cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ciklotron
Način rada ciklotrona
Također i homogeno magnetsko polje u šupljini, čiji su izvor polovi magneta primaknutog uz osnove elektroda, ne može promjeniti brzinu naelektriziranih čestica. Magnetsko polje ima ovde ulogu da konstantno mijenja samo pravac i smjer kretanja čestica, odnosno savija njihovu putanju, tako da čestice, nakon što naprave polukružnu putanju unutar svake od elektroda mogu ponovo proći kroz prorez između njih i ubrzaju se u električnom polju koje je tu prisutno. S obzirom da naelektrizirane čestice, zbog kružnog oblika putanja, mijenjaju smjer prolaska kroz prorez, potrebno je naizmjenično mijenjati i smjer električnog polja u prorezu, jer bi inače za dva uzastopna prolaska čestica se jednom ubrzala, a zatim usporila za isti iznos. Ovo se postiže naizmeničnom promjenom polariteta napona (smjera električnog polja) na elektrodama, sa frekvencijom koja je prilagođena kutnoj frekvenciji prolaska čestica kroz prorez, odnosno kutnoj brzini (frekvenciji) njihovog kružnog kretanja. Proračun ove frekvencije također ne predstavlja veliki problem (v. Matematika ciklotrona).
Princip rada ciklotrona je prilično jednostavan. Magnetsko polje, koje je poprečno na pravac kretanja naelektriziranih čestica, "tjera" ih da se kreću po kružnim (cilkličnim) putanjama sve većeg dijametra (spiralne putanje) i tako se veliki broj puta (sa velikom frekvencijom) ubrzavaju u prorezu između elektroda, pod uticajem uzdužnog električnog polja. Ovaj princip predstavljao je značajan napredak u odnosu na dotadašnje linearne akceleratore, koji su za isto ubrzanje zahtjevali veći broj elektroda, veće napone i zauzimali više prostora (v. Problemi rješeni ciklotronom).
Upotrebe ciklotrona
mini|desno|250px| Soba za radioterapiju Desecima godina ciklotroni su bili najbolji izvor visokoenergetskih zraka za eksperimente u nuklearnoj fizici; nekoliko ciklotrona se i danas koristi za ovu vrstu istraživanja.
Ciklotroni se mogu koristiti u liječenju raka. Ionske zrake iz ciklotrona se mogu koristiti kao u protonskoj terapiji jer prodiru u tijelo i ubiju tumor radijacijom, minimizujući štetu koja se usput nanosi zdravom tkivu.
Ciklotronski zraci se mogu koristiti za bombardiranje atoma kako bi se stvorili kratkotrajni izotopi koji emituju pozitrone, pogodni za PET slikanje.
Problemi rješeni ciklotronom
mini|desno|250px| 60-inčni ciklotron, oko [[1939. godine. Vidi se zrak ubrzanih iona (vjerovatno protona ili deuterona) koji izlaze iz akceleratora i ioniziraju okolni zrak uzrokujući plavi sjaj.]] Ciklotron je donio napredak u odnosu na linearni akcelerator koji ubrzava čestice u pravoj liniji. Niz cilindričnih elektroda u cijevima skače iz pozitivnog u negativan napon. Tokom 1920-ih nije bilo moguće dobiti visokofrekventne radio-valove visoke snage, pa su stupnjevi akcelereacije morali da budu na većoj udaljenosti, kako bi se prilagodili nižim frekvencijama, ili se moralo koristiti više faza akceleracije kako bi se nadomjestila manja snaga u svakom stupnju.
Za brže čestice su potrebni duži akceleratori nego što su naučnici mogli priuštiti. Kasniji linearni akceleratori su mogli koristiti klistrone visoke snage, i druge naprave koje predaju mnogo više snage na višim frekvencijama, ali prije nego što su ove naprave nastale, ciklotron je bio jeftiniji.
Ciklotroni ubrzavaju čestice u cikličnoj putanji i stoga manji akcelerator može imati mnogo veću dužinu putanje, sa više stupnjeva ubrzanja čestica.
Ograničenja ciklotrona
Spiralna putanja zraka ciklotronskih čestica može se sinkronizirati sa konstantnom frekvencijom promjene izvora napona na elektrodama, jedino kada se čestice potčinjavaju Newtonovim aksiomima kretanja. Jer, kada se čestice ubrzaju do toliko velike brzine da postanu značajni efekti specijalne teorije relativnosti, zrak čestica počinje gubiti fazu sa konstantnom frekvencijom promjene električnog polja, tako da ne može dobiti dodatno ubrzanje prilikom prolaska kroz procjep između elektroda. Ciklotron je zbog toga sposoban da ubrzava čestice samo do brzine koja iznosi nekoliko postotaka od brzine svjetlosti. Za dobijanje snopova čestica još većih brzina upotrebljavaju se akceleratori pod nazivom sinkrociklotron, ili još kompleksniji sinkrotron, kao i neki od modernijih linearnih akceleratora.
Matematika ciklotrona
Centripetalnu silu proizvodi magnetsko polje B, a jačina magnetne (Lorencove) sile koja deluje na česticu pri kretanju u magnetskom polju (i čini da se čestica kreće kružno) je jednaka Bqv. Prema tome,
(gdje je m masa čestice, q je električni naboj, v je brzina, a r je radijus putanje.)
Stoga,
v/r je jednako kutnoj brzini, ω, pa
I frekvencija
Prema tome,
Ana Dalasena
Ana Dalasina ili Ana Dalasena (Ἄννα Δαλασσηνή, 1025–1102) bila je bizantska plemkinja koja je imala važnu ulogu u usponu dinastije Komnena u 11. vijeku. Njen sin Aleksije I Komnen joj dao titulu augusta, umjesto svojoj supruzi, te je služila kao regent i de facto vladar kada bi Aleksije odlazio na dugotrajne vojne pohode protiv Turaka i drugih neprijatelja koji su ugrožavali Carstvo. Kao carica majka je imala daleko više uticaja od careve supruge Irene Dukine, koju je mrzila zbog ranijih spletki porodice Duka.
Ciklotron
Matematika ciklotrona
,
gdje je \nu_c klasična frekvencija naelektrisane čestice data gore, sa kinetičkom energijom T i masom mirovanja m_0, a c je brzina svjetlosti.
Masa mirovanja elektorna je 511 keV, pa je korekcija frekvencije 1% za magnetnu vakuumsku cijev sa 5,11 kV jednosmjernim naponom. Masa protona je skoro 2000 puta veća od mase elektrona, pa 1% korekcije energije iznosi 9 MeV (mega-elektronvolti, što je dovoljno da izazove nuklearne reakcije.
Battlement Mesa, Colorado
Batlement Mesa je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Kolorado.
Cimasappada, Belluno
Cimasappada je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 142 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1327 m.
Nagrada César za najbolju glumicu
Nagrada César za najbolju glumicu (César de la meilleure actrice) je nagrada Cesar koju od 1976. svake godine dodjeljuje francuska Akademija filmske umjetnosti i tehnike za najbolju glavnu žensku ulogu u francuskom filmu.
