cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Analiza podataka
Stvaran zadatak istraživanja podataka jeste poluautomatska ili automatska analiza velike količine podataka kako bi se izvukli prethodno nepoznati, zanimljivi šabloni kao što su grupe zapisa podataka (analiza klastera), neobični zapisi (otkrivanje nepravilnosti) i zavisnosti (istraživanje pravilom asocijacije, istraživanje sekvencijalnih šablona). To obično uključuje korišćenje tehnika baza podataka kao što su prostorni indeksi. Ovi šabloni se onda mogu posmatrati kao vrsta kratkog pregleda ulaznih podataka i mogu se koristiti za dalju analizu ili, na primer, za mašinsko učenje i prediktivnu analitiku. Korak istraživanja podataka može, na primer, otkriti više grupa među podacima, koje se onda mogu koristiti kako bi se dobile preciznije prognoze rezultata korišćenjem sistema za podršku odlučivanju. Prikupljanje i priprema podataka, kao i tumačenje rezultata i izveštavanje, nisu deo koraka istraživanja podataka, ali kao dodatni koraci pripadaju KDD procesu.
Povezani pojmovi kopanje podataka, pecanje za podacima i njuškanje za podacima odnose se na primenu metoda istraživanja podataka da bi se uzorkovali delovi veće populacije skupova podataka koji su (ili bi mogli biti) premali da se na osnovu njih dođe do pouzdanih statističkih zaključaka o opravdanosti otkrivenih šablona. Ove metode se, ipak, mogu koristiti prilikom stvaranja novih hipoteza koje bi se koristile za testiranje na većim populacijama podataka.
Etimologija
Tokom 1960-ih, statističari i ekonomisti su koristili izraze poput pecanje podataka ili kopanje podataka koji su se odnosili na ono što su oni smatrali lošom praksom analiziranja podataka bez apriori hipoteze. Ekonomista Majkl Lovl (engl. Michael Lovell) izraz "istraživanje podataka" koristi na slično ključan način u članku objavljenom u Pregledu ekonomskih nauka (engl. Review of Economic Studies) 1983. Lovl ukazuje da se istraživanje podataka "skriva pod više različitih alijasa od "eksperimentisanje" (pozitivno) do "pecanje" ili pak "njuškanje"(negativno)."
Izraz istraživanje podataka se pojavio oko 1990. u zajednici koja se bavila bazama podataka koje rade sa bazama podataka, uglavnom sa pozitivnom konotacijom. Kratkoročno tokom 1980-ih se koristio izraz "istraživanje baza podataka"™, ali nakon što ga je HNC, kompanija iz San Dijega, zaštitila kako bi predstavila Database Mining Workstation; istraživači su se stoga okrenuli izrazu istraživanje podataka. Drugi korišćeni izrazi uključuju arheologija podataka, skupljanje informacija, otkrivanje informacija, izvlačenje znanja, itd. Gregori Pjatecki Šapiro (engl. Gregory Piatetsky-Shapiro) je osmislio izraz "otkrivanje znanja u bazama podataka" za prvu radionicu (KDD-1989) na istu temu i ovaj izraz je postao popularniji u zajednici veštačke inteligencije i mašinskog učenja. Međutim, izraz istraživanje podataka je postao popularniji u novinarskim i poslovnim zajednicama. Trenutno, izrazi istraživanje podataka i otkrivanje znanja mogu da se koriste razmenljivo.
U akademskoj zajednici, glavni forumi za istraživanje su započeti 1995. kada je Prva internacionalna konferencija o istraživanju podataka i otkrivanju znanja (KDD-95) osnovana u Montrealu pod pokrićem AAAI. Koorganizatori su bili Usama Fajad i Ramsami Uturusami. Godinu dana kasnije, 1996. Usama Fajad je osnovao Kluverov časopis koji se zvao Istraživanje Podataka i Otkrivanje Znanja (engl. Data Mining and Knowledge Discovery) kao glavni urednik. Kasnije je pokrenuo SIGKDD pretplatu na časopis SIGKDD istraživanja (engl. SIGKDD Explorations) . KDD Internacionalna konferencija je postala primarno najkvalitetnija konferencija u oblasti istraživanja podataka sa stopom prihvatanja predloga naučnih radova ispod 18%. Časopis Istraživanje podataka i otkrivanje znanja (engl. Data Mining and Knowledge Discovery) je primarni istraživački časopis u ovoj oblasti.
