cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mehmed II
Mržnja između Srba i Mađara
Međutim se među Srbima počela sve više javljati jedna nova politička tendencija. Ljudi su nalazili da njihova otadžbina i suviše strada u ovim mađarsko-turskim borbama; da se Srbija nalazi u žrvnju između dve sile, od kojih jedna apeluje na hrišćansku solidarnost ali deluje samo na mahove, dok druga, kao neodoljiva velika voda, sve više plavi i osvaja. Srbi stradaju od Turaka ponajviše za to, što se drže uz Mađare ili što Turci veruju da se drže i da su im nepouzdani. Zar ne bi bilo bolje, da se Srbi prislone iskreno i nedvosmisleno uz Turke, kad već i onako ne mogu voditi potpuno samostalnu politiku? Tu oportunističku politiku kod Srba pomagali su i sami Turci, a jedan od glavnih zatočnika bila joj je sultanija Mara. S druge strane, i izvesni postupci Mađara nisu bili nimalo podesni da izazovu poverenje kod Srba. Srbi su bili kivni naročito na Mihaila Silađija, u narodnoj tradiciji zvanog Svilojevića, zapovednika Beograda i Hunjadijeva šuraka. Kad se on jednog dana izvezao iz Beograda s bratom Ladislavom napadoše ga despotovi ljudi, pa dok se on begom spasao brat mu bi strahovito isečen. Za osvetu napadoše Silađi i njegovi ljudi starog despota, u Kupinovu, u despotovu sremskom dvoru, 17. decembra 1455., te ga posle borbe zarobiše i zasužnjiše u Beogradu. Despot, iako u dubokoj starosti, sa preko osamdeset godina, borio se kao pravi vitez i savladan je tek pošto su mu u borbi bila otsečena tri prsta desne ruke. U našoj istoriji mi nismo imali drugog čoveka, koji je pokazivao toliko životne energije i toliko izdržljivosti posle svega što ga je snalazilo u životu. Da bi se oslobodio ropstva despot je morao da preda Silađiju svoje mađarske gradove Bečej i Šomljo i da mu plati 10.000 dukata. Čak je morao pristati i da svoju ženu pošalje kao taoca u Beograd. Kad je mladi mađarski kralj Ladislav čuo za taj slučaj ražljutio se mnogo, i osuđujući Silađija i njegova zaštitnika Hunjadija, naredio je, da se despot odmah pusti, bez tih uslova. Ima vesti, da se ni despotov sin Lazar nije držao najispravnije i da se nije žurio da spase roditelja.
Vest o čitavoj ovoj stvari doprla je i do sultana. On se koristio njom da se tobože sasvim izmiri sa Đurđem, a u stvari da, siguran od Srba, iznenadi Mađare neobičnim prepadom. Sultan je hteo i da onemogući hrišćanski savez, izdvajajući despota, i da preuhitri njegove najglavnije učesnike. S despotom se nagodio na ovoj osnovi: severna Srbija od zapadne Morave da ostane Đurđu, a južna sultanu. Despot je imao i dalje da plaća danak, ali znatno smanjen, i da daje Turcima pomoćne čete. U Srbiji je tako pobedila turkofilska struja.
Opsada Beograda (1456)
desno|mini|250p|Borbe pod Beogradom 1456, minijatura koju je 1584. izradio [[Mehmed beg (minijaturista)|Mehmed beg, čuveni osmanski minijaturista. Minijatura prikazuje nekoliko epizoda iz opsade: u gornjem delu hrišćansku vojsku koja očekuje napad, zatim raskomadana tela na obali Save, dok najveći deo zauzima predstava napada na grad kojim komanduje sultan na belom konju. U donjem desnom uglu prikazano je uredno povlačenje osmanske vojske.]] Odmah potom krenula je turska vojska preko Srbije na Mađarsku. Despot se u poslednji čas ponovo trgao. Nalazio je, da Turci nisu bili iskreni i da su hteli da ga prevare. On s toga spremi Smederevo za odbranu, a sam ode u Mađarsku, da nastavi počete pregovore o zajedničkoj borbi. Sultan je došao s vojskom na Dunav i opseo i Smederevo i Beograd. Nameru njegovu da Smederevo uzme brzo, na juriš, osujetila je hrabra gradska posada, koja se junački oduprla. Napad na Beograd izvršen je u sadejstvu s flotom, koja je brojala na 200 lađa. Ali i tu Turci naiđoše na snažan otpor. Posadi stiže u pomoć jedna na brzu ruku prikupljena vojska dobrovoljaca, koju je oduševljavao Kapistran. Iako nije bila od velike vojničke koristi, ta dobrovoljačka vojska, sastavljena od ljudi s raznih strana, značila je, ipak, izvestan prirast snage, jer je dizala duh. Hunjadi je najpre razbio tursku nevešto vođenu rečnu flotilu, a onda je s novom vojskom ušao u Beograd. Turci se nisu nadali dugoj opsadi. Verovali su da se napad može izvršiti brzo. Kad su videli da se ratovanje oteže i da su u vojsci zbog beogradskih baruština nastale boleštine naredi sultan da se i tu pokuša sa jurišem. Borba je bila vrlo krvava. Turci su već bili prodrli u beogradsku varoš. Ali Hunjadijevi junaci izvršiše nekoliko protivnapada i odbaciše Turke. Odlično se pokazalo i srpsko odeljenje, za koje se kazuje da je imalo izvrsne strelce. Turcima nije ništa pomoglo što je i sultan sam ušao u borbu. Njihovi izvori pripisuju neuspeh neslozi rumeliskih begova i tome, što su neki vojnici otišli u pljačku. Posle neuspelog juriša, koji je odneo mnoge žrtve, ranjeni sultan naredi povlačenje (23. jula 1456.).
Kraj krstaškog rata
Ali hrišćani nisu mogli uživati u pobedi. Kuga, koja se beše pojavila među Turcima, zahvati i branioce. Bolest se proširi preko cele Srbije sve do Dubrovnika. Od te zaraze umreše i Janko Hunjadi (11. avgusta) i Ivan Kapistran (23. oktobra). Ovaj pomor u hrišćanskoj vojsci bio je i glavni razlog, što ona nije mogla da iskoristi ovu nesumnjivu pobedu.
Hunjadijeva smrt izazva meteže i građanski rat u Ugarskoj. I ti sukobi omeli su, pored kuge, veći zamah hrišćanske vojske posle pobede pod Beogradom.
Zamoren, uvređen, potišten, i bez vere da može nešto više dobiti, stari despot pokuša ponovo da se izmiri sa sultanom. Njegov čelnik, Đura Golemović, išao je dva puta u Jedrene, da pregovara o miru. Sultan je bio sklon; postao je, uopšte, mekši posle neuspeha pod Beogradom. Ali pre nego što je mogao dobiti konačni odgovor despot je umro na Badnji dan 1456., iskreno oplakan. Tri nedelje posle Đurađeve smrti sklopljen je mir između Turaka i despotova naslednika Lazara. Ovaj je, iako najmlađi, uzeo vlast, jer su mu oba starija brata bila oslepljena. Mada slepi, oni, međutim, nisu bili bez vladarskih pretenzija, samo, u ovaj čas, oni ili nisu hteli praviti Lazaru nikakvih teškoća, ili im je to unapred bilo onemogućeno. Srbija je novim ugovorom priznala vrhovnu vlast Turske i obavezala se plaćati po 40.000 dukata godišnjeg danka.