Dolje se nalazi popis dobitnica i nominiranih glumica, s time da su dobitnice posebno označene.
S1PR4
Sfingozin 1-fosfatni receptor 4 (S1PR4) je ljudski gen koji kodira G protein spregnuti receptor za koji se vezuje lipidni signalni molekul sfingozin 1-fosfat (S1P). Gen S1PR4 ne sadrži introne.
Funkcija
Ovaj protein učestvuje u endotelnoj diferencijaciji. Za njega se vezuju lizofosfolipidi ili lizosfingolipidi. On učestvuje u ćelijskoj signalizaciji mnogih ćelijskih tipova. Specifičan ze za limfoidna tkiva.
Makuanski okrug
Makuanski okrug je jedan od 17 okruga u pokrajini Zapadni Azarbajdžan na sjeverozapadu Irana. Glavni grad okruga je Maku.
Smoketown, Pennsylvania
Smoktaun je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 357.
Mahabadski okrug
Mahabadski okrug je jedan od 17 okruga u pokrajini Zapadni Azarbajdžan na sjeverozapadu Irana. Glavni grad okruga je Mahabad.
Aspremont (Primorski Alpi)
Aprmon je naselje i opština u jugoistočnoj Francuskoj u regionu Provansa-Alpi-Azurna obala, u departmanu Primorski Alpi koja pripada prefekturi Nica.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1853 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 196 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 9,44 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 530 metara (maksimalnoj 855 m, a minimalnoj 100 m).
Vignoli, Torino
Vignoli je naselje u Italiji u provinciji Torino, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 16 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 264 m.
Božo Nedoklan
Božo Nedoklan (-), zvan Lastavica, jedan od prvih Hajdukovih igrača u kojemu je od njegovog osnutka 1911. Zajedno uz Božidara Šitića jedan je od igrača koji su za Hajduk zaigrali i sljedeće 1912 godine. Na prvoj Hajdukovoj trening utakmici igrao je za momčad B, koja je tu utakmicu izgubila.
Na prvoj utakmici protiv Calcia igrali su u prvoj postavi Buchberger (branka), Fakač, Namar, Bonetti, Murat, Tudor, Šitić, Raunig i Božo Nedoklan.
Za Hajduk je još igrao nekoliko godina a onda je postao nogometni sudac. Ukupno Božo je sakupio 64 nastupa i postigao 24 gola. Sve utakmice tada su bile prijateljske.
Postoji i priča vezana uz Božu da je on bio pravi strijelac prvog Hajdukovog gola, te da se balun odbio u gol od noge Šime Rauniga, zvanog Šimunica. Bio je realizator i drugog gola.
Alfedena, L'Aquila
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 785 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 892 m.
Stjepan Andrijašević
Stjepan Andrijašević (Split, 7. siječnja 1967.) je bivši hrvatski nogometaš. Njegova dvojica sinova, Pjero (rođen 1988.) i Franko (1991.), su također nogometaši u Jadranu iz Kaštel Sućurca, odnosno u splitskom Hajduku.
Karijera
Seniorsku karijeru je započeo u Hajduku iz rodnog Splita za kojeg je skupio preko 100 ligaških nastupa. Hajduk je bio jedini klub za kojeg je nastupao u Hrvatskoj. U inozemstvu je igrao za francuski AS Monaco FC, te španjolske Celta Vigo i Rayo Vallecano.
Za hrvatsku reprezentaciju natupio je 5 puta u periodu od 1992. do 1994. godine.
Bio je pomoćni trener Anti Miši u Hajduku.
Statistika u Hajduku
Prvi nastup u prvoj momčadi Hajduka bio mu je za prvenstvo Jugoslavije protiv Rijeke, 27. svibnja 1984. umjesto Šalova. Hajduk je tu utakmicu odigrao 0:0. Uz njega kao zamjena Španjiću ušao je D. Čop, a nastupili su otpočetka Pudar (branka), Janković, Šušnjara, Čelić, J. Čop, Rožić, Šalov, Gudelj, Pešić, Vulić i Španjić.
Buenos Aires
Buenos Aires ili Ciudad de Buenos Aires ili Ciudad Autónoma de Buenos Aires), je glavni grad Argentine, a ujedno i njen najveći grad i luka, te glavni politički, ekonomski i kulturni centar zemlje. Druga najveća metropolitanska zona u Južnoj Americi nakon Sao Paula, smješten na južnoj obali La Plate, na jugozapadu kontinenta, grad Buenos Aires nije dio, niti je glavni grad Provincije Buenos Aires, već autonomni federalni distrikt. Veliki Buenos Aires (Gran Buenos Aires, GBA) četvrta je najveća konurbacija u Latinskoj Americi, s oko 13 milijuna stanovnika. Smatra se najbogatijim gradom Južne Amerike i južne hemisfere, i "Alfa svjetskim gradom", prema popisu istraživačke grupe GaWC, univerziteta u Loughboroughu (UK) iz 2008.
Nakon unutrašnjih sukoba u 19 veku, Buenos Aires je 1880. izdvojen iz provincije Buenos Aires, a njegove granice su proširene radi priključenja bivših gradova Belgrano i Flores, koji su sada četvrti Buenos Airesa. U Skladu s ustavnim reformama iz 1994, grad je postao autonomno područje, te službeni naziv glasi Ciudad Autónoma de Buenos Aires.
Ubraja se među najljepše gradove svijeta s arhitekturom koja kombinira utjecaje Madrida, Pariza i Barcelone (neo-barok, eklekticizam, francuski neoklasicizam, Art Nouveau) s geometrijski zacrtanim planom ulica i trgova ukrašenim spomenicima, te prostranim zelenim površinama.
Etimologija
Grad je nazvan po svetilištu Nostra Signora di Bonaria (špa. Nuestra Señora del Buen Aire) u Cagliariju na Sardiniji. Svetilište, prvi primjer gotičko-katalonske arhitekture na Sardiniji, uzdiže se na brdu Colle di Bonaria, (tada nazivanom Bonarye, - "dobar zrak") gdje je kralj Alfonso IV. Aragonski izgradio utvđeni dvorac.
Kada su 1324. Aragonci osvojili Cagliari, svoje glavno sjedište postavili su na brdu iznad grada. Brdo je bilo poznato kao Buen Ayre ("Bonaria" na lokalnom jeziku), jer je bilo pošteđeno neugodnog mirisa iz starog grada. Za vrijeme opsade Cagliarija, Aragonci su na brdu izgradili svetilište Svete Marije. 1335, kralj Alfons IV od Aragone, poklonio je crkvu redu Mercedarijevaca, koji su izgradili opatiju koja postoji i danas. Španjolski pomorci, posebno iz Andaluzije, poštovali su kip Svete Marije koji je izvučen iz mora i postavljen u svetilištu nakon što je navodno pomogao smiriti nevrijeme u Sredozemlju.