Istorija
Vekovima su se šabloni ručno izvlačili iz podataka. Rane metode prepoznavanja šablona u podacima uključuju Bajesovu teoremu (1700-te god.) i regresionu analizu (1800-te god.). Širenje, sveprisutnost i rastuća moć kompjuterske tehnologije je dramatično povećala prikupljanje podataka, skladištni prostor i mogućnost manipulacije njima. Pošto su skupovi podataka postali veći i kompleksniji, direktni analiza podataka je poboljšavana indirektnom, automatskom obradom podataka, uz pomoć drugih otkrića u informatici poput neuronske mreže, analize klastera, genetskih algoritama, (1950-te god.) stabla odlučivanja i pravila odlučivanja (1960.) i metode potpornih vektora (1990-te god.). Istraživanje podataka je proces primenjivanja ovih metoda sa namerom otkrivanja skrivenih šablona u veilkim skupovima podataka. Prevazilazi jaz između primenjene statistike i veštačke inteligencije (koja uglavnom pruža matematičku potporu) u upravljanju bazama podataka korišćenjem načina na koji se podaci skladište i indeksiraju u bazama podataka kako bi se algoritmi za učenje i otkrivanje izveli efikasnije, omogućavajući takvim metodama da budu primenjene na sve većim skupovima podataka.
Proces
Proces otkrivanja znanja u bazama podataka je obično definisan sledećim koracima:
Međutim, postoji mnogo varijacija ovog modela, kao što je Među-industrijski standardni proces za istraživanje podataka (engl. CRISP DM - Cross-industry standard process for data mining), koji definiše šest faza:
ili pojednostavljen proces kao što je (1) pretprocesiranje, (2) istraživanje podataka i (3) potvrđivanje rezultata.
Ankete sprovedene u 2002, 2004, 2007. I 2014. godini, pokazuju da je CRISP-DM metodologija najkorišćenija među rudarima podataka. SEMMA je bio jedini drugi standard istraživanja podataka u ovim anketama. Međutim, 3 do 4 puta više ljudi je reklo da koristi CRISP-DM metodologiju. Nekoliko timova istraživača je objavilo preglede modela procesa istraživanje podataka, a Azvedo i Santos su sproveli poređenje CRISP-DM i SEMMA modela 2008. godine.
Istraživanje podataka
Istraživanje podataka se sastoji iz šest čestih tipova zadataka:
Potvrđivanje rezultata
мини|Primer podataka proizvedenih [[kopanje podataka|kopanjem podataka preko bota kojim je upravljao statističar Tajler Vigen, koji pokazuju usku vezu između reči koje su donele pobedu na „speling” (eng. spelling bee) takmičenju i broja ljudi koji su umrli od ujeda otrovnih pauka u Sjedinjenim Američkim Državama. Sličnost u trendovima je očigledno slučajnost.]] Istraživanje podataka se može nesvesno loše iskoristiti, što zatim dovodi do rezultata koji na prvi pogled deluju bitno; ali zapravo ne predviđaju buduće ponašanje niti mogu biti reprodukovani na novim uzorcima podataka, te nemaju nikakve koristi. Ovakvi rezultati su česti nakon istraživanja previše hipoteza i nakon lošeg statističkog testiranja hipoteza. Jednostavan oblik ovog problema u mašinskom učenju se zove preprilagođavanje modela. Kako se taj problem može pojaviti u različitim fazama procesa, to dovodi do toga da razdvajanje na trening i test skupove - kada je to uopšte moguće - nije dovoljno da spreči pojavu ovog problema.
Na primer, algoritam istraživanja podataka koji pokušava da razdvoji „spem” i „legitimne” imejlove, bio bi treniran na trening skupu imejl uzoraka. Po završetku treniranja, naučeni šabloni se primenjuju na test skupu imejlova na kom algoritam nije bio treniran. Preciznost šablona se zatim meri po tome koliko imejlova je tačno klasifikovano. Postoji veliki broj statističkih metoda za procenu algoritma, kao što su na primer ROC krive(engl. Receiver operating characteristic) .
Ili na primeru regresije, algoritam istraživanja bi bio takođe treniran na trening skupu, ali bi predviđao na primer temperaturu sledećeg dana. Zatim bi se taj naučeni šablon primenio na test skupu. Primer statističke metode za procenu regresionih modela je koren srednje kvadratne greške (eng. Root Mean Squared Error, RMSE).
Ako naučeni šabloni ne dostižu željene standarde, neophodno je da naknadno preispitamo i izmenimo korake pretprocesiranja i istraživanja podataka. Ako naučeni šabloni dostižu željene standarde, onda je poslednji korak da se protumače ti šabloni, a zatim i pretvore u znanje.
Istraživanje
Glavno telo u struci je Specijalna Ineteresna grupa (SIG) Udruženja za računarske mašine (engl. Association for Computing Machinery, ACM) za otkrivanje znanja i rudarenje podataka (SIGKDD)”. . Od 1989. godine, ACM SIG domaćin je godišnje internacionalne konferencije i objavljuje svoj zapisnik, a od 1999. godine objavljuje svoj dvogodišnji akademski žurnal čije je ime SIGKDD Explorations.