Strah od Turaka u Bosni
Od turske sile plašila se i Bosna. Herceg Stepan se u jesen 1453. i u proleće 1454. god. obratio svom starom prijatelju, kralju Alfonsu V Aragonskom nudeći mu se. Njegov sin Vladislav išao je aprila meseca u Loreto, da pospeši pregovore. Alfonso je Hercegu 1. juna 1454., u ime svoje i svoga sina, potvrdio sve posede, obećao mu zaštitu i pomoć i primio ga za svog vazala, iako je znao da Stepan ostaje i dalje u obavezi prema Turcima. Dubrovčani su o Hercegu, i posle izmirenja, širili najgore glasove i poručivali su svakome, da mu ne veruju pošto je potpuno turski čovek. Stvarno, međutim, Herceg se držao Turaka samo zato što ih se bojao i što nije video značajnijih uspeha od hrišćanske akcije, a on sam već se osetno kolebao, da li treba da nastavlja staru politiku.
Kralj Tomaš se u prvo vreme bavio više zapadnim pitanjima na svojoj granici, nego istočnim.
Usred tih trzavica javila se turska opasnost u Srbiji. Kralj Tomaš, kao mađarski vazal, imao se pridružiti hrišćanskim saveznicima, i on je to i obećavao. Čak mu je i kralj Alfons u proleće 1455. čestitao na toj odluci. Papa Kalikst III uzeo je 30. aprila te godine pod svoju zaštitu i kralja Tomaša i njegovu državu, hoteći da joj tim u hrišćanskom svetu pojača značaj, a i samoj kuriji da dade jednu vrstu ne samo moralne nego i stvarnije obaveze. Kralj Tomaš je, za vreme Mehmedove akcije u Srbiji, uputio 3. maja iz Jajca jedno poslanstvo Hunjadiju, koje je vodio bosanski kustos, fratar Ilija iz Požege. Nije nam poznato šta su oni tom prilikom kazali velikom borcu, ali je verovatno da su objašnjavali zašto Tomaš ne učestvuje u tom pohodu.
Tomašu je bilo jasno, da i Bosnu čeka sudbina Srbije. Još od 1454. god. sultan je tražio od njega, da mu preda četiri bosanska grada. Jedan od njih bio je i grad bistrički kod Livna, na krajnjoj zapadnoj granici Bosne. Kralj se obratio u Mletke pitajući šta da radi. Muka je bila popustiti i dati sam prilike Turcima da se učvrste u zemlji, a muka je bila i izazvati ih protiv sebe. Kralj je molio Mlečane da mu dadu oružja za gradove i da mu, u slučaju poraza, obezbede utočište na svom području. Sultan je 1456. tražio brz odgovor od Tomaša i 10.000 tovara žita za ishranu svoje vojske u Srbiji. Mlečani su mu dali nešto pomoći (100 balistara) i obećali su mu da će ga srdačno prihvatiti u slučaju ako se ne mogne održati u Bosni.
Posle neuspeha pod Beogradom sultan nije napustio misao o novoj ofanzivi ali mu je bilo stalo do tog da pokaže da je nije napustio. Već početkom 1457. god. on je uputio u Bosnu veliki broj majstora, da mu preko Save spreme prelaze za vojsku, i uz te majstore poslao je 8.000 vojnika da ih čuvaju. Ta je vojska bila ujedno i opomena za kralja, kako bi što pre ispunio turske zahteve. S toga se ponašala, prolazeći kroz zemlju, kao neprijatelj.
Građanski rat u Ugarskoj i sukobi u Srbiji
mini|desno|Mehmed na medaljonu Kralj Tomaš, uplašen, obratio se u Budim kralju i papinom izaslaniku tražeći saveta i potpore. Ali u Mađarskoj toga vremena beše nastao pravi razdor. Između kralja i sinova Janka Hunjadija došlo je do otvorene borbe. Ladislav Hunjadi bi čak smaknut po kraljevoj zapovesti radi svog buntovnog stava i radi ubistva Ulriha Celjskog. U građanskom ratu kralj Ladislav je gledao kako da održi sebe i presto, a nije mu bilo mnogo stalo, u taj mah, da se brine i o mukama bosanskog kralja. Uz tu nevolju, u kući, kralj se bio zapleo i u rat sa carem Fridrihom zbog nasledstva Celjskih, pošto iza grofa Ulriha nije ostalo muškog potomstva. I na samoj papskoj kuriji, iako se želeo rat, nalazilo se ljudi, koji su preporučivali da treba biti oprezan i sačekati događaje, dok se ne srede prilike u Mađarskoj. Ratoborna stranka, u kojoj se nalazilo mnogo sveštenika, gurala je ipak stalno u rat. Sam kardinal Karvajal beše u leto došao u Bosnu, da potstiče kralja i da mu stavlja u izgled pomoć zapadnog sveta. Kralj se pod tim uticajem bio rešio na aktivnost, ali je, ipak, prethodno tražio od pape krst i zastavu, kao posvećena znamenja za borbu, a u stvari da tim papu i ostale hrišćane više obaveže na saradnju i pomoć. S toga je, vrlo oprezan, uputio svog iskusnog poslanika Nikolu Testu papi, kralju Alfonzu, mletačkom duždu i vojvodama milanskom i burgundskom, da im izloži kraljev položaj i da utvrdi šta se otud može konkretno dobiti. U isto vreme, još s proleća te godine, Tomaš je tražio izvesnog dodira i sa Skender-begom.
U Srbiji se za to vreme sve jače izražavala protivnost između dve glavne stranke u zemlji, turkofilske i mađarofilske. Prvu su vodili sultanija Mara i brat joj Grgur, a s njima se slagala i despotica Jerina i njen brat Toma Kantakuzen. Jak oslonac imala je ta stranka u braći Anđelovićima, potomcima tesalskih kneževa Anđela. Njihov otac se u Novom Brdu oženio Srpskinjom. Jedan od braće beše primio islam, postao Mahmud, vidno se odlikovao među Turcima i, kao poverenik sultana Mehmeda, beše doterao do čina rumeliskog beglerbega. Njegov brat Mihailo ostao je u pravoslavlju, stekao poverenje despotovo, i dobio je čast velikog čelnika. On je održavao veze s bratom i u Srbiji živo nastojao, da se politika vodi bez ikakva oslonca na Mađare. Njihovom uticaju pripisuje se, što je početkom 1457. god. došlo do mira između Srbije i Turske. Drugu, mađarofilsku, stranku vodila je žena despota Lazara, Jelena, i drugi sin despotov, Stevan. Jelena nije imala muške dece, pa je želela da presto osigura svojoj kćerci udajom za nekog od hrišćanskih prinčeva. Sam despot Lazar, naslednik Đurđev, kolebao se, isto kao i njegov otac, između te dve struje. Danas je jasno, da je turkofilska politika bila stvarnija, ali nije jasno šta bi donela Srbiji, da je tu bila i iskreno prihvaćena. Politika naslona na Mađarsku bila je diktovana interesima hrišćanske solidarnosti, ali od nje zemlja nije videla prave koristi. Naprotiv. Zbog nje je Srbija teško stradala nekoliko puta. Sile srednje Evrope, koje su dolazile u obzir da pomognu Srbiji i Bosni, imale su sve svojih kriza i vrlo raznorodne interese i često su se uzajamno borile toliko, da nisu bile sposobne ni za kakvu drugu akciju. Kod Turaka, međutim, vladala je svesna jedna volja, koja je svoju snagu ulagala s planom, i s toga je ne samo izgledala, nego i stvarno bila neodoljiva.