1536, španjolski pomorac Pedro de Mendoza izgradio jetvrđavu i luku u današnjoj četvrti San Telmo, i nazvao ih Santa María del Buen Aire. Naziv je odabrao kapelan ekspedicije, posvećenik Djevice s Bonarie. Mendozino naselje ubrzo je napadnuto od urođenika, te je napušteno 1541. Juan de Garay, koji je utvrđenje obnovio 1580, sačuvao je izvorno ime, nazvavši ga Ciudad de la Santísima Trinidad y Puerto de Santa María del Buen Aire. Kraći naziv "Buenos Aires" postao je uobičajen tijekom 17. veka.
Građani Buenos Airesa nazivaju se "portenos" ("ljudi iz luke"), što ističe važnost luke u razvoju grada i nacije. Od federalizacije grada 1880, Buenos Aires uključuje i bivše gradove Belgrano i Flores, te je odvojen od provincije Buenos Aires. Građani provincije nazivaju se "bonaerenses".
Od reforme ustava 1994, službeni naziv grada glasi Ciudad Autónoma de Buenos Aires (Autonomni grad Buenos Aires). Prije promjene naziva bio je često korišten i naziv Capital Federal (Savezni glavni grad). Ponekad se koriste i kratice ''Bs. As. i Baires'', prva u pisanim tekstovima a druga u svakodnevnom govoru. Od nadimaka ističu se La Reina del Plata ("Kraljica Plate") radi svoje pozicije u estuariju La Plate i također kao najveći grad u području, i "Pariz juga", što je aluzija na europski utjecaj.
Prvo naselje
thumb|180px|Prvo naselje 1536. Pomorac Juan Díaz de Solís, ploveći u ime Španjolske, bio je 1516. prvi Europljanin koji je dosegao Río de la Plata, ali njegova ekspedicija bila je prekinuta kada je ubijen u napadu plemena Charrua u današnjem Urugvaju.
Grad je prvi puta ustanovila kao Ciudad de Nuestra Senora Santa María del Buen Ayre, 2.2. 1536. (prema nekim izvorima 3.2. 1536.) španjolska ekspedicija koju je predvodio Pedro de Mendoza. Grad, koji je osnovao Mendoza vjerojatno je bio lociran u današnjoj četvrti San Telmo, južno od centra grada. Navodno, osnivačima nije bio cilj ustanoviti grad već samo stratešku utvrdu radi obrane regije.
Napadi domorodačkih naroda, ali i nedostaci hrane, bolesti i unutrašnji sukobi primorali su naseljenike na povlačenje, te je naselje 1541. napušteno, a stanovništvo preseljeno u Asuncion. Drugo (i trajno) naselje osnovao je 1580. Juan de Garay, koji je stigao plovidbom niz rijeku Parana iz Asunciona (danas glavni grad Paragvaja). Naselje je nazvao "Santísima Trinidad" a luku "Puerto de Santa María de los Buenos Aires."
Faradayev kavez
mini|300px|Animacija prikaza djelovanja Faradayevog kaveza mini|desno|300px|Video prikaz Faradayev kavez predstavlja zaštitu od električnog polja. Sastoji se od metalne mreže, odnosno kaveza unutar kojeg se nalazi električna oprema koja se na taj način štiti od djelovanja električnog polja. Faradayevim kavezom smatra se i oprema koja služi u građevinarstvu za zaštitu objekata od udara groma - gromobran. Ime je dobio prema britanskom znanstveniku Michaelu Faradayu.
Buenos Aires
Kolonijalna istorija
thumb|thumb|180px|Utvrda Buenos Aires, oko 1853. Tijekom prva dva veka nakon ponovnog osnivanja grada, Buenos Aires egzistirao je u vrlo skromnim uvjetima, te je od svojih najranijih dana, ovisio o trgovini. Biskupija je osnovana 1620. godine. Većinu 17. i 18. veka, Španjolci su radi skupljanja poreza, svu trgovinu s Europom usmjeravali kroz Limu, što je znatno frustriralo trgovce u Buenos Airesu i razvilo industriju krijumčarenja. Ta situacija usadila je duboku mržnju portenosa prema španjolskim vlastima.
Faradayev kavez
Učinci unutar kaveza
Faradayev kavez ima sljedeće efekte::
Buenos Aires
Nezavisnost
thumb|thumb|180px|1854: Ozakonjenje ustava Buenos Airesa - od 1820. do 1880, Buenos Aires je bio de facto država u državi Za vrijeme britanskih invazija La Plate, Buenos Aires je napadnut 1806. i 1807, ali oba ih je puta odbila lokalna milicija. Konačno, 25.5., 1810. dok je Španjolska bila zauzeta ratom za neovisnost i nakon tjedna većinom mirnih prosvjeda, kreolski građani Buenos Airesa uspješno su oborili s vlasti španjolskog potkralja i uspostavili privremenu vladu, dok je 1816. službeno proglašena nezavisnost Ujedinjenih provincija Južne Amerike, kasnije Ujedinjenih provincija Río de la Plate, koje su se 1830. razdvojile na Argentinu i Urugvaj, a sjeverni su dijelovi su pripali Boliviji.
Istorijski, Buenos Aires je bio glavni argentinski centar liberalizma i ideja o slobodnom tržištu, dok su mnoge provincije, posebno na sjeverozapadu, zagovarale konzervativniji katolički pristup političkim i društvenim pitanjima. Većina unutarnjih tenzija u argentinskoj povijesti, započevši s centralističko-federalističkim konfliktima 19. veka, može se pripisati tim suprostavljenim pogledima. Ubrzo nakon revolucije 25. maja, Buenos Aires poslao je vojne predstavnike u provincije s namjerom stjecanja njihovog priznanja. Mnoge od tih misija završile su nasilnim sukobima, što je pojačalo tenzije između glavnog grada i provincija.
U 19. veku grad je dvaput bio u pomorskoj blokadi; Od strane Francuza između 1838. i 1840, i kasnije od zajedničke anglo-francuske ekspedicije od 1845. do 1848. Obje blokade su kao rezultat imale da je Buenos Aires prihvatio ultimatime velikih sila.