Konferencije za rudarenje podataka u informatici sadrže:
Teme o istraživanju podataka su takođe prisutne na mnogim konferencijama o upravljanju podataka/bazama podataka kao što su ICDE konferencija, SIGMOD konferencija i Internacionalna konferencija o veoma velikim bazama podataka.
Standardi
Postojali su napori da se definišu standardi za proces istraživanja podataka, na primer evropski međuindustrijski standardni proces za istraživanje podataka (CRISP-DM 1.0) iz 1999. godine i standard za istraživanje podataka u Javi (JDM 1.0) iz 2004. godine. Razvoj naslednika ovim procesima (CRISP-DM 2.0 i JDM 2.0) bio je aktivan u 2006. ali je od tada zaustavljen. JDM 2.0 je povučen pre dostizanja krajnje verzije.
Za razmenu izvučenih modela - posebno za korišćenje u prediktivnoj analitici - ključni standard je PMML (eng. Predictive Model Markup Language), koji je jezik baziran na XML-u, razvijan od strane Grupe za istraživanje podataka (eng. Data Mining Group, DMG) i podržan kao format razmene od mnogih aplikacija za istraživanje podataka. Kao što ime kaže, pokriva samo prediktivne modele, poseban zadatak velike važnosti za poslovne aplikacije. Međutim, nastavci za podržavanje(na primer) klasterovanja potprostora bili su predloženi nezavisno od DMG.
Značajne namene
Istraživanje podataka se koristi kad god ima dostupnih digitalnih podataka. Značajni primeri istraživanja podataka mogu se naći u poslovanju, medicini, nauci i nadzoru.
Pitanje privatnosti i etike
Dok termin "istraživanje podataka" nema etičkih implikacija, često se povezuje sa istraživanjem informacija povezanih sa ljudskim ponašanjem (etičkim ili ne).
Način na koji se istraživanje podataka koristi može u određnom kontekstu ili slučajevima dovesti u pitanje privatnost, zakonitost i etiku. Naročito, vlada za istraživanje podataka ili komercijalni skupovi podataka za potrebe nacionalne bezbednosti ili sprovođenja zakona, kao što je u Programu svesne informisanosti (engl. Total Information Awareness Program) ili u ADVISE-u, pokrenuli su pitanje o privatnosti.
Istraživanje podataka zahteva njihovo pripremanje koje može otkriti informacije ili šablone koji mogu ugroziti obaveze poverljivosti i privatnosti. Uobičajen način da se to dogodi je agregacija podataka. Ona obuhvata kombinovanje podataka (eventualno sa različitih izvora) na način koji olakšava analizu (ali to takođe može učiniti identifikaciju privatnih ili podataka na individualnom nivou deduktivnim ili na drugi način vidljivim). Ovo nije istraživanje podataka per se, već rezultat prethognog pripremanja podataka - za potrebe - analize. Pretnja privatnosti pojedinca stupa na snagu kada podaci, kada se jednom kompajliraju, uzrokuju da rudar podataka, ili bilo ko ko ima pristup novosastavljenom skupu podataka, bude u mogućnosti da identifikuje određene pojedince, posebno kada su podaci bili izvorno anonimni.
Nehotično otkrivanje ličnih informacija, koje vode do provajdera, krši Praksu poštene informacije. Ova nesmotrenost može prouzrokovati finansijske, emocionalne ili telesne povrede pojedincima. U jednom slučaju kršenja privatnosti, pokrovitelji Valgrinsa podneli su tužbu protiv kompanije 2011. godine zbog prodaje informacija o receptu kompanijama za istraživanje podataka, koje su zatim dostavljale te podatke farmaceutskim kompanijama.
Situacija u Evropi
Evropa ima prilično jake zakone o privatnosti i u toku su napori za dalje jačanje prava potrošača. Međutim, Američko-Evropski "Principi sigurne luke" (engl. U.S.-E.U. Safe Harbor Principles) trenutno efektivno dozvoljavaju američkim kompanijama iskorišćavanje privatnosti evropskih korisnika. Kao posledica Razotkrivanja globalnog nadzora (engl. global surveillance disclosures) Edvarda Snuodena, došlo je do pojačane rasprave o opozivu ovog sporazuma, naročito zbog potpune izloženosti podataka Nacionalnoj sigurnosnoj agenciji, a pokušaji da se postigne sporazum su propali.