U mađarski građanski rat umešao se i despot Lazar, i to, naravno, na strani Hunjadijevih i Silađijevih protivnika. U aprilu 1457. on beše zauzeo Kovin, ali je naskoro bio potučen na Tamišu. S toga je, verovatno, u jesen te godine pustio Turke, da preko njegova područja upadnu u Banat.
U jesen, 23. novembra 1457., umro je u Pragu mladi mađarski kralj Ladislav. Posle dugih pregovora i kriza izabran je za kralja mladi Matija Korvin, sin Janka Hunjadija, tek 24. januara 1458. Za celo to vreme, da je i bilo prave volje za to, o pripremama za rat s Turcima još nije moglo biti pravog govora. Bosanski kralj je to video i prema tome se ravnao. Ubrzo, novi događaji u Srbiji staviše preda nj sasvim nova pitanja i s tim u vezi i nov kurs politike. Jedan izveštaj iz Bosne od 21. aprila 1458. kaže, da se bosanski kralj izmirio s Turcima i platio danak, "jer nije mogao raditi drukčije". Govorilo se, da se pokušao izmiriti i sa Hercegom.
Nastanak Srpsko-bosanske unije
Brzo potom Tomaš je došao na misao, da te borbe sa Srbijom obustavi a i da nove tekovine učini trajnim. Najzgodniji način za to bio bi, da se njegov sin Stevan oženi sa najstarijom kćerkom despota Lazara, koja je mogla tad imati nešto više od deset godina, i da se tako spoji Bosna sa ostacima despotovine. Tomaš je odavno sa ženidbom svog sina pravio političke račune i nadao se od nje pojačavanju položaja i snage Bosne. Tako je ranije, čak preko pape, tražio neku kraljevsku princezu ili moćnu kneževsku kćer iz Italije. Baš u ovo vreme vođeni su, i već bili dovršeni pregovori, da se Stevan oženi jednom od kćeri (po svoj prilici nezakonitih) milanskog vojvode Frančeska Sforce, koja je imala da donese bogat miraz. Milanski izaslanik već je, s vojvodinim pristankom, bio došao u Bosnu, kad se kralj predomislio i svršio prosidbu u Srbiji.
Ali stvari nisu išle lako. I Ugarska je sama polagala mnogo na Srbiju, nešto zbog njenog strateškog položaja, kao grudobran za mađarsko područje, a nešto zbog njenog rudnog bogatstva. Sam gubernator Mađarske, Mihailo Silađi, vodio je pregovore o tom da dobije Srbiju, a u tom ga je svesrdno pomagao Kardinal Karvijal. Iako ti pregovori nisu doveli do željenog rezultata, oni su pokazivali koliku važnost Mađari pridaju srpskom pitanju i da se neće moći lako doneti neko rešenje kome bi oni bili protivni. Kralj Tomaš je to znao i s toga je uputio kralju Matiji, kad je ovaj bio došao u Beograd, jedno izaslanstvo, da ponudi sporazum. Bosanci su obećali Matiji priznavanje vrhovne vlasti i saradnju u borbi s Turcima. U pregovorima su pristali da Tomaš lično dođe u Mađarsku i da kralju željenu izjavu. Na toj bazi došlo je do sporazuma. Tomaš se u januaru 1459. nalazio u Ugarskoj i učestvovao je na saboru u Segedinu. Mađari su potom dali pristanak, da se Bosna ujedini s despotovinom, pošto bi obe, posredno, ostale pod njihovom vrhovnom vlašću. Matija je Tomašu obećao i pomoć protiv Turaka. Savetovao mu je, da odmah požuri u Srbiju i svrši stvar.
Tomaš ga je poslušao, jer je i sam to želeo. Za trinaest dana stigao je usred zime iz Segedina u Jajce licem 31. januara. Žurba je bila potrebna i inače. Turcima se, s obzirom na njihove dobre veze u zemlji, nije moglo sakriti o čemu se radi. Kad su čuli za kraljev odlazak u Mađarsku upale su u Bosnu četiri njihove vojvode sa vrhbosanskog područja i iz Bihora, pa su je poharali. Opseli su i sam Bobovac, u kom se nalazio mladoženja Stevan, i grad Vranduk. Jedva se Stevan iskrao iz opsađenog grada i, krijući se, odjurio u Smederevo što je brže mogao. Tomaš je 10. februara poslao o svemu tom poruku Matiji moleći ga da ga ne ostavi sama i stavljajući mu na srce da brani Bosnu "ne manje nego svoju vlastitu zemlju ugarsku".
Vladavina Stefana Tomaševića
Sa Stevanom Tomaševićem pošao je u Smederevo i njegov stric Radivoj. Kad su stigli tamo primio je Stevan vladu 21. marta, a svadba je obavljena 1. aprila. Da je do spajanja bosanske i srpske snage došlo ranije ono bi, verovatno, moglo biti od izvesne koristi; ako ni zbog čega drugog a ono bar radi jačanja moralne snage za otpor. Sada je taj akt bio bez ikakve koristi. Srpske zemlje bile su potpuno oslabljene i rastrojene. Ni Bosna sama nije imala prave vere u sebe, a ona je trebala da vodi. Hercegovina i Zeta nisu ulazile s njom zajedno ni u kakvu tešnju saradnju. A prema njima, zavađenim i u uzajamnim borbama obnevidelim, stajala je silna Turska, vođena jednom voljom, ponesena uspehom, neodoljiva.
Ako se pitanje Srbije nije moglo rešavati bez Ugarske još manje se moglo rešavati bez Turske. A za njih je bilo jasno, da neće dozvoliti da Srbiju dobiju njihovi protivnici ili neko ko bi bio protivničko oruđe. Još tokom 1458. god. oni su uzeli čitav niz gradova i oblasti u Srbiji i sveli despotovinu na vrlo usku oblast oko Smedereva. Sada, kad je na smederevski presto došao jedan mađarski štićenik, oni su rešili da prekrate nejasne odnose i da srpskoj samostalnosti učine kraj.
U samoj Srbiji dolazak bosanskog kraljevića pojačao je unutrašnju krizu. Slepi despot Stevan nije se mirio sa mišlju, da despotsko nasleđe svoje kuće ustupi Bosancu. S toga je brzo došao s njim u sukob i već 8. aprila morao napuštati Srbiju. Turkofilska stranka dobila je usled toga i nešto legitimističkog opravdanja i uzela je osetnog maha.