Suvremena povijest
Većinu 19. veka politički status grada bio je osjetljiva tema. Već je bio glavni grad Provincije Buenos Aires, te je između 1853. i 1860. bio i glavnim gradom otcijepljene Države Buenos Aires. Predmet je više puta bio uzrok vojnih sukoba do 1880, kada je stvar izglađena federalizacijom grada, a grad postao sjedištem vlade s gradonačelnikom kojega postavlja predsjednik. Casa Rosada, postala je sjedištem predsjednika Argentine. Kao dodatak bogatstvu kojeg je stvarala plodna pampa, izgradnja željeznica u drugoj polovici 19. veka povećala je ekonomsku moć Buenos Airesa. Od kraja 19. veka do prvog svjetskog rata Buenos Aires doživljava svoj najveći razvoj, te postaje multikulturalnim gradom koji se uspoređivao s najznačajnijim svjetskim prijestolnicama. U to doba su izgrađene glavne gradske avenije i tada najviše zgrade u Južnoj Americi, prvi sustav podzemne željeznice (1913.), Palača Nacionalnog Kongresa, predsjednička palača Casa Rosada, nova luka i kazalište Teatro Colón, koji je postao jedna od vrhunskih svjetskih opernih institucija.
thumb|thumb|180px|Marš za ustav i slobodu, 19.9., 1945. Do 1920-ih Buenos Aires bio je omiljena destinacija imigranata iz Europe, posebno iz Španjolske i Italije, kao i iz argentinskih provincija i susjednih država. Divlja naselja takozvane vile siromaštva (villas miseria) počela su rasti u okolici gradskih industrijskih zona, što je dovelo do značajnih socijalnih problema u oštrom kontrastu s imidžom Argentine kao bogate zemlje. Drugi nagli razvoj izgradnje od 1945. do 1980, promijenio je izgled centra i većine grada. Također, Buenos Aires je bio kolijevka Peronizma, političkog pokreta nazvanog po argentinskom predsjedniku Juanu Peronu. Tvornički radnici iz industrijskih zona velikog Buenos Airesa bili su glavna podrška peronizmu, te je Plaza de Mayo postala mjesto demonstracija i mnogih političkih skupova. 16.6., 1955, odvojena frakcija ratne mornarice bombardirala je područje oko Plaza de Mayo, s 364 poginulih među civilima. To je bio jedini put da je grad napadnut iz zraka, te je događaj pratio vojni ustanak koji je tri mjeseca kasnije zbacio predsjednika Perona (Revolucion Libertadora).
thumb|thumb|180px|Avenija Corrientes 1950-ih 1970-ih, grad je bio pozornica borbi između lijevih revolucionarnih pokreta (Montoneros, E.R.P. i F.A.R.) i desne paravojne grupe Alianza Anticomunista Argentina (AAA), podržavane od Isabel Peron, koja je postala predsjednica Argentine nakon smrti Juana Peróna 1974.
Vojni udar 1976, kojeg je predvodio general Jorge Rafael Videla, samo je pojačao taj konflikt; posljedica Prljavog rata koji je slijedio bilo je 30,000 otetih i ubijenih građana za vrijeme vojne hunte (desaparecidos).
Diktatura, službeno nazvana  Proceso de Reorganización Nacional (Plan nacionalne reorganizacije) također je započela planove za izgradnju mreže autocesta s namjerom ublažavanja akutnih gradskih gužvi. Premda je plan predviđao osam autocesta, izgrađene su samo tri, što je često zahtjevalo rušenje stambenih zona radi nametljivo podignutih cesta koje do danas nagrđuju nekada ugodne četvrti.
Nakon povratak demokracije ranih 1980-ih, za vrijeme mandata predsjednika Raoula Alfonsina kongresu je preložen projekt preseljenja glavnog grada Argentine iz Buenos Airesa u gradove Viedma, Carmen de Patagones i Guardia Mitre. Izglasan u zastupničkom domu, prijedlog nije prošao u senatu.
Nakon dogovora 1993. (Pacto de Olivos), ustav Argentine dopunjen je amandmanom koji Buenos Airesu daje autonomiju i ukida pravo predsjednika republike da postavlja gradonačelnika (kao što je bio slučaj od 1880.). 30.6., 1996, nakon reforme argentinskog ustava, u gradu su provedeni prvi izbori za gradonačelnika prema novim zakonskim odredbama, s naslovom gradonačelnika službeno promijenjenim u "šef vlade". Pobjednik je bio Fernando de la Rua, koji će 1999. postati predsjednik Argentine. Nasljednik De la Rúe, Aníbal Ibarra, pobijedio je na izborima za gradonačelnika u dva navrata, ali bio je smijenjen 2006. Jorge Telerman, koji je bio vršitelj dužnosti gradonačelnika, postavljen je za gradonačelnika do izbora 2007, kada je nakon drugog kruga Mauricio Macri pobijedio Daniela Filmusa, te preuzeo dužnost 9.12., 2007.
Geografija
thumb|thumb|180px|Satelitska snimka [[La Plata (estuarij)|Río de la Plate]] thumb|left|thumb|161px|Nemačka karta Buenos Airesa iz 1888. Buenos Aires leži na južnim obalama estuarija Río de la Plata, te granice samoga grada određuju na istoku i sjeveroistoku Río de la Plata, na jugu i jugoistoku rijeka Riachuelo, i sjeverozapadu, zapadu i jugozapadu Avenija General Paz. U zaleđu grada prostrane su ravnice u kojima su razvijeni poljoprivreda i stočarstvo.
Grad leži na nekadašnjoj pampi, osim nekih područja kao Ekološki rezervat Buenos Airesa (Reserva Ecológica de Buenos Aires), sportski grad nogometnog kluba Boca Juniors, aerodrom Jorge Newbery, četvrt Puerto Madero i sama glavna luka, koja su izgrađena na isušenim zemljištima duž obale Ria de la Plate.
Regija je nekada bila presječena s više riječnih rukavaca i laguna, od kojih su neki ponovo ispunjeni, a drugi usmjereni u cijevi. Među naznačajnijim rukavima su Maldonado, Vega, Medrano, Cildanez i White. 1908. mnogi su rukavci kanalizirani i izravnani, jer su poplave stvarale štetu gradskoj infrastrukturi. Počevši od 1919., većina rukavaca je zatvorena. Maldonado je zatvoren u cijevi 1954., te trenutno teče ispod avenije Juan B. Justo.
Klima
Grad ima vlažnu suptropsku klimu ("Cfa" prema Köppenovoj klasifikaciji). Prosječna godišnja temperatura je 17.6 °C, dok je prosječna godišnja količina padalina 1,147 mm. Kiša se može očekivati u bilo koje doba godine.
Buenos Aires ima povoljniju klimu nego ostatak Argentine, najniža ikada zabilježena temperatura u središnjem Buenos Airesu (Observatorio Central de Buenos Aires) bila je -5.4 °C, 9.7. 1918., dok je najviša bila 43.3 °C, 29.1. 1957. Poslijednji puta snijeg je padao 9.7. 2007, kada je utjecaj velikog vala hladnoće doveo do najgore zime u Argentini u posljednih 30 godina. Tadašnje snježno nevrijeme bilo je prvi jači snijeg u gradu nakon 1918.
Gradski pejzaž
thumb|center|thumb|590px|Panorama Buenos Airesa sa Rio de la Plata
Arhitektura
Glavni članak: Arhitektura Argentine thumb|thumb|180px|Palacio Barolo, jedna od najprepoznatljivijih građevina u Buenos Airesu Na arhitekturu Buenos Airesa utječu razni stilovi iz mnogih nacionalnih kultura imigranata, što stvara naglašeni eklekticizam kroz više izraza; od akademizma ili Art Decoa, preko Art Nouveau, neo-gotike, neo-baroka, do suvremenih staklenih nebodera, ili autohtonih stilova kao raznobojna četvrt Boca, što stvara jedinstvenu i vrlo individualiziranu, najčešće bogato ornamentiziranu arhitekturu s elementima koji podsjećaju na više metropola; u prvom redu na Barcelonu, Pariz i Madrid.