Situacija u Sjedinjenim Državama
U Sjedinjenim Američkim Državama, Kongres SAD se bavio pitanjima privatnosti usvajanjem regulatornih kontrola kao što je Zakon o prenosivosti i odgovornosti za zdravstveno osiguranje (engl. Health Insurance Portability and Accountability Act, HIPAA). HIPAA zahteva od pojedinaca da daju svoj "informisani pristanak" u vezi informacija koje pružaju i nameravanim sadašnjim i budućim upotrebama. Prema članku objavljenom u Biotech Business Week-u, " U praksi, HIPAA možda neće ponuditi veću zaštitu od dugogodišnjih propisa u oblasti istraživanja, " kaže AAHC. "Važnije, cilj pravila zaštite putem informisanog pristanka približava se nivou nerazumljivosti za prosečne pojedince.” Ovo naglašava potrebu za anonimnošću podataka u agregaciji podataka i rudarskim praksama.
Zakonodavstvo SAD-a o privatnosti informacija kao što je HIPAA i Zakon o porodičnim obrazovnim pravima i privatnosti (engl. Family Educational Rights and Privacy Act, FERPA), odnosi se samo na specifične oblasti na koje se odnosi svaki takav zakon. Korišćenje istraživanja podataka od strane većine preduzeća u SAD ne kontroliše nijedno zakonodavstvo.
Situacija u Sjedinjenim državama
U kontrast Evropi, fleksibilna priroda američkog zakona o autorskim pravima, a posebno poštene upotrebe znači da istraživanje sadržaja u Americi, kao i ostalim državama sa sličnim zakonom kao što su Izrael, Tajvan, Južna Koreja smatra se legalnim. Pošto je istraživanje sadržaja transformativno, što znači da ne zamenjuje originalno delo, smatra se da je zakonito pod poštenom upotrebom. Na primer, kao deo u nagodbi Gugl knjiga, presedavajući sudija na slučaju presudio je da je Guglov projekat digitalizacije knjiga sa autorskim pravima zakonit, delom zbog transformativnog korišćenja koji je projekat prikazivao - jedan od kojih je istraživanje teksta i podatka.
Besplatni softver otvorenog koda i aplikacije za istraživanje podataka
Sledeće aplikacije su dostupne uz besplatne ili licence otvorenog koda. Takođe je dozvoljen javni pristup izvršnom kodu aplikacija.
Vlasnički softveri i aplikacije za istraživanje podataka
Sledeće aplikacije su dostupne uz vlasničke licence:
Ankete tržišta
Nekoliko istraživača i organizacija je sprovelo pregled alata za istraživanje podataka i anketiranje rudara podataka. Oni otkrivaju neke prednosti i mane softverskih paketa. Takođe obezbeđuju pregled ponašanja, preferencija i stavova rudara podataka. Neki od tih izveštaja sadrže:
Takođe pogledajte
• Analitika
• Bihejvioralistička informatika
• Veliki podaci
• Bioinformatika
• Poslovna inteligencija
• Analiza podataka
• Skladište podataka
• Sistemi za podršku u odlučivanju
• Istraživanja podataka date oblasti
• Otkrivanje lekova
• Eksploratorna analiza podataka
• Prediktivna analitika
• Istraživanje interneta
• Automatsko prepoznavanje broja tablica u Ujedinjenom Kraljevstvu
• Edukativno istraživanje podataka
• Agencija za nacionalnu bezbednost
• Kvantitativni odnosi aktivnosti struktura
• Nadzor / Masovni nadzor (npr. Stellar Wind)
• Transformisanje podataka
• Elektronsko otkrivanje
• Izvlačenje informacija
• Objedinjenje informacija
• Prepoznavanje imenovanih objekata
• Profilisanje
• Psihometrija
• Istraživanje društvenih mreža
• Nadzorni kapitalizam
• Web scraping
Spoljašnje veze
Кategorija:Formalne nauke
Совјетски револуционарни календар
thumb|right|Страница совјетског револуционарног календара која показује 12. децембар/просинац [[1937: Дан избора за Врховни Совјет СССР]] Совјетски револуционарни календар је коришћен у СССР од 1929. до 1940.
Убрзо након Октобарске револуције 1917., Лењин је донео декрет о промени календара у Русији са јулијанског на грегоријански календар. Ова промена је подразумевала прескакање дана од 1. до 13. фебруара/вељаче 1918.
Петодневна седмица/Петодневни тједан
Почевши од 1. октобра/листопада 1929., експериментално је уведена нова, рационализована верзија календара. По њој ће све недеље/тједни имати 5 дана, сви месеци 30 дана, а преосталих пет дана године су уметнути као празници, не припадајући месецима ни недељама/тједнима. Ти дани су били:
Мада су радници по новом систему имали више слободних дана (један од пет дана, уместо један од седам), раздвајање у пет скупина је пореметило породични и друштвени живот, тако да се показало непопуларним. Поред тога, предвиђени добитак у ефикасности услед краћег тједна се није показао у стварности.
Изгледа да је током овог периода у Совјетском Савезу и даље коришћен грегоријански календар. Ово је потврђено прегледом датума/надневака у дневнику Правда, званичним новинама Комунистичке партије, у којима је 1930. и 1931. фебруар/вељача имао 28 дана.
thumb|right|Страница совјетског календара, показује 22. октобар/листопада 1935, 4. дан [[:ru:Шестидневка|шестидневке, уторак.]]