Tursko osvajanje
mini|desno|Mehmed Osvajač Tursku zlu volju izazvao je i kralj Tomaš, kad je, da olakša položaj sinu, počeo ofanzivu protiv turskih posada u Bosni. Izvesnog uspeha imao je pri napadu na Hodidjed, koji je popalio i poharao, a stanovništvo mu odveo u ropstvo. Ali se Turci u Srbiji nisu dali zbuniti. Mladi novi despot doznao je za vremena šta mu se sprema, pa je molio za pomoć i oca i Mađare. Ali mu niko ne priskoči u pravi čas. Mađari su bili zauzeti unutrašnjim borbama, a kralj Tomaš nije mnogo mogao. Obratio se papi, ali bez uspeha. U jednom izveštaju dominikanca Nikole Barbućija, pisanom u Jajcu 31. maja, kaže se iskreno i jasno kako je uopšte bio očajan kraljev položaj. Tomaš je priznavao da mu je veoma teško bez pomoći sa strane voditi borbu protiv Turaka. Jer on nema da se nosi samo sa njima. U njegovoj zemlji većina je "maniheja", koja više voli Turke nego katoličke sile, i on se, u slučaju borbe, ne bi smeo na njih osloniti. Evo i sad, ustao je protiv njega herceg Stepan kao turski vazal. Herceg je jedva dočekao, da zbog zauzetosti kraljeve dobije slobodne ruke, pa da proširi svoje granice u severnoj Dalmaciji. Tako je sredinom juna zauzeo tvrdi grad Čačvinu.
Kad su Turci stigli pred Smederevo mladi despot našao se sam prema ogromnoj turskoj sili, a u jednom gradu gde je imao mnogo načelnih protivnika. Da olakša i sebi i njima on se predao bez borbe 20. juna 1459. Turci su ga pustili da s porodicom i pratnjom iziđe slobodno iz grada, ali nisu hteli da oslobode i malu mađarsku posadu. Ovako brzi pad Smedereva delovao je u Mađarskoj da ne može biti gore. Kralj Matija optuživao je i Stevana i naročito njegova strica Radivoja kao izdajice, ili, u najmanju ruku, kao kukavice. Ali su ti prekori bili neosnovani. I Radivoj i Stevan već ranije su objavljivali da će se morati predati, ako im ne stigne za vremena dostojna pomoć. Bez nje je svaki pokušaj opiranja Turcima bio unapred osuđen na neuspeh.
Epilog
Prema njima tako rastrojenim stajala je turska snaga, sveža, ponesena uspesima, vođena jednom voljom koja je znala šta hoće. Turci su prešli u Evropu kao vojnička organizacija i kao takvi postigli su sve uspehe. U akciji oni su učestvovali svi, svi bez razlike, svesni da je uspeh delo celine i da pripada svima. Povezani u jednu azijatski pokornu zajednicu vrhovnoj volji, oni su, u isti mah, znali, da lična vrednost donosi sve uslove za napredak i da načelno nema nikakve prepreke, da se od običnog janičara dotera do vezira. Borba za veru i njeno širenje donosila je nagradu i na zemlji i na nebu; postati gazija i šehit to su najveći uspesi koje je jedan pravoverni mogao zaželeti.
Kad su dobro osmotrili prilike na Balkanu oni su s planom, koji su naši kasno prozreli, pošli za tim da od njega stvore, kako se to danas kaže, svoj životni prostor. Prenošenje njihove prestonice u Jedrene kazivalo je očigledno, da su oni još tada bili na čisto, da će tu, na evropskom terenu ostati, baciti koren, i početi širiti svoju vlast. Uspesi protiv Grka i Bugara bili su relativno laki; sa Srbijom je bilo više teškoća, ali je srušena i ona. Od kraja XIV veka protiv njih se javlja kao novi neprijatelj i kao organizator otpora severnih i severozapadnih balkanskih naroda mađarska država Srednje Evrope. Osetivši mađarske težnje, potekle iz samoodbrane, Turci su onda, sasvim prirodno, pošli da najpre s tim narodima izvedu čist račun, da ih učine politički bezopasnim i da, potom, preko obezbeđenog područja postave svoje nove mete i granice. Srbi su se našli na najvažnijem mestu. S njima su računali i Turci i Mađari; njihova zemlja pretstavljala je glavno područje odbrane za Mađare i najpogodniju bazu za Turke. Sa srpskim bedemom dala se najbolje braniti Srednja Evropa; bez Srbije nije bio dovoljno siguran turski posed ne samo u moravskoj dolini, nego ni u Bugarskoj.
Postavljeni između Turaka i Mađara Srbi nisu mogli voditi nikakvu nezavisnu politiku. Mogli su samo da ili čitavo vreme "balansiraju" između njih, ili da se, u odlučnim momentima, pridruže bilo jednoj bilo drugoj strani. Srbi su, videli smo, pokušavali sve. Ali politiku neutralnosti nisu dali ni Turci ni Mađari. Oni su hteli čiste odnose. U svojoj politici, zazirući od turske opasnosti, Srbi su od početka XV veka prilazili više Mađarima. Bilo je tu i hrišćanske solidarnosti i uverenja da ih Mađari mogu zaštititi. Na žalost, taj je račun bio skroz pogrešan. I Mađarska je patila od iste unutrašnje bolesti od koje i balkanske države; od Sigismunda do Matije Korvina svi su njeni vladari imali da prebrode teške krize. Sem toga, Mađarska toga vremena, mada je Turčin bio skoro na pragu, nije ipak u dovoljnoj meri i na vreme obraćala pažnju na njih i na balkansku situaciju uopšte, nego se bila zaplela i na drugim stranama. Svoje balkanske poteze Mađari su izvodili na mahove, ali nisu od tog napravili dosledan i trajan sistem. Srbi su se oslonili na silu (u koliko je to Mađarska mogla biti), koja nije bila dovoljno čvrsta, i prirodno je da je morala nastradati. Sa dolaskom borbenog i energičnog sultana Mehmeda II, koji je bio pregao da Balkan napravi potpuno svojim, morala je prestati sva politika srpskog laviranja. U ostalom, kad je on preduzeo odlučni korak da učini kraj samostalnosti srpske despotovine, srpsko pitanje bilo je u osnovi davno rešeno. Ogromna većina srpskog naroda nalazila se već od ranije pod sultanom; 1459. god. ugašena je samo prividna vlast srpske despotovine, koja je bila svedena na nepuna dva-tri sreza.
Posledice
mini|desno|Mehmed Osvajač Napad Turaka na Srbiju nije prošao bez štete i za susedno bosansko, zetsko i hercegovačko područje. Turski odredi zaletali su se i u susedne oblasti i vršili pljačke i otimačine. Do papske kurije pronela se vest, da je kralj Tomaš došao u vezu s Turcima i da ih je čak pozvao u pomoć protiv svog tasta Hercega Stepana, s kojim se, baš u ovo kritično vreme, nosio oko grada Čačvine. Ova je vest uzbudila samog papu i pojačala je ranije sumnje na Bosnace širene povodom pada Smedereva. Naređujući hvarskom biskupu da ispita celu stvar, papa ga je ovlastio da na kralja baci prokletstvo ako nađe da je dostava istinita, pa je tu poruku, posle nekoliko nedelja, u aprilu 1460., i ponovio. Kardinalu Karvajalu, koji je iz Mađarske slao u Rim veoma nepovoljne izveštaje o Tomašu, papa Pije II pisao je 7. juna iste godine, da je i on o njemu stekao isto mišljenje.