Talijanski i francuski utjecaji pojačali su se nakon argentinske deklaracije nezavisnosti početkom 19. veka, premda je akademski stil opstao do prvih desetljeća 20. stoljeća. Europski utjecaji odražavaju se u više zgrada u Buenos Airesu kao Iglesia Santa Felicitas Ernesta Bungea; ili Palača pravde, Nacionalni kongres i Teatro Colón, radovi Vittoria Meana.
Arhitektura druge polovice 20. veka nastavila je s reprodukcijama francuskih neoklasičnih modela, kao sjedište Banco de la Nacion Argentina, rad Alejandra Bustilla, i Museo Hispanoamericano de Buenos Aires Martína Noela. Međutim, od 1930-ih utjecaj Le Corbusiera i europskog racionalizma konsolidirao je grupu mladih arhitekata s Univeziteta Tucumán, među kojima se ističe Amancio Williams. Izgradnja nebodera u Buenos Airesu napredovala je do 1950-ih, s zgradom Kavanaugh kao istaknutim primjerom. Novije suvremene visoko-tehnološke zgrade argentinskih arhitekata s prelaza iz 20. u 21. veku uključuju Le Parc Tower Marija Álvareza, Torre Fortabat Sáncheza Elíe i Repsol-YPF Tower Césara Pellija.
Četvrti
Glavni članak: Barriji u Buenos Airesu
thumb|thumb|180px|Neboderi u Belgranu thumb|thumb|180px|La Boca thumb|thumb|180px|Puerto Madero thumb|thumb|180px|Retiro thumb|thumb|180px|San Telmo, Plaza Dorrego
Grad je iz administrativnih razloga podijeljen na 48 barija, ili četvrti. Podjela se izvorno temeljila na katoličkim župama, ali je od 1940-ih prošla kroz niz promjena. Novija shema podijelila je grad na 15 općina (comunas). Važnije četvrti uključuju:
Znamenitosti
thumb|thumb|180px|Cabildo thumb|thumb|180px|Casa Rosada thumb|thumb|180px|Palača Nacionalnog Kongresa, u pozadini [[Auguste Rodin|Rodinovog Mislioca]] thumb|thumb|180px|Obelisk, Avenija 9. de Julio
Ulice i trgovi
thumb|thumb|180px|Avenida Alvear thumb|thumb|180px|Avenida Corrientes thumb|thumb|180px|Avenida de Mayo thumb|thumb|180px|Calle Florida thumb|thumb|180px|Avenida 9 de Julio thumb|thumb|180px|Plaza de Mayo
Parkovi
Parkovi u Buenos Airesu većinom su djelo francuskog pejzažnog arhitekta Charlesa Thaysa (1849. – 1934.), koji je bio dugogodišnji upravitelj parkova i šetališta u Buenos Airesu. thumb|thumb|180px|Jezero ružinih vrtova, u Parque Tres de Febrero thumb|thumb|180px|Meteorološki stup u botaničkom vrtu
Kultura
thumb|thumb|180px|Nacionalni simfonijski orkestar thumb|thumb|180px|Knjižara El Ateneo Buenos Aires je značajan kulturni centar s mnogim kazalištima, muzejima, bibliotekama i kulturnim institucijama. Avenida Corrientes, gdje se početkom i sredinom 20. veka razvio tango, arterija je s nekim od najznačajnijih teatara. Mnoga kazališta pod direktnom su upravom grada, između ostalih, Teatro Colón, Teatro General San Martín, Teatro Alvear, Teatro Regio, Teatro Sarmiento i Teatro de la Ribera. Značajne kulturne institucije su i Teatro Nacional Cervantes, Centro Cultural Recoleta, Centro Cultural General San Martín, Teatro Maipo i veliki broj nezavisnih kazališta po cijelom gradu.
Gradska vlada upravlja s deset muzeja posvećenih raznim temama, od umjetnosti (Muzej lijepih umjestnosti Eduardo Sívori ) preko povijesti (Povijesni muzej Buenos Airesa Cornelio de Saavedra), do filma (Muzej filma Pablo Ducros Hicken ). Također, postoje mnogi muzeji pod državnom upravom (kao muzej Case Rosade) i fundacije (Muzej latinskoameričke umjetnosti u Buenos Airesu, MALBA).
Osim mnogih biblioteka pod upravom raznih državnih institucija, kao čuvena Nacionalna Biblioteka, grad upravlja također i sa 26 javnih biblioteka s 300,000 svezaka.
Paranthropus aethiopicus
Paranthropus aethiopicus ili Australopithecus aethiopicus izumrla je vrsta hominida, jednog od robusnih australopitecina.
Buenos Aires
Kultura
Buenos Aires je najveći izdavački centar u zemlji, s najznačajnijim izdavačkim kućama i najtiražnijim dnevnim listovima (Clarín, La Prensa, La Nación) i časopisima. Izdavačka industrija jedna je od najkonkurentijih u regiji. U gradu djeluju i stotine knjižara, posebno u Avenijama Mayo, Corrientes, Callao i 9 de Julio.
Značajna je tradicija karnevala koji godišnje okuplja 10,000 ljudi u 103 murge (ulična kazališta, tj. karnevalske grupe) i više od 800,000 posjetitelja.
Jezik
Poznat kao Rioplatense Španjolski, španjolski jezik iz Buenos Airesa (također i iz drugih gradova kao Rosario u Santa Fe i Montevideo, u Urugvaju), pod snažnim je utjecajem španjolskih dijalekata iz Andaluzije i Murcie. Fonetička studija Laboratorija za osjetilna istraživanja Nacionalnog znanstveno tehničkog istraživačkog savjeta (Consejo Nacional de Investigaciones Científicas y Técnicas, CONICET) i Univerziteta u Torontu pokazala je da je prozodija portena bliža Napuljskom jeziku iz Italije od bilo kojeg drugog jezika.
Paranthropus aethiopicus
Historija
Prvi otkriveni primjerak vrste Australopithecus aethiopicus poznat je pod nazivom Omo 18. Taj primjerak, koji je također poznat i kao Paraustralopithecus aethiopicus, otkrili su francuski arheolozi Camille Arambourg i Yves Coppens na jugu Etiopije 1967. godine. Omo 18 predstavlja prethodnika KNM-WT 17000, kojeg je otkrio Alan Walker. Walkerof primjerak pronađen u Zapadnom jezeru Turkana (Kenija) 1985. godine, koji je poznat kao "Crna lubanja" zbog tamnog obojenja izazvanog visokom razinom mangana, jedan je od najranijih primjeraka robusnih pliocenskih hominida. Ključna osobina jedinke Omo 18 je da ima čeljust u obliku slova V, za razliku od ostalih primjeraka Australopithecusa. Mada je Omo 18 bio prva otkrivena lubanja te vrste, mnogi paleoantropolozi ignorirali su to otkriće na osnovu toga da je sličan jednoj drugoj vrsti australopitecina. Nakon što je otkriven KNM-WT 17000 došlo je i do obnavljanja interesovanja za primjerak Omo 18.
