Drugi_Hristov_dolazak
Posle Reformacije na evropskom kontinentu razvila su se dva međusobno suprotna eshatološka tumačenja. Radikalna Reformacija je zadržala živo interesovanje prema eshatologiji, ponekad sa ekstremnim gledištima o zemaljskom milenijumu. Meno Simons (Menno Simons) kao i kasnija menonitska konfesija, zadržali su verovanje u skori Hristov dolazak. Sa druge strane, u nemačkom luteranstvu, pijetisti su smatrali da je za vernika najveći izazov da bude siguran u svoje spasenje. Snažna lična verska iskustva bila su oznaka njihove religije. U Velikoj Britaniji, nada u drugi Hristov dolazak "pojavljuje se kao jedna od najvažnijih posledica puritanskog ponovnog otkrivanja srži biblijske poruke" (Ball, Advent Hope, 132). Iako su širili različita tumačenja milenijuma, anglikanski, prezbiterijanski i kongregacionalistički teolozi su pisali i propovedali da je drugi Hristov dolazak pred vratima. Govorili su da ta nada treba da navede vernike da budu spremni za taj veliki dan (Isto, 146-149). Francuska revolucija i ratovi posle nje imali su društvene, političke i verske posledice, koje su, sa svoje strane, budila sve snažnija eshatološka očekivanja. Široko oživljavanje interesa prema proučavanju proročanstava pojavilo se po celom svetu. Na primer, čileanski jezuita Manuel Lakunca (Manuel Lacunza) godine 1790. anonimno je objavio svoje delo Dolazak Mesije u slavi i veličanstvu, koije je sa španskog prevedeno na mnoge jezike. U Londonu, Edvard Irving (Edward Irving, 1792-1834) pripojio je to delo izveštaju o prvoj Alburškoj proročkoj konferenciji (Albury Prophetic Conference) iz 1826. godine. Na te konferencije, koje su se održavale svake godine od 1826. do 1830. godine, dolazili su klerici različitih Crkava i zajednica da proučavaju blizinu drugog dolaska, proročanstva Danila i Otkrivenja i "dužnosti Crkve koje proizlaze iz tih pitanja" (PFOF 3,276). Džozef Volf (Joseph Wolff), jedan od dvadesetorice učesnika prve konferencije, putovao je često po Zapadnoj i Centralnoj Aziji, propovedajući da će Hristos doći oko 1847. godine da uspostavi svoje hiljadugodišnje carstvo u Jerusalimu. U Švajcarskoj, Fransoa Gosen (Francois Gaussen) je održao, počinjući 1837. godine, niz nedeljnih propovedi o Danilovim proročanstvima. U njima je dokazivao da Danilo i Otkrivenje opisuju istoriju sveta, koja će se uskoro završiti. Početkom devetnaestog stoleća, Hristov drugi dolazak najavljivale su hiljade glasova, od teologa u Engleskoj do mlade dece u Švedskoj. Mnogi, uključujući i Lakuncu, dokazivali su kako proročanstva Danila i Otkrivenja jasno ukazuju na kraj sveta sredinom devetnaestog veka. U Sjedinjenim Državama "proročanstva su bila pokretačka snaga velikog dela religijske misli i delovanja" u tom razdoblju (Isto, 4,85). Propovedi, pamfleti i knjige objavljivali su da događaji koji se odigravaju u svetu mogu biti samo preteče milenijuma. Najpoznatiji od američkih propovednika bio je Vilijam Miler (William Miller), koji je 1831. godine počeo da piše i propoveda da će Isus doći 1843. godine (O Vilijamu Mileru i mileritskom pokretu vidi Adventisti I.A-C; Ostatak/Tri anđela VI.G!). Ovi pokreti nisu doživeli blagonaklon prijem tradicionalnih teologa. Katolička teologija, nastala iz skolasticizma, nudila je bezvremensku eshatologiju, najvećim delom zainteresovanu za smrt, sud, nebo i pakao (Rast, 501-503). Protestantska teologija je bila pod dubokim uticajem racionalizma i smatrala je da će se Božje carstvo uspostaviti na Zemlji uz pomoć napretka nauke i razuma. I zato, u drugoj polovini devetnaestog stoleća, verovanje u blizinu Hristovog dolaska skoro da se potpuno izgubilo.