Propast Moreje i posledice
Ubrzo je moćno tursko carstvo prigrabilo i ostatak grčkih, kao i latinskih i slovenskih poseda na Balkanu. Godine 1456. u osmanske je ruke već pala Atina, a Partenon, koji je već čitavi milenijum bio crkva posvećena Devici Mariji, pretvoren je u tursku džamiju. Međutim, Turci se nisu tu zaustavili, već su uzimali sve više maha. U njihove ruke pala je Moreja, a 9. novembra 1460. zarobili su u borbi ujaka kralja Matije, Mihaila Silađija, nesuđenog despota Srbije. Drugi branioci Moreje, despoti: Toma i Dimitrije su pobegli (Toma u Italiju, a Dimitrije, neprijatelj Latina, je otišao kod sultana).
U Mađarskoj se digla prava buna protiv kralja, a sam Matija zapleo se u dugi rat s carem Fridrihom III i trošio snagu na više strana. Mađari sami nisu krili, da bez pomoći zapada ne mogu izdržati borbu protiv Turaka i da će biti prisiljeni da se nagađaju s njima. To nisu bile proste pretnje, nego su oni doista i počeli neke pregovore. Papa Pije preduzimao je sve što je mogao da krene hrišćanski svet na neki veći podvig protiv Turaka. Sazvao je za to i naročiti sabor u Mantovi i namenjivao caru Fridrihu ulogu hrišćanskog kapetana. Ali je sve bilo uzalud. Šta se moglo postići kad su car Fridrih i kralj Matija smatrali jedan drugoga kao neprijatelja ne mnogo mržeg od Turčina?
Poslednje godine kralja Tomaša
Papska kurija posmatrala je stvar više ideološki nego stvarno; ali i da nije bilo tako, ona je, kao glavna duhovna sila, smatrala za svoju dužnost i hrišćansku i političku da utiče na sve krugove da ublaže svoje protivnosti i da se ujedine u borbi protiv turskog osvajača. S toga je papa stalno tražio od Bosne da se približi Mađarskoj i veže što čvršće za nju. Kralj Tomaš je po celoj svojoj dotadašnjoj politici bio za zapadnu orientaciju, ali je imao pred očima i tursku opasnost. Turci su već bili zakoračili u Bosnu i mogli su preći u napad kad god su hteli; pomoć Mađara i zapada bila je, međutim, "na dugu štapu". S toga je sasvim pojmljivo što se kolebao. Toj opštoj nesigurnosti valja još dodati i domaću. U to tako mutno vreme, puno zle slutnje, mržnja između Tomaša i Hercega Stepana nije popuštala. Hercegov izaslanik u Mlecima govorio je javno, da bi, danas zaboravljeni grad, Čačvinu, oko koga su se krvili, voleo pre videti u rukama Turaka, nego u kraljevim. Sav svet je video, da ta sitničarska borba, koja crpe snagu, ne vodi ničem. Mlečani su im to govorili bez ustručavanja, naglašavajući im u isti mah, da to krvavljenje može završiti jedino katastrofom obojice, kao što je bio slučaj sa Grcima u Moreji. Ali ta njihova borba može da bude opasna i po ostali hrišćanski susedni svet, a naročito za Dalmaciju, do koje je Mlečanima bilo mnogo stalo.
Početkom 1461. god. stiglo je u Mletke Hercegovo poslanstvo donoseći jedno njegovo izvanredno važno pismo. Osnivaču Hercegovine bilo je sasvim jasno kakava ga sudbina čeka. Bolno, i sa gorkim iskustvom, on je govorio o "nevernom poganinu", koji je slomio redom Vizantiju, Srbiju, Vlašku i Moreju. Nije daleko vreme kada će i njega "prožderati". Predviđajući tu mogućnost on je molio Republiku, da mu ustupi neki grad na kom ostrvu ili i neko ostrvo, na kom bi se mogao skloniti. Mlečani su ga tešili i umirivali, ali su mu i obećali utočište na ostrvu Lastovu. Sem toga, Mleci su mu obećali, po želji, da će i posredovati na Porti u njegovu korist. Na Hercega su naročito teško delovali ponovna svađa i sukob sa sinom Vladislavom, koji se na nj digao pozivajući u pomoć Turke i možda ne bez neke veze sa kraljem Tomašem.
Kralj Tomaš je, međutim, preduzimao sve što je mogao, da popravi svoj glas u Rimu. Mađari su radili stalno protiv njega, ali ne samo iz stare mržnje, nego i zbog toga što su bili čuli da kralj želi dobiti krunu od pape. Oni su u tom, sa razlogom, gledali težnju bosanskog vladara da postane vazal Svete Stolice, a da se oslobodi neposredne veze s njima. S toga su poručivali u Rim, da bi oni to davanje krune smatrali kao akt neprijateljstva protiv sebe i da bi u tom videli izjednačenje bosanskog kralja dotadašnjeg svog vazala sa mađarskim, što ne bi mogli primiti. Kralj Tomaš je doista to želeo, ali u ovaj mah bilo mu je preče da popravi svoj položaj u Rimu, nego da ga otežava. I u tom je uspeo. Svakako na osnovu raspitivanja i izveštaja, na kuriji se počelo uviđati da Tomaš i njegova akcija nisu bili tako crni kako ih je pretstavljao Budim. Sem toga nije se htelo da se kralj odbijanjem otera u turski tabor, jer se, očevidno, ne bi mogao održati neutralan između dve tako opasne kombinacije. Da ohrabri kralja i narod papa je 23. marta 1461. naredio splitskom nadbiskupu, da odmah objavi njegovu bulu o krstaškom ratu, ako bi Turci napali bilo kralja bilo Hercega. Kralj nije sačekao sve rezultate ove akcije i njegovih pregovora. Umro je sredinom jula 1461., pošto je bolovao nekoliko nedelja. Pričanja o njegovoj nasilnoj smrti, koja su posle širena, nemaju nikakva oslonca u izvorima.
Telavancin
Telavancin je organsko jedinjenje, koje sadrži 80 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 1792,096 Da.
La Huerta de Ciba, Chapala
La Huerta de Ciba je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Jalisco, u opštini Chapala.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1521 m.
Mehmed II
Stefan Tomašević postaje bosanski kralj
mini|desno|Mehmed Osvajač Njegov naslednik, bivši srpski kratkovremeni despot, Stevan Tomašević izmenio je u nekoliko politiku svog oca. Još istog leta došao je u vezu sa Hercegom i izmirio se s njim. To je bio nesumnjivo vrlo važan preokret, iako nije doneo većih posledica. Dok se izmirio s njim kralj Stevan je nastavio neprijateljstva u Hrvatskoj, naročito sa banom Pavlom Sperančićem, koga je mrzeo kao i Turke. Protiv njega sklopio je savez sa Hercegom i krbavskim knezovima. Mlečani su sami priznavali da je Pavle bio napast od čoveka i da je izazvao protiv sebe sve susede, ali su ipak posredovali za nj. Bosancima posebno nisu dali da uzmu grad Klis označavajući ga kao grad njihove sfere.