Buenos Aires
Jezik
Mnogi španjolski imigranti bili su iz Galicije, te se Španjolci još uvijek u Argentini nazivaju gallegos (Galisijci). Galicijski jezik, kulinarstvo i kultura imali su značajno mjesto u gradu većinu 20. veka. Jidiš je do 1960-ih bio uobičajen u Buenos Airesu, posebno u četvrtima Balvanera i Villa Crespo. Korejski i Kineski jezik postali su značajni od 1970-ih. Većina novih imigranata brzo je naučila Španjolski i asimilirala se u život grada.
Sleng Lunfardo formirao se među zatvorenicima, te se s vremenom raširio na sve portenose. Lunfardo koristi riječi talijanskih dijalekata, Brazilskog portugalskog, afričkih i karipskih jezika, te čak i engleskog, a upotrebljava i komične osobine kao zamjena slogova u riječi (vesre). Danas, Lunfardo se najčešće sreće u tekstovima tanga; sleng mlađih generacija nije ga prihvatio.
Limenka
Limenka, koja se također naziva i konzerva, je hermetički zatvorena posuda koja služi za uskladištenje, čuvanje i prenošenje robe. Pravi se od tankog lima i zahtjeva rezanje ili sječenje ovog lima da bi se otvorila. Limenke ili konzerve mogu biti različitog sadržaja, ali u najvećem broju slučajeva koriste se za čuvanje i održavanje hrane procesom konzervacije.
Paranthropus aethiopicus
Opis
Starost lubanje ustvrđena je na 2,5 miliona godina, što znači da je starija od kasnijih formi robusnih australopitecina. Antropolozi predlažu da je P. aethiopicus živio prije između 2,7 i 2,5 miliona godina. Osobine su prilično primitivne i mnoge od njih su zajedničke sa vrstom Australopithecus afarensis; stoga je vjerovatno da je P. aethiopicus bio direktan potomak. Lice mu je imalo jednako istaknutu čeljust kao i kod A. afarensisa, a mozak mu je također bio dosta malen, sa zapreminom od 410 cc.
Francuski paleontolozi su 1967. prvi put predložili da nepotpuna donja čeljust bez zuba (Omo 18) pronađena u Etiopiji pripada vrsti P. aethiopicus. Pronađeni su donja čeljust i djelići zuba. P. aethiopicus imao je velik sagitalni greben i obraznu kost koji su predstavljali prilagodbe žvakanju tvrdih materijala (slično kao lubanje gorila). Malo se toga zna o toj vrsti budući da najbolji tragovi dolaze od "Crne lubanje" i čeljusti. Nema dovoljno materijala da bi se ustvrdila njihova visina, ali moguće je da su bili visine Australopithecusa afarensisa.
Paranthropus aethiopicus se smatra megadontnim arhajskim homininom; pojam megadont odnosi se na ogromne krune njegovih kutnjaka i pretkutnjaka. Prvobitno otkriće bila je donja čeljust odrasle jedinke, bez zuba, iz formacije Shungura u regiji Omo u Etiopiji 1967. godine (Omo 18.18). Slojevi pepela iznad i ispod fosila stari su između 2,3 i 2,5 miliona godina. Postoji samo jedna većinski potpuna lubanja tog hominina, pa je teško donijeti zaključke o njegovim fizičkim osobinama. Međutim, može se reći da je dostupna lubanja slična onoj vrste P. boisei, iako su sjekutići veći, čeljust izbačenija, a osnova lubanje manje savijena.
Debate o klasifikaciji
Svi antropolozi se ne slažu da je P. aethiopicus evoluirao i u Paranthropus boisei i Paranthropus robustus, budući da mu je lubanja sličnija onoj od A. afarensisa. Jedan trag koji čini P. aethiopicusa mogućim pretkom i P. boisei i P. robustus je slična veličina čeljusti. Poznato je da je P. aethiopicus živio u mješovitim savanskim i šumskim staništima. Neophodno je još dokaza kako bi se tačno opisala fiziologija P. aethiopicusa. Neobični primitivni oblik "Crne lubanje" pruža dokaze o tome da su P. aethiopicus i ostali australopitecini na evolutivnoj grani drveta hominida, koja se odvojila od linije roda Homo/ljudske linije.
Neki naučnici ne slažu se sa klasifikacijom "Crne lubanje" kao ostatka vrste A. afarensis. Oni tvrde da činjenica da su hominidi kojima crna lubanja pripada živjeli u isto vrijeme kao i A. afarensis nije dovoljan dokaz da ih se grupiše u jednu vrstu. Nije postignut jasan koncenzus u naučnoj zajednici po pitanju trenutne pozicije "Crne lubanje" na evolutivnom drvetu hominida, pri čemu jedni predlažu da ona predstavlja vezu između P. africanus i P. boisei, dok drugi smatraju da su P. africanus i KNM WT-17000 na odvojenim granama evolutivnog stabla hominida, a da je P. africanus na onoj grani od koje su potekli moderni ljudi.
Citirani radovi
http://www.jstor.org/stable/2898213?seq=1&Search=yes&searchText=aethiopicus&searchText=paranthropus&list=hide&searchUri=%2Faction%2FdoBasicSearch%3FQuery%3Dparanthropus%2Baethiopicus%26gw%3Djtx%26acc%3Don%26prq%3DAustralopithecus%2Baethiopicus%26Search%3DSearch%26hp%3D25%26wc%3Don&prevSearch=&item=13&ttl=29&returnArticleService=showFullText&resultsServiceName=null
Limenka
Moderna limenka predstavlja razradu starog pronalaska Francuza Nicolasa Apperta (1749. – 1841.) s početka 19. vijeka. Patentirao ju je Englez Peter Durand 1810. godine. Zahvaljujući razvoju masovne industrijske proizvodnje, limenka je krajem 19. vijeka postala potrošački standard, pretežno u industrijski razvijenim zemljama, ali široko poznata i u drugim krajevima svijeta. Otvarač za konzerve izumljen je tek nakon 48 godina postojanja konzervi.
Buenos Aires
Glazba
Glavni članak: Tango
Kruno Kolombatović
Kruno Kolombatović, prvi predsjednik Hajduka koji je na ovoj dužnosti od njegovog osnutka 1911. pa do 1912. godine. Kruno je učestvovao i u prvoj Hajdukovoj trening utakmici koju je odigrala A momčad, u kojoj je on bio, protiv B momčadi. A-momčad igrala je u bijelo-plavom dresu a B-momčad u dresovima čije su majice bile na rige. I dresovi i balun poslao je iz Praga Fabjan Kaliterna, jedan od četvorice (ili petorice) osnivača Bile momčadi.
