34. godine, oko 1931., Dorothy Garrod je istražila četiri spilje i nekoliko stijenovitih skloništa planine Carmel u dolini Nahal Mearot: el-Wad, el-Tabun, el-Jamal i Es Skhul. Tu je otkrila ostatke neandertalaca i rane ostatke modernog čovjeka, uključujući kostur žene neandertalca pod nazivom Tabun I., koji se smatra jednim od najvažnijih ljudskih fosila ikada pronađenih. Iskopi kod el-Tabunasu najdulje stratigrafske zabilješke )oko 90 godina istraživanja) ljudske djelatnosti u regiji, u rasponu od 600.000 ili više godina (od ranog paleolitika do danas), što predstavlja otprilike milijun godina ljudske evolucije. Također postoji nekoliko dobro očuvanih ukopa neandertalaca i Homo sapiensa i opsežno dokumentiran prijelaz iz nomadskih skupina lovaca-sakupljača do složenih sjedilačkih poljoprivrednih društava (tzv. Natufijska kultura). Zajedno, ova mjesta ističu izniman značaj špilja Karmela za proučavanje ljudske kulturne i biološke evolucije u okviru paleo-ekoloških promjena. Zbog čega su postale UNESCO-va zaštićena svjetska baština 2012. godine.
Tijekom Drugog svjetskog rata Karmel je odigrao važnu stratešku ulogu jer je pobjedom u Karmelskom prolazu prema Jeruzalemskoj dolini britanski general Edmund Allenby promijenio tijek rata s Turskom.
Veliki šumski požar, najgori u povijesti Izraela, poharao je sjevernu stranu Karmela od 2. do 5. prosinca 2010. godine odnijevši 44 života i uništivši oko 5000 ha mediteranske šume.
Djedefra
Obitelj
Prije se pretpostavljalo da je Džedefrina kći Neferhotepes bila majka faraona Sahure, ali se danas zna da su postojale dvije različite Neferhotepes – jedna je bila princeza, kćer Džedefre, a druga kraljica, žena Userkafa.
Zanimljivo je da trojica Džedefrinih sinova – Baka, Hornit i Setka – imaju naslov najstarijeg sina. Setka je bio pisar, a Hornit vezir.
Dejd
Dejd se može odnositi na
GPR25
__NOTC__
Prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza 1938./39.
I razred
GPR25
GPR25, G protein-spregnuti receptor 25, je protein koji je kod čoveka kodiran GPR25 genom.
Dodatna literatura
<!-- The PBB_Controls template provides controls for Protein Box Bot, please see Template:PBB_Controls for details. {{PBB_Controls }->
Prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza 1938./39.
Prvak II razreda Val Kaštel Stari
III razred
Prvak III razreda Zmaj Makarska
Doson
Doson se može odnositi na
Le Fratte, Belluno
Le Fratte je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 20 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1370 m.
Лаковерност
Лаковерна је она особа, коју је лако обманути или преварити. Кованица лаковерност, довољно добро осликава на шта се односи,тако да дефиниција скоро није ни потребна. Кључни појмови за одређивање појма лаковерности су обманути и преварити. Обмањивање је заваравање лажном појавом или изјавом. Превара је исто то, само вуче другачије корене. Реч превара је настала у 14. веку. Лако је преварити сваку особу која одбија да мисли, да размисли у шта се упушта, шта пропушта, која једноставно не мисли. Превара је људска иновација. Мишљење је оно што нас дефинише, ми јесмо оно што и како мислимо.Онога тренутка када се одрекнемо тога престајемо да будемо ми, постајемо нешто чиме други управљају. Лаковерност је позната и од раније. Још је Phineas Taylor Barnum (1810-1891) амерички шоумен, забављач, власник циркуса и музеја фрикова, бизнисмен био познат као први showbiz millionaire, промовишући на својим представама hoax-ove. Ништа мање није познат,ни по својој изреци: There's a sucker born every minute.