Bitka kod Opisa
Bitka kod Opisa (oktobar 539. pne. ) bila je glavna bitka između vojski Perzijske Monarhije predvođenih Kirom Velikim i Babilonije pod Nabonidom u doba perzijske invazije na Mezopotamiju. U to vrijeme Babilonija je bila zadnja velika sila u zapadnoj Aziji koja nije bila pod perzijskom kontrolom. Bitka je vođena pokraj obalnog grada Opisa, sjeverno od glavnog grada Babilona, a završila je odlučnom pobjedom Perzijanaca. Nekoliko dana poslije grad Sipar se nakon kratkotrajne opsade predao u ruke Perzijancima, a Kir Veliki se potom proglasio vladarem Babilonije i njenih teritorija, koji postaju dijelom veće i moćnije Perzijske Monarhije.
Mehmed II
Stefanovi pregovori sa papom
Kralj Stevan se obratio i u Rim, nastavljajući tamo gde mu je otac stao. Njegovi poslanici izneli su, kako je kralj dobio vesti da se Turci iduće godine spremaju na nj i da je on već tražio pomoći kod suseda, Mađara, Mlečana i Arbanasa. Prirodno je, da je traži i u Rimu, čiji je autoritet u hrišćanskom svetu tako velik. Njegov otac nije bio dovoljno energičan s obzirom na tursku opasnost s polja i bogumilsku unutra, ali on u odnosu prema Rimu želi ići do kraja. To uveravanje Stevan je davao iznoseći u isti mah želju, da mu papa pošalje kraljevsku krunu. S tom krunom, uveravao je on, dobiće više autoriteta i prema svojim podanicima i prema Turcima, koji će iza njega videti značajan hrišćanski front. Papin uticaj pomoći će mu i kod Mađara i kod Mlečana. Turci u njegovoj zemlji rade s planom. Podižu nove gradove, a u isto vreme bune seljake obećavajući im oslobođenje od posednika. S tom agitacijom postižu i uspehe. Bosna je sad, posle Srbije, prva na udaru Ako nju slome oni se neće tu zaustaviti. Posle Bosne dolaze na red Ugarska i Dalmacija, Kranjska, pa čak i Italija i sam Rim.
Bitka kod Opisa
Lokacija
Mjesto na kojem je održala bitka bio je starovjekovni grad Opis na rijeci Tigris, oko 80 km sjeverno od modernog Bagdada. Za grad se smatra kako je imao veliku stratešku važnost zbog mosta preko rijeke, kojeg opisuje historičar Ksenofont. Kao datum bitke procijenjuje se rana jesen, budući kako u to doba mezopotamske rijeke imaju najmanji vodostaj pa ih je najlakše za prijeći.
Mehmed II
Stefanovi pregovori sa papom
Papa Pije želeo je istinski da pojača kraljev položaj. S toga se i rešio da mu ispuni želju i pošalje kraljevsku krunu. Kralj Matija bio je stavljen pred gotovu činjenicu, koju mu je papa, istina, javio, ali koju ovaj nije više mogao izmeniti. U novembru 1461. kralj Stevan se svečano krunisao u Jajcu, u prisustvu svih velikaša zemlje i hercegovića Vlatka kao očevi zamenika. Naljućen praveći se da nema poverenja u Stevana, kralj Matija je tražio, da mu ovaj ustupi svoje gradove na turskoj granici. Stevan je ušao u pregovore, ali ne sa namerom da ih izvrši nego da bi dobio vremena. Nadao se i pomoću kurije. Tamo su već ranije bili pristali da dadu krunu bosanskom kralju i još 1446. god. ona je bila izrađena od zlata i upućena u Split. Sad, kad je papa, najzad, ispunio njihovu želju Bosanci su verovali, da će on znati naći puta i načina da razbije nepoverenje Mađara. Mađari su, doista, došli u težak položaj. Zbog pape nisu mogli ništa preduzeti što bi moglo pokazati njihovu zlu volju, ali nisu mogli ni podneti bez pogovora, da se Bosanci na neki način oslobađaju budimskog tutorstva i privijaju se uz Rim. Tako se dogodilo da krunisanje nije donelo Stevanu očekivanu korist. Mađari su ostali kivni na nj i nisu mu dobro mislili, a kod Turaka to je krunisanje stvorilo uverenje, da Bosna prilazi njihovim neprijateljima i da je s toga čas pre treba onesposobiti, a Bosna je predosećala to i krajem maja 1462. godine sklopila mir sa Mađarima, pa čak i otkazao plaćanje danka Turcima, samo da bi razbio sumnje.
Bitka kod Opisa
Lokacija
Osim što je imao stratešku važnost zbog prelaska preko rijeke Tigris, Opis se nalazio na jednom kraju Medijskog zida; fortifikacije sjeverno od Babilona koja je izgrađena nekoliko desetljeća ranije, u doba Nabukodonosora II. Kontrola nad Opisom otvorila bi Kiru Velikom put kroz Medijski zid te omogućila otvoren put prema cesti koja vodi do babilonskog glavnog grada Babilona.
Mehmed II
Turske pripreme
mini|desno|Mehmed Osvajač na medaljonu Krajem januara 1463. stigli su u Dubrovnik poslanici kralja Stevana i Hercegovi sa predlogom, da zajedno s pretstavnicima Republike pođu kralju Matiji i da mu saopšte uznemiravajuće vesti o turskim pripremama i namerama. Bosanski poslanici otišli su i Skender-begu. Oprezni Dubrovčani nisu hteli da učestvuju u tom poslanstvu izvinjavajući se na sve načine. Kralj Stevan je tokom februara obavestio o turskoj opasnosti i Mletke i papu, moleći pomoć.
Bitka kod Opisa
Povijesni izvori
Glavni izvor informacija o Kirovom pohodu u Mezopotamiji 539. pne. su Nabonidove kronike, jedna u nizu glinenih pločica koje su dio mnogo veće zbirke poznatije kao Babilonske kronike. Ostali povijesni dokumenti uključuju Kirov cilindar, te djela antičkih historičara Herodota i Ksenofonta (kasniji period), koja poimenice ne spominju ovu bitku no postoje brojne sličnosti sa perzijskim i babilonskim izvorima. Većina modernih historičara koristi Nabonidove kronike kao glavni izvor informacija o ovoj bitci.
Mehmed II
Turske pripreme
Već u martu počeli su upadi turskih četa u Hercegovinu i izvidnički zaleti po Bosni. Bosanci i Hercegovci spremali su se na sve strane. Prvi put u istoriji tih oblasti nije bilo nijedne značajnije ličnosti, koja bi javno vodila svoju politiku i tražila izuzetnog dodira s neprijateljem, iako se svi nisu slagali s kraljem. Nije se izdvajao čak ni toliko nepouzdani Vladislav Hercegović. Ali sva snaga Bosne i Hercegovine nije bila dorasla Turcima. Ona se s njima ne bi ni usudila sama uhvatiti u koštac. I kralj i velikaši računali su samo sa pomoću sa strane. Ali od te pomoći ne bi nikakva ozbiljnijeg glasa ni od pape, ni od Mletaka, ni od Mađara. Stizale su samo utehe, hrabrenja i obećanja. Videći to kralj Stevan se uplaši i reši da ponudi Turcima sporazum. On, koliko se čini, nije uopšte bio neki borben čovek, a pred ovakvom opasnošću imalo se i razloga biti krajnje oprezan. Po pričanju Konstantina Janičara bosanski poslanici došli su na Portu u proleće i molili su primirje na petnaest godina. Sultan im nije dao nikakav odgovor i otišao je u Jedrene, a njegove paše namerno su prevarili Bosance. Pristali su tobože na primirje, da se ovi ne bi dalje spremali, a odmah su za njima, iza četiri dana, uputili vojsku. Konstantin kazuje, da je on sam slučajno čuo taj dogovor paša i da je o tom obavestio bosanske poslanike, ali da mu ovi nisu hteli verovati. Protivnici kraljeve politike, koji su hteli da Bosna izvuče neku korist iz iskustva koje je imala Srbija sa svojom politikom protiv Turaka, napadali su ga sad javno zbog nezgode u koju je upleo zemlju. U Bosni je bila stalno jaka antikatolička opozicija. Sad je ona dobila maha, kad je videla kako je kralj, pod uticajem Rima, doveo zemlju pred ratnu opasnost, a kako od obećavane pomoći nema ništa. Govorilo se posle, i to nije neverovatno, da ih je bilo i koji su obaveštavali Turke o kraljevim pregovorima i koji su pozivali sultana da posreduje. Između Mađara i Rima s jedne i Turaka s druge strane jedan deo Bosanaca opredelio se za ove druge. To nisu bili, koliko sad znamo, vojvode i knezovi, nego po svoj prilici niža lica.
Bitka kod Opisa
Povijesni izvori
Iako danas većina Nabonidovih kronika postoji tek u fragmentima, dio koji se odnosi na zadnju godinu Nabonidove vladavine (539. pne.) je gotovo savršeno očuvana. Ipak, ona ne odaje mnogo informacija o Kirovim aktivnostima u godinama uoči bitke, već uglavnom govori o događajima usko vezanim uz Babiloniju i njene vladare te samo povremeno bilježi događanja izvan zemlje. Razdoblje od 547. do 539. pne. uglavnom je nečitljivo pa je iz nekoliko sačuvanih riječi nemoguće procijeniti opći razvoj događaja.
Mehmed II
Operacije Ali-bega
Sultan je doista bio čvrsto rešen, da, kao u Vizantiji i Srbiji, raščisti položaj i u Bosni. On je lično poveo vojsku i krenuo preko Skoplja i Kosova. Ali-begu, turskom zapovedniku u Srbiji, bi naređeno da na Savi i Dunavu izvodi razne vojničke operacije, kako bi Mađari poverovali da se sprema upad na njihovo područje. Kralj Matija je bio obavešten da se sultan sprema i sam je, na samom početku 1463. god. poručivao kralju Stevanu i Hercegu da se, radi boljih izgleda u borbi, drže zajedno. Mlečani su mu još u toku januara i marta preporučivali da on sam preduhitri Turke. Ali Matija niti je mogao niti je smeo to učiniti. Njegovi poslanici u Mlecima govorili su još u maju 1463., da nisu sigurni da u tom pothvatu ne bi prošli rđavo i tražili su od Republike pomoć ne u floti, nego baš u kopnenoj vojsci. Kad se videlo da se sultan kreće Matija je poslao na jug svog rođaka Jovana Pongraca s nešto vojske, da bi zaštitio južne ugarske granice. Turci iz Srbije behu za to vreme prodrli sve do Temišvara. Tu ih je Pongrac suzbio. Ali su Turci mogli biti zadovoljni, jer su uneli zabunu među Mađare i lišili Bosnu svake pomoći sa te strane. Ali-beg je i posle toga, zadržavajući Mađare, vršio demonstrativne ispade po Sremu i Bačkoj.
Bitka kod Opisa
Pozadina
400px|mini|desno|[[Bliski istok oko 540. pne. uoči perzijske invazije na Babiloniju]]
Mehmed II
Pohod na Bosnu
Sultan je međutim iz Sjenice udario na Drinu. Upao je najpre u oblasti hercega Stepana i braće Pavlovića, vojvode Petra i brata mu Nikole. Ne znamo ništa pouzdanije o tom, da li su mu oni dali tu kakva otpora i da li su nastradali prilikom tog prelaza ili kasnije, na sultanovu povratku, kako beleže neki ne baš mnogo sigurni hroničari. Sigurno je samo to, da ih je nestalo u toku ove godine, u ovom pohodu. Tvrtko Kovačević-Diničić, gospodar srednjeg Podrinja, predao se Turcima i bio je pogubljen. Udovica kralja Tomaša spasla se kod svog brata hercegovića Vladislava, koji se bio sklonio u zapadnu Hercegovinu, isto kao i otac mu, herceg Stepan s celom porodicom. Na hercegovačkom području Turcima se aktivno nije odupro niko s većom snagom, nego su se neke vojvode i knezovi zatvorili u svoje tvrde gradove i branili se otuda. Turci su prodrli i u Hercegovinu, sve do iza Ljubuškog, i preoteli su više gradova. Celu zemlju, i Bosnu i Hercegovinu, obuzela je strahovita panika. Glas o sultanovoj sili išao je kao planinski požar ispred nje i izbezumljivao i malo i veliko.
Bitka kod Opisa
Pozadina
U vrijeme bitke kod Opisa, Perzijska Monarhija bila je vodeća sila Starog Istoka, čiji je vladar Kir Veliki osvojio golema prostranstva nekadašnje Medijske i Lidijske Monarhije te stvorio najveći imperij starog vijeka koje se osim Irana protezalo i preko moderne Turske, Armenije, Azerbajdžana, Kirgistana i Afganistana. Jedina neosvojena sila tog doba bilo je Babilonija, koja je osim Mezopotamije kontrolirala i podređena kraljevstva poput Sirije, Judeje, Fenikije, te dijelove Arabije. Babilonci su prethodno bili saveznici mnogim perzijskim neprijateljima poput Kreza iz Lidije, čiju je monarhiju Kir Veliki osvojio nekoliko godina ranije.
Istovremeno, Babilonija se našla u nezavidnoj geopolitičkoj situaciji budući kako je na sjeveru, istoku i zapadu graničila sa perzijskom državom. Također, njihova zemlja imala je problema sa kugom i gladi, dok je i sam kralj Nabonid bio vrlo nepopularan zbog njegove neprimjerene vjerske politike. Historičarka Mary Joan Winn Leith tvrdi : „Uspjeh Kira Velikog temelji se na izuzetnoj vojnoj sposobnosti, zakonodavnom ustroju, te energičnoj javnoj kampanji u Babiloniji kojom je proslavljen kao blag i tolerantan vladar.“. Također, Max Mallowan spominje : „Vjerska tolerancija bila je izvrstan element perzijske vladavine i nije upitno kako je Kir Veliki bio najveći promotor ove humane i inteligentne politike.“. Historijski dokumenti tvrde kako je Kir Veliki uvjerio provincijskog namjesnika Gobriju (ili Gubarua) da prijeđe na njegovu stranu, budući kako je njegova pokrajina Guteja bila od velike strateške važnosti, pa ju je Kir iskoristio kao polaznu točku za njegovu invaziju ostatka Babilonije.
Mehmed II
Pohod na Bosnu
Glavna sultanova vojska išla je pravo u srce Bosne. Pala je najpre pred tvrdi Bobovac. Tamo je već 20. maja stigao i sam sultan. Dobro utvrđen, na teško pristupačnom mestu, grad se smatrao kao jedan od najsigurnijih. Tu se čuvala kraljevska kruna i glavni deo državne blagajne. Sultan je sam, začuđen njegovim položajem, spremao tu naročite topove, da bi ga što sigurnije savladao. Ali mu je dalji posao uštedeo zapovednik grada Radak, koji je, zaplašen i namamljen obećanjima, predao grad. Sultan je, međutim, verolomnog izdajicu dao pogubiti prezrevši i njega i njegovo delo. Iz Bobovca žurili su Turci odmah dalje. Prethodnicu od 20.000 ljudi vodio je Mahmud-paša Anđelović, dobar poznavalac prilika ne samo u Srbiji nego i u Bosni. Sam sultan uputio se na bosansku prestonicu, na lepo i tvrdo Hrvojevo Jajce. Na putu Turcima važno i utvrđeno Visoko predalo se samo.
Bitka kod Opisa
Pozadina
Nabonidove kronike navode kako je Nabonid neposredno prije bitke naredio da se sve vjerske skulpture iz babilonijskih gradova dovedu u glavni grad Babilon, zbog čega se pretpostavlja kako je sukob između Perzijanaca i Babilonaca počeo godinu dana ranije, u zimu 540. pne. Prema glinenim pločicama spominju se sukobi u Ištaru i Uruku, koje moderni historičari pripisuju obračunima sa Perzijancima. Bitka kod Opisa je najvjerojatnije bila završna bitka između dvije monarhije.
Mehmed II
Pogubljenje kralja Stefana i pad Bosne
Kralj Stevan je poverovao, da će Turci i ovog puta imati obzira prema njemu onako, kako je bilo i prilikom pada Smedereva. Hteo je da se spasava saznavši za opštu paniku, a videći da ima i izdajstva i pasivnosti. Od mađarske pomoći nije bilo nikakva glasa. Kralj Matija ga je možda i namerno ostavio, da se sam ponese s Turcima. U samoj zemlji nije bilo primera požrtvovanja, koji bi ga opominjali da ne popusti, niti je bilo pravog stradanja za neku veću ideju. Racionalno je gospodario nad sentimentalnim i idealnim. U ostalom, s kim je mogao nastaviti borbu? I kakvi bi mogli biti izgledi te borbe? Videći da je sve izgubljeno, kralj je povio glavu i pristao na turske uslove. Mahmud ga je, kao zarobljenika, poveo sultanu pod Jajce. Turski hroničar XV veka, Dursun beg, koji daje dosta pojedinosti o bosanskoj katastrofi, u kojima se legenda isprepliće sa istinom, priča, da je kralj Stevan bio "ogroman", "stasa kao Hezbeg", i da je mnogo pio.
Bitka kod Opisa
Bitka
mini|250px|desno|[[Nabonid na reljefu koji ga prikazuje kako se moli Mjesecu, Suncu i Veneri]]
Mehmed II
Epilog
Čitav ovaj pohod i sve sa njim u vezi bilo je svršeno za jedva šest nedelja. Već krajem juna sultan se kretao natrag i 7. jula nalazio se ponovo u Sjenici. U Bosni je, u svima glavnijim gradovima, ostavio svoje male posade. Bosanska kraljevina bila je uništena i obezglavljena, preživevši Srbiju samo za četiri godine.
Bosna je propala ne baš "šapatom", kako se posle figurativno govorilo, ali bez i jedne borbe dostojne pomena i zapamćene u narodnoj tradiciji. Ona nema ni svoje Marice, a kamo li veličanstvenog Kosova. Nijedna država na Balkanu nije pala sa manje otpora i brže! I u Bugarskoj, koja je isto tako podlegla bez dostojnijeg samopregora, bilo je ipak nešto više tragike u otporu, iako je njen položaj prema bliskim turskim središtima bio teži od bosanskog. Kakav se otpor mogao pružiti u neprohodnim bosanskim prašumama i tvrdim orlovskim gradovima. Očigledna je stvar, da je zemlja, zbog unutrašnje trulosti, bila sklona padu i da u njoj samoj narod nije bio vaspitan za žrtve za neke velike ideale. Skender-beg je u svojoj maloj vrletnoj Albaniji zadivljavao svet svojim pregalaštvom; čak se mali i uvek računski Dubrovnik spremao na borbu do istrage. Zavađena verski; lišena osećanja prave državne nezavisnosti zbog stalnog mađarskog pritiska i ugrožavanja; sa nezadovoljnim seljaštvom; zatrovana građanskim ratovanjem, kome je cilj bio samo lični grabež i otimanje za vlast; sa poljuljanim porodičnim i svakim drugim moralom, Bosna je morala tako završiti. Ona, kao država, nije imala nikakve veće ideje vodilje, a odavno je napustila svoju historisku misiju, koja joj je slučajno pala u deo.
Bitka kod Opisa
Bitka
Prema Nabonidovim kronikama, bitka se održala u mjesecu Tašritu (27. 9. - 27. 10.) kod Opisa uz obalu rijeke Tigris, no nisu spomenuti detalji bitke, odnosno jačina trupa suprostavljenih snaga ili broj žrtava. Perzijska vojska sukobila se sa „vojskom Akada“, što aludira na Babiloniju općenito, a ne na istoimeni grad Akad. Ime babilonskog vojnog zapovjednika nije spomenuto u kronikama, no tradicionalno se smatra kako je riječ o Nabonidovom sinu Belšazaru. Njegove sudbina nije poznata, no neki izvori tvrde kako je poginuo u bitci.
Mehmed II
Epilog
S Bosnom je 1463. god. nestalo jedne države, koja je ne samo nastala nego i čitav svoj vek provela samo kao geografska jedinica. Njena prošlost zaboravila se skoro potpuno u vlastitom narodu i na sopstvenom području. U našoj tako bogatoj epskoj narodnoj poeziji njeni junaci i toliki događaji potonuli su u zaborav, ili pevač možda nije ni osetio pravog nadahnuća da se na njima zadrži.
Bitka kod Opisa
Bitka
Ishod bitke bio je očiti babilonski poraz, nakon čega se pretpostavlja kako su se babilonski vojnici povukli, jer naknadno nisu spomenuti u kronikama. Bitka kod Opisa nije spomenuta na Kirovom cilindru, koji spominje Kira Velikog kao osloboditelja Babilona i njegovog stanovništva. Ipak, bitka je dokaz kako se postojeći babilonski režim aktivno suprostavljao Kirovoj invaziji Mezopotamije.