Buenos Aires
Glazba
Vidi još: Povijest Tanga thumb|thumb|150px|Plesači tanga Buenos Aires, jedno je od najznačajnijih središta latinskoameričke glazbe, te je u svijetu najpoznatiji po tangu, plesu i glazbi stvorenim u bordelima kvartova Junín y Lavalle i Arrabales. Naglašeno erotični, strastveno-senzualni tango, radi svojih pokreta nije smatran pristojnim plesom dok nije 1920-ih prihvaćen u pariškom visokom društvu, te kasnije i posvuda po svijetu.
Tango se sastoji od mnoštva stilova koji su se razvili u različitim regijama i epohama Argentine i Urugvaja. Izvodi se u dvočetvrtinskom taktu, s naglaskom na prvom i trećem udarcu, te se većinom pleše otvorenog zagrljaja, gdje se plesač koji vodi s plesačem koji prati spaja na dužini ruku, ili u zatvorenom zagrljaju, gdje se vodeći i prateći spajaju na grudima.
Rani tango bio je poznat kao tango criollo, ili jednostavno tango. Danas postoje mnogi plesni stilovi tanga, uključujući Argentinski tango, Urugvajski tango, tango za plesne dvorane (američki i međunarodni stilovi), Finski tango i starinski tangoi. Među najznačajnijim skladateljima i izvođačima tango glazbe ističu se čuveni Carlos Gardel, orkestri Anibal Troilo, Mariano Mores i Osvaldo Pugliese, kao i veliki tekstopisci Enrique Santos Discepolo i Homero Manzi. U drugoj polovici 20. veka pojavili su se novi trendovi u tangu, nazvani Nuevo tango ili Tango nuevo, koji su tradicioinalni argentinski tango spajali s elementima jazza i klasične glazbe. Najznačajniji predstavnik Nuevo tanga bio je Ástor Piazzolla, koji je u tango uveo nove instrumente, kao saksofon i električnu gitaru. Krajem 20. veka novi uzlet tangu je donio spoj s elektronskom glazbom, te su se pojavile nove grupe u Argentini i drugdje u svijetu, kao Bajofondo Tango Club, Tanghetto i Gotan Project.
Kruno Kolombatović
Ova trening-utakmica završila je pobjedkom A-momčadi sa rezultatom 13:2. Za A-momčad uz njega igrali su i Joseph Buchberger, Petar Bonetti, Josip Namar, Mario Righi, Ermenegild Rosseg, Vilibald Zuppa, Antun Righi, Stipe Sisgoreo, Ivan Tudor (koji je potpalio staru Hajdukovu baraku kako bi došli do novca od osiguranja) i Šime Raunig.
Za B-momčad nastupili su Marko Margetić, Pavo Mardešić, Paško Fabris, Božo Nedoklan, Josip Cotić, Lucijan Stella, Luka Fakač, Ante Mardešić, Fabjan Lukas, Paško Sisgoreo i Krunoslav Bonačić.
Krunu Kolombatoviću ovo je bila jedina utakmica koju je odigrao. Prva javna utakmica koju su Bili odigrali protiv nekog drugog kluba odigrala se 11. lipnja 1911. protiv Calcia, a Hajduk ju je dobio s rezultatom 9:0.
Buenos Aires
Film
''Glavni članak: Argentinska kinematografija
Film se u Buenos Airesu prvi puta pojavio 1896. Grad je bio središte argentinske filmske industrije tijekom više od 100 godina od kada je 1897. francuski snimatelj Eugene Py snimio pionirski film La Bandera Argentina. Više od 2,000 filmova snimljeno je u Buenos Airesu, od kojih mnogi s imenom grada u naslovu filma, kao: He nacido en Buenos Aires (1959.), Buenas noches, Buenos Aires (1964.) i Buenos Aires a la vista (1950.). Kultura tango glazbe uključena je u mnoge filmove snimljene u gradu, posebno nakon 1930-ih. U mnogim filmovima nastupali su izvođači tanga kao Hugo del Carril, Tita Merello, Carlos Gardel i Edmundo Rivero.
Turizam
thumb|thumb|180px|Čuveni Cafe Tortoni thumb|thumb|180px|Tango na Plaza Dorrego, u San Telmu Prema Svjetskom savjetu za turizam i putovanja (World Travel & Tourism Council), turizam je u Buenos Airesu u porastu, te je u pregledu vodećeg turističko-putničkog magazina Travel + Leisure 2008, izglasan kao druga najpoželjnija svjetska destinacija nakon Bangkoka u Tajlandu. Također, čitatelji magazina Condé Nast Traveler smatraju Buenos Aires najboljom turističkom destinacijom u Americi, dok ga urednici publikacije Travel Weekly smatraju jednom od najboljih destinacija u Latinskoj Americi. Široka ponuda događaja i festivala međunarodnog renomea, čine Buenos Aires gradom kulturnog turizma. Turistička ekspanzija omogućila je u gradu intenzivnu aktivnost u izvozu usluga, stvaranju novih radnih mjesta, ekspanziju hotelske i gastronomske industrije i drugih djelatnosti vezanih uz turizam. U skladu s time, novi Međunarodni Tango festival i Turistički sajam Latinske Amerike, dio su tog uzleta. Prema statistikama ureda za turizam Buenos Airesa (Ente Turismo de la Ciudad de Buenos Aires), juna-lipnja 2008, najveći broj inozemnih posjetitelja bio je iz susjednih zemalja, dok su Europljani bili na drugom mjestu. Brojni su i domaći gosti, najčešće iz središnjih provincija.
Grad raspolaže s preko 200 hotela, s jednom do pet zvjezdica, s ukupno 36,000 ležajeva. 57 hotela smješteno je u centru grada, u blizini najznačajnijih znamentitosti. Također, u gradu je registrirano oko 300 hostela, bed & breakfasts i drugih ne-hotelskih smještaja. Neki od hotela ističu se povijesno i arhitektonski, kao bivši Chacabuco Mansion, koji je bio smješten u palači Drabble, izgrađenoj 1893. u akademskom stilu, Hotel Chile, jedan od najboljih primjera Art Nouveau u Buenos Airesu, izgrađen 1907. prema projektu arhitekta Louisa Duboisa, i također Hotel Castelar (bivši Hotel Excelsior), otvoren 1928.
U skladu sa statistikom Turističkog ureda Buenos Airesa (Ente Turismo), baziranom na međunarodnom istraživanju turizma (ETI, Encuesta Internacional de Turismo), godišnji broj stranih posjetitelja 2007. je premašio 2,300,000, tj, 9% više u odnosu na 2006, dok je prihod od turizma 2007. bio preko 2 milijarde američkih dolara, više od 15% više nego prethodne godine. Procjenjuje se da turizam u Buenos Airesu za period 2004. - 2008. bilježi rast od 57.9%, a prihod od turizma 81.5%. Tijekom 2007, u gradu je održano 458 nacionalnih i međunarodnih kongresa i konvencija, i 151 izložba.