Шестодневна недеља/Шестодневни тједан
Почевши од 1. децембра/просинца 1931, враћен је западни распоред дужина месеци. Петодневни радни тједан је замењен 6-дневним тједном ("шестидневка"), са заједничким даном одмора сваког 6-тог, 12-тог, 18-тог, 24-тог и 30-тог у месецу; 31. је био ван тједног циклуса и варирао је између радног и нерадног дана, уместо 30. фебруара/вељаче. коришћен је 1. март/ожујка.
У пракси је било тешко елиминисати традицију одмора на дан недеље. Радници су се често одмарали и недељом и новим даном одмора. Стара седмица је на крају враћена јуна/липња 1940.
Година
Нумерисање година није мењано, али има неких случајева да је година називана "Н-та година социјалистичке револуције" с почетком 7. новембра/студеног 1917, што је видљиво на врху горње слике, или само "... година револуције", делимично видљиво на доњој слици. Ова фраза се јављала све до 1991. тј. распада СССР.
Спољне повезнице
(на руском:) (на шведском:) (на енглеском:)
التقويم الثوري السوفييتي Soviet revolutionary calendar
Sulejmanije džamija
thumb|300px| Sulejmanija thumb|250px| Sulejmanija thumb|250px| Pogled na kupole iznutra Sulejmanija (Turski: Süleymaniye Camii) u Istanbulu, koja je izgrađena oko 1550. godine, vrhunsko je djelo najvećeg osmanlijskog (otomanskog) arhitekta i graditelja Sinana.
Njen klasičan tlocrt turskih bogomolja, primijenjen na varijantama na tisućama mošeja sagrađenih od 15. do 19. stoljeća, nadahnut je Aja Sofijom. Ali kako je sjaj Justinijanove crkve trebao biti nadmašen, Sinan je isplanirao građevinu tako da je postavljanjem savršenog kruga na savršeni kvadrat dobio ozbiljno geometrijsko remek-djelo u kojem ukrasi igraju sekundarnu ulogu. Sve je podređeno velikom interijeru koji je natkriven kupolama i smislu za uređeni prostor koji on odaje. Za razliku od Justinijanove katedrale, ispred džamije nalazi se otvoreno dvorište sa stupovima, a sama džamija je u žarištu grupe građevina u koju spada utemeljitev grob, medresa, bolnica, kuhinje i hamami. Ovaj arhitektonski kompleks bio je novost za islamski svijet i njegova harmoničnost bila je izvanredno obilježje turskog graditeljstva.
Arhitektura
Džamiju čini skup kupola i lukova koji vodi do glavne kupole, visoke 55 metara i široke preko 25 metara. Četiri divovska stuba u unutrašnjosti podupiru središnju kupolu i polukupolu iznad kible, a 138 prozora od obojenog stakla propušta prigušeno svjetlo.
Pandantivi koji nose kupolu snažno su projicirani na vanjski volumen čime je stvorena zona u obliku stepenaste krnje piramide. Kako je donji dio kupole (pojas s prozorima) zakošen, na krnju piramidu položen je krnji stožac, a na njega, kao najmonumentalniji mogući završetak – kupola. Kupola nije polulopta, nego je segmentna, pa je čitava masa džamije oblikovana kao niz geometrijskih oblika prekinutih u svom rastu i tako lišena samostalnosti. Upotrijebljeni geometrijski oblici su narušeni u svojoj čistoći (u uglove kocke utisnute su tanke mnogostrane prizme, a nosači kupole su izvedeni u vanjski volumen, dok su stranice piramidalnog dijela kupole stepenaste, a stožac je po sredini obogaćen vijencem).
Rešetkasti zidovi toliko su otvoreni prozorima da su postali nesposobni da nose kupolu, te su njen teret preuzeli rasteretni lukovi. Lukovi izlaze iz ugaonih pilastara u visini unutrašnje galerije i penju se do iste visine kao i pilastri.
Unutrašnjost je oblikovana kao velik, jedinstven prostor, prazan i obilato osvijetljen, ali statičan. Oplata od fajansnih pločica pokriva sve plohe unutrašnjeg volumena i svojim ornamentom naglašeno odvaja plohu od plohe. Te plohe su još i slikarski istaknute, a biljni motivi ornamenta na pločicama, složeni u apstraktne sheme, nadalje raščlanjuju prostor.
Turska
Turska (tur. Türkiye – "Turkije" [ˈtyɾcije]; službeno Republika Turska, tur. Türkiye Cumhuriyeti – "Republika Turkije"), euroazijska država smještena u jugoistočnoj Europi (istočna Tračka) i jugozapadnom dijelu Azije (Mala Azija). Turska graniči na istoku s Gruzijom, Armenijom, Azerbajdžanom i Iranom, na jugu s Irakom i Sirijom, te na zapadu s Grčkom, Bugarskom. Sredozemno more i Cipar nalaze se na jugu, Egejsko more i otoci na zapadu, te Crno more na sjeveru. Europski i azijski dio turske dijeli Mramorno more, te tjesnaci Bospor i Dardaneli.
Zbog položaja države na dva kontinenta, turska kultura je jedinstven spoj istočnjačkih i zapadnjačkih običaja i tradicija. Položaj zemlje između Europe na zapadu, središnje Azije na istoku, Rusije na sjeveru i Bliskog istoka na jugu, dao je Turskoj i veliku stratešku važnost.
Turska je demokratska, sekularna, unitarna, ustavna republika čiji je politički sustav 1923. utemeljio Mustafa Kemal Atatürk, nakon propasti Osmanskog Carstva poslije Prvog svjetskog rata. Od tada se politika države počela okretati zapadu, tako da je Turska danas članica mnogih zapadnih organizacija kao što su Vijeće Europe, NATO, OECD i OSCE. Turska je 2005. počela pregovore za članstvo u Europskoj uniji. Istovremeno država održava i pojačava svoje političke i gospodarske odnose s istočnjačkim zemljama.
Historija Anatolije prije dolaska Turaka
thumb|left|thumb|Dio zidova [[Troja|Troje, gdje se oko 1200. pr. nr. odigrao Trojanski rat]] Poluotok Mala Azija koji čini veći dio teritorija današnje Turske je jedno od najstarijih stalno naseljenih područja svijeta. Ovdje pronađena naselja iz razdoblja mlađeg kamenog doba (Çatalhöyük, Çayönü, Nevali Cori, Hacilar, Göbekli Tepe i Mersin) smatraju se jednim od najranijih ljudskih naselja na svijetu. thumb|Celsiusova knjižnica u [[Efes|Efezu iz 135. godine]] thumb|desno|Dalyan,Turska Hetitsko carstvo bilo je prvo veliko carstvo na ovom području, a trajalo je od 18. do 13. veka pr. ne. Kasnije utjecaj su stekli Frigijci koji su bili indoeuropski narod i čije carstvo su u 7. veku pr. nr. uništili Kimerijci. Najznačajnije države nasljednice Frigije bile Lidija, Karija i Likija. Jezici kojima su govorili Lidijci i Likijci bili su u osnovi indoeuropski, ali s mnogo neindoeuropskih elemenata koje su pokupili tijekom hetitskog i helenskog razdoblja.
Negdje oko 1200. pr.ne. na zapadnoj obali Anatolije naselila su se grčka plemena. Ovo cijelo područje je u 6. i 5. pr.ne. osvojilo perzijsko Ahemenidsko Carstvo. Kasnije je 334. pr. ne. ovo područje osvojio Aleksandar Veliki. Anatolija je zatim podijeljena u veliki broj manjih grčkih država, kao što su Bitinija, Kapadokija, Pergam i Pont. Sva ova carstva pokorio je Rim do sredine prvog stoljeća pr. ne. Godine 324., rimski car Konstantin I. Veliki izabrao je Bizantion za novi glavni grad Rimskog Carstva (kasniji Carigrad). Nakon pada Zapadnog rimskog carstva Carigrad je postao glavni grad Bizantskog carstva.
Turci i Osmansko Carstvo
thumb|left|thumb|Osmansko Carstvo na vrhuncu moći (oko 1680.) thumb|Plava džamija je jedan od najpoznatijih primjera osmanske arhitekture U 10. stoljeću Turci Seldžuci koji su živjeli sjeverno od Kaspijskog i Aralskog jezera počeli su se seliti u istočna područja Anatolije. Seldžuci su bili ogranak Turaka Ouza, a Anatolija je postala njihova domovina nakon Bitke kod Mancikerta 1071. godine. Tom pobjedom počinje uspon anatolijskog seldžuskog sultanata (Sultanat Rum) koji je bio zasebni dio velikog Seldžuskog carstva koje je pokrivalo područje središnje Azije, Irana, Anatolije i jugozapadne Azije.
Godine 1243. Mongoli pobijeđuju Seldžuke, a njihovo carstvo se počinje raspadati. Turska Anatolija tada biva podijeljena u više manjih nezavisnih država zvanih gazi emirati. Do 1300. gazi emirati osvajaju većinu anatolijskih područja tada već oslabljenog Bizantskog Carstva. U to vrijeme počinje se izdizati gazi emirat kojeg je vodio Osman I. (po njemu je nazvano Osmansko Carstvo) koji proširuje svoju državu sve do granica s Bizantom.
Osmansko je Carstvo tijekom svoje 623 godine duge povijesti imalo doticaja i sa zapadnim i s istočnim kulturama. U 16. i 17. veku carstvo je bila najjača politička sila na svijetu koja se brzo širila prema centralnoj Evropi preko Balkana. Uz vrlo jak utjecaj koji je carstvo imalo na promjene kopnenih granica u Europi, veliki značaj imalo je i na moru. Carstvo je bilo jedno od nekoliko sila koje se borilo za kontrolu nad Sredozemljem, a uz to često se sukobljavalo i s portugalskom flotom u Indijskom oceanu, pokušavajući obraniti svoju dominaciju nad trgovačkim pravcima između istočne Azije i zapadne Europe. Važnost ovih pravaca opada otkrivanjem Rta dobre nade 1488. godine.
U prvoj polovici 19. veka počinje opadati utjecaj carstva, a konačan udarac dobiva porazom u Prvom svjetskom ratu u koji je ušla u savezu s Njemačkom. Francuska i Velika Britanija prije su obećale stvaranje armenske države u istočnom dijelu Anatolije, što je osmanska vlast vidjela kao udar na teritorijalni integritet zemlje. Pod izgovorom preseljenja, veliki broj Armenaca je ubijen ili je umro od iscrpljenosti u sirijskoj pustinji. Sveukupno je između 1915. i 1917. ubijeno 1,5 milijun Armenaca. Turska vlada i danas službeno poriče genocid nad Armencima.
Nakon rata sile Antante podijelile su teritorij carstva sporazumom u Sèvresu 1920. godine. Osmansko Carstvo izgubilo je sve teritorije izuzev Anatolije i Tračke. Teritorij današnje Turske podijeljen je u više dijelova. Grčkoj je obećana Smirna (današnji İzmir) i dio zapadne Anatolije, Italija je trebala dobiti područje Adane, a Francuskoj je uz Siriju trebala pripasti i Kilikija. U istočnom dijelu današnje Turske gdje se nalaze gradovi Kars, Ardahan i Erzurum trebala je biti osnovana armenska država. Južno i istočno od Eufrata trebala je biti stvorena autonomna kurdska regija. Svi ovi planovi na kraju nisu ostvareni.
Osnivanje republike
thumb|Mustafa Kemal Atatürk (1931) Mustafa Kemal-paša organizira 19. svibnja 1919. politički i vojni ustanak protiv ovih planova. Posebno su 1920. vođene žestoke borbe s Grčkom. Rat je završen 9. rujna 1922. zauzimanjem Smirne koja je tada većinski bila naseljena Grcima. Turska pobjeda rezultirala je tzv. maloazijskom katastrofom, u kojoj su mnogi Grci i Turci ostali bez svojih domova.
Za vrijeme svoga mandata Mustafa Kemal je pokrenuo niz političkih i društvenih reformi diljem zemlje, koje su pretvorili Tursku u modernu, sekularnu i europski orijentiranu državu. Smjernice njegove politike danas se nazivaju kemalizmom. Između ostalog 1922. ukinut je sultanat, a 3. 3. 1924. i kalifat. Iste godine ukinut je šerijatski zakon, a 1925. provedena je odjevna reforma kojom je zabranjen fes (tradicionalno tursko muško pokrivalo za glavu), te veo za žene, a uvedeno je skupno obrazovanje za oba spola. Godine 1926. islamski kalendar zamijenjen je gregorijanskim, a uveden je i metrički sistem.
Idućih godina cijeli pravosudni sustav promijenjen je po uzoru na europske zemlje. Uvedena je monogamija, a 1928. provodi se sekularizacija i reforma pisma u kojoj je arapsko pismo zamijenjeno latinicom. Ovim reformama je 1930. uvedeno pravo glasa ženama, a od 1934. daje im se i pravo sudjelovanja na izborima. Provedena je i reforma imena građana u kojoj su svima dodijeljena prezimena. Turski parlament je Mustafi Kemalu dodijelio prezime „Atatürk“ (otac Turaka) koje je proglašeno posebnim prezimenom kojeg je nosio samo on. Manji broj Atatürkovih reformi je nakon njegove smrti ukinut, kao npr. reforma kojom je u džamijama umjesto na arapskom molitva uvedena na turskom.
Nakon Atatürkove smrti 1938., predsjednik Turske je postao njegov bliski suradnik İsmet İnönü. Inönü je nastavio modernizaciju Turske, a na vanjskopolitičkom planu pokušao je održati neutralnost. Godine 1939., Turskoj je pripojena Republika Hataj koja je postala turska provincija.
Nakon Drugog svjetskog rata
thumb|Ankara (1950-ih) Za vrijeme Drugog svjetskog rata Turska je očuvala svoju vanjskopolitičku neutralnost. U rat na strani saveznika ulazi tek simbolički 23. veljače 1945. Iste godine potpisuje povelju UN-a. Godine 1946. u Turskoj je uvedeno višestranačje. Demokratska stranka (DP) je pod vodstvom Adnana Menderesa na izborima 1950. osvojila većinu u parlamentu. Time je završena vladavina Republikanske narodne stranke (CHP) koja je trajala od osnivanja republike.
Izbijanjem sukoba između istoka i zapada, te pokušajem utjecaja SSSR-a na Tursku, završeno je razdoblje politike neutralnosti za Tursku. Godine 1950. Turska sudjeluje kao dio UN-ovog kontingenta u Korejskom ratu, a 1952. ulazi u NATO.
Godine 1960. premijer Menderes donosi zakon koji mu omogućuje ukidanje opozicije. Vojska tada organizira državni udar i uhićuje premijera i druge političare, koji su nakon suđenja obješeni u rujnu 1961. na otoku İmralı. Nakon što je vojska iste godine uvela novi ustav, vratila je vlast narodu. Inönü je postao premijer i vladao je od 1961. do 1965. godine. U to vrijeme Turska postaje pridružena članica EEZ-a. To razdoblje obilježava i neefikasnost vlade i jačanje ljevičarskih i desničarskih terorističkih aktivnosti, što je dovelo do gospodarskog pada. Godine 1971. vlast ponovo uzima vojska koja uvodi represivne mjere za stanovništvo.
Nakon dugog niza godina međuetničkog nasilja na Cipru, Grci organiziraju vojni udar u srpnju 1974. u kojem je svrgnut predsjednik Makarios III. i postavljen grčki nacionalist Nikos Sampson kao diktator. Turska se tada odlučuje za vojnu intervenciju na Cipru kojom zauzima sjeverni dio otoka. Devet godina kasnije na tom području uspostavljena je Turska Republika Sjeverni Cipar koju je dosad priznala jedino Turska.
Vojska 12.9. 1980. treći put oduzima moć civilno izabranoj vladi. Uzrok je bila politička i gospodarska nestabilnost zemlje u 1970-ima, kao i teroristički napadi ekstremne ljevice i desnice. Vojska je pod generalom Kenanom Evrenom uvela ratno pravo u zemlji i zabranila sve političke stranke. Hunta se prije snažno protivila kurdskim separatistima i lijevoj opoziciji. Dana 7.11. 1982. vojska je predstavila novi ustav koji je prihvaćen referendumom.
U veljači 1998. turska tajna služba (MIT) uhvatila je Abdullaha Öcalana u Keniji i dovela ga u Tursku gdje je osuđen na smrtnu kaznu (koja je ukinućem smrtne kazne promijenjena u doživotni zatvor). Tada je PKK proglasio prekid vatre koji je prekršen 2004. godine. thumb|[[Recep Tayyip Erdogan s Georgeom W. Bushem u Bijeloj kući 8.6. 2005.]] Za vrijeme mandata premijera Ecevita (1999.–2002.) uvedene su nove reforme građanskog prava sa sveukupnim povećanjem ljudskih prava (kao što su npr. pravo na okupljanja i prosvjede). Ove reforme su kasnije nastavljene, a dovele su između ostalog i do ukinuća smrtne kazne, zabrane mučenja i uvođenja kulturnih sloboda kurdskom stanovništvu. Danas je dopuštena i upotreba kurdskih dijalekata u školstvu, kao i prijenos radijskih i televizijskih kanala na kurdskom. Turska državna televizija danas osim na turskom emitira i na kurdskom, arapskom, bošnjačkom i drugim jezicima.
U studenom 2003. Al-Kaida je izvela više bombaških napada u Istanbulu, čiji ciljevi su bile sinagoge, britanski konzulat i britanska banka HSBC. U napadima je poginulo 60 osoba. Od 2004. ponovo su izbili sukobi između turskih oružanih snaga i PKK-a.
Turska je, nakon 40 godina pokušavanja približavanja, 3.10. 2005. započela pregovore o članstvu u Europskoj uniji.
Položaj
thumb|Položaj Turske Turska se zemljopisno proteže na dva kontinenta. Anatolija, azijski dio države, zauzima oko 97% površine Turske. Europski dio koji se nalazi u istočnoj Tračkoj zauzima oko 3% površine države (23.623 km²).
Sveukupne granice Turske dugačke su 9.850 km, od čega 7.200 km zauzimaju morske granice. Na zapadu Turska izlazi na Egejsko more, na jugu ima izlaz na Sredozemno more, te na sjeveru na Crno more. Na kopnu Turska graniči s osam zemalja sa sveukupnom dužinom kopnenih granica od 2.648 km. Na sjeverozapadu graniči s Grčkom (206 km granice) i Bugarskom (240 km), na sjeveroistoku s