Пример лаковерности код људи
Вода је опасна... Један клинац је изузетно употребио своје знање, машту како би створио илузију, да је вода опасна. И наводећи аргументе за своју тврдњу, ништа није слагао. Стварно може изазвати претерано знојење и повраћање, главни је састојак киселих киша, може изазвати јаке опекотине у гасовитом стању, удисање воде изазива смрт (дављење), доприноси ерозији, смањује ефикасност аутомобилских кочница и налази се у туморима код неизлечиво оболелих. Вешто је употребио латински назив dihydrogen monoxide (два атома водoника и један кисеоника) и најобичнију воду је представио као хемикалију апокалипсу. Још је занимљивије да је 43 од 50 људи дало подршку да се “опасна” хемикалија забрани. Шесторо је било индиферентно, а само једна особа(2%узорка)је знала о чему се ради. Ово се догодило у USA. Но глобализација je у модерне медијске технике ту исту поводљивост и лаковерност донелa у куће и мозгове народних маса широм планете. Слични резултати би се вероватно поновили у било којој средње развијеној земљи. Само је једна особа размислила о dihydrogen monoxide, а то је вероватно био професор тог клинца. Намеће се питање, зашто смо постали тако лаковерни, и зашто одбијамо да мислимо својом главом.
Коришћење лаковерности
Људи се користе лаковерносћу да би стекли неке практичне предности и остварили неке опипљиве цилљеве, да би дошли до новца, задовољства, положаја, утицаја и моћи.
Лечење лаковерности
Да би се излечичи од лаковерности, морамо констатовати да она постоји.
Informativni TV-program
Informativni progam na televiziji je skup svih emisija odnosno dijelova programa neke TV stanice ili mreže koje za glavnu svrhu imaju informiranje gledatelja o aktualnim događajima.
Glavni i najčešći oblik informativnog programa jest emisija televizijskih vijesti koja traje od nekoliko desetaka sekundi (blic vijesti) do sat vremena i duže (TV dnevnik), a koja se na programu emitira svaki dan u točno određenom terminu, najčešće dva ili tri puta.
Pored TV vijesti, dio informativnog programa mogu biti i tzv. informativno-politički magazini koji se emitiraju u dužim razmacima (jednom tjedno ili jednom mjesečno), talk-show emisije čiji se gosti bave aktualnim temama, kao i televizijski ili filmski dokumentarci vezani uz aktualne teme.
U svijetu od 1980-ih raste specijaliziranih informativnih kanala čiji je cjelokupni program isključivo informativne prirode, a kao najpoznatiji primjer se uzima CNN.
Ward Bond
Wardell Edwin Bond (9. april 1903 – 5. novembar 1960) bio je američki filmski glumac koji je u karijeri imao niz zapaženih karakternih uloga.
Bond je rođen u Benkelmanu u Nebraski, a odrastao u Denveru. Upisao se na studij na Univerzitetu Južne Kalifornije, gdje je igrao za tamošnji football tim zajedno s John Wayne|Johnom Wayneom koji će mu postati dugogodišnji prijatelj. Njih dvojicu je John Ford angažirao za film Salute, što je bio početak duge i plodne karijere i suradnje s poznatim režiserom. Osim kod Forda, Bond se istakao ulogama u filmovimaa Franka Capre.
1957. je Bond, dotada specijaliziran za sporedne uloge, dobio ulogu majora Setha Adamsa, protagonista popularne TV-serije Wagon Train. Nju je igrao sve do iznenadne smrti od srčanog udara 1960.
Dodž
Dodž se može odnositi na
Opština Vasilevo
Opština Vasilevo (makedonski: Општина Василево) je jedna od 84 opština Republike Makedonije koja se prostire na jugoistoku Republike Makedonije.
Upravno sjedište ove opštine je selo Vasilevo, sa 2 174 stanovnika.
Geografske karakteristike
Opština Vasilevo prostire se najvećim dijelom na sjeverostočnom dijelu Strumičke doline. Sjeverni planinski dio opštine penje se po obroncima planine Maleševske planine.