Sport
thumb|left|thumb|180px|Stadion Alberto J. Armando (La Bombonera) tima Boca Juniors Premda su argentinci uspješni u raznim sportovima, nogomet je apsolutno dominantan. U Buenos Airesu djeluju 24 profesionalna nogometna tima, od kojih su mnogi prvoligaši. Najznačajniji su veliki rivali Boca Juniors i River Plate, dok su ostali važniji timovi San Lorenzo de Almagro, Vélez Sársfield, Argentinos Juniors i Huracán. U Buenos Airesu 1951. održane su prve Pan Američke Igre, Svjetsko prvenstvo u košarci 1950. i 1990., Svjetsko prvenstvo u odbojci 2002, i finale Svjetskog prvenstva u nogometu 1978. U četvrti Villa Riachuelo, krajnjem jugu gradskog područja, nalazi se automobilistička staza Autódromo Juan y Oscar Alfredo Gálvez, gdje je od 1953. do 1998. održano 20 Velikih nagrada Argentine, u sklopu svjetskog prvenstva Formule 1. 2009. (tada prvi puta održanog izvan Afrike) i 2010, u Buenos Airesu je bio start i cilj Relija Dakar. Niz uspješnih tenisača (Guillermo Vilas, Jose Luis Clerc, Guillermo Coria, Gaston Gaudio, David Nalbandian) i teniski ATP turnir (Abierto de Buenos Aires), koji se u Buenos Airesu održava od 1968, tenis čine jednim od popularnijih sportova. U Argentini vrlo su popularni konjički sportovi: konjske utrke na hipodromu Argentino de Palermo, polo na Campo Argentino de Polo, i pato, kombinacija pola i košarke koji je proglašen 1953. nacionalnim sportom. Ostali popularni sportovi su golf, košarka, rugby i hokej na travi.
Ekonomija
Buenos Aires je financijsko, industrijsko, trgovačko i kulturno središte Argentine. Luka Buenos Airesa jedna je od najprometnijih u Južnoj Americi; plovne rijeke od Rio de la Plate povezuju luku sa sjeveroistokom Argentine, Brazilom, Urugvajom, i Paragvajom, što ju čini distibucijskim središtem za veliko područje jugoistočne regije kontinenta.
Ekonomija u samome gradu, prema Gross Geographic Product (prilagođeno na kupovnu moć) iznosila je 84.7 milijardi američkih dolara (28,200 po glavi stanovnika) 2006, što je skoro četvrtina ukupne argentinske ekonomije. Metropolitanski Buenos Aires, tvori 13. najveću ekonomiju među svjetskim gradovima. Ljudski razvojni indeks Buenos Airesa od 0.923 1998, jednako je visok prema međunarodnim standardima.
thumb|thumb|180px|Tvornica ORBIS, u Villa Adelina, Provincija Buenos Aires Uslužni sektor je vrlo razvijen, s 76% udjela u gradu (prema 59% za cijelu Argentinu). Reklamna industrija igra važnu ulogu u izvozu usluga na domaćem tržištu i u inozemstvu. Međutim, najveći su sektori: financijski, poslovni i tržište nekretnina s udjelom u gradskoj ekonomiji od 31%. Financije su u Buenos Airesu posebno važne za argentinski bankarski sustav, s procijenjenom skoro polovicom nacionalnih bankovnih depozita i kredita.
Proizvodnja je međutim još vrlo značajna (16%), i koncentrirana većinom na jugu, te joj pogoduju visoka lokalna kupovna moć i obilje kvalificiranih radnika, kao i suradnja s vrlo razvijenom poljoprivredom i industrijom nedaleko samoga grada. Građevinarstvo je povijesno među najznačajnijim indikatorima stanja nacionalne ekonomije (Vidi tablicu gore), te je od 2006, izdano građevinskih dozvola za oko 3 milijuna m2 godišnje.
Zapadno od Buenos Airesa je Pampa Húmeda ("vlažna Pampa"), najplodnija poljoprivredna regija Argentine gdje se uzgajaju pšenica, soja i kukuruz, za razliku od suhe južne Pampe poznate po govedarstvu i od nedavno po proizvodnji cijenjenih vina. Meso, mlječni proizvodi, žito, duhan, vuna i koža prerađuju se ili proizvode u metropolitanskom području. Ostale su vodeće proizvodne aktivnosti automobilska industrija, naftne rafinerije, metaloprerađivačka, strojarska, tekstilna, kemijska industrija, te industrije odjeće i napitaka.
Gradski budžet, na prijedlog gradonačelnika Macrija 2009, uključuje 4.4 milijardi američkih dolara u prihodima i 4.6 milijardi u rashodima. Grad se oslanja na lokalni dohodak i poreze na kapitalnu dobit za 61% prihoda, dok savezna podjela dohotka doprinosi 11%, porezi na vlasništvo 9% i na vozila 6%. Ostali prihodi uključuju korisničke honorare, globe i pristojbe igara na sreću. Grad odvaja 26% budžeta na obrazovanje, 22% na zdravstvo, 17% za javne službe i infrastrukturu, 16% za socijalne službe i kulturu, 12% za upravne troškove i 4% za provođenje zakona. Buenos Aires održava nisku stopu zaduženosti, te servisiranje duga zahtjeva manje od 3% budžeta.
Demografija
Vidi još: Demografija Argentine
Popis stanovništva
thumb|thumb|180px|Rast stanovništva od 1740. Prema popisu stanovništva iz 2001, u gradu i 31 susjednom okrugu živjelo je 12,129,819 stanovnika, što znači da svaki treći Argentinac živi u metropolitanskom Buenos Airesu. Gustoća stanovništva u Buenos Airesu je 13,680 stanovnika na kvadratni kilometar, ali samo 2,400 na km2 u predgrađima. Rasna podjela grada je 88.9% bijelaca, 7% mestika, 2.1% azijaca i 2% crnaca.
Stanovništvo Buenos Airesa je, radi niske stope nataliteta i spore migracije prema predgrađima, od 1947. oko 3 milijuna. Okolni distrikti međutim, od tada su se povećali više nego peterostruko (na oko 10 milijuna stanovnika).
Popis 2001, prikazao je relativno stariju populaciju: s 17% stanovnika ispod 15 godina starosti, i 22% iznad 60 godina, stanovništvo Buenos Airesa ima dobnu strukturu sličnu mnogim europskim gradovima, te je starije je u odnosu na Argentince u cjelini (od koji je 28% ispod 15 godina i 14% iznad 60).
Dvije trećine gradskih stanovnika živi u stambenim zgradama i 30% u obiteljskim kućama, dok 4% živi u neprikladnim stambenim prostorima. Prema podacima o prihodima, 2007. 8.4% gradskog stanovništa živjelo je ispod stope siromaštva, ili 20.6% uključujući i metropolitansko područje. Međutim, procjene iz 2009. prikazuju da u metropolitanskom Buenos Airesu preko 4 milijuna ljudi živi u siromaštvu.
Porijeklo
Vidi još: Imigracija u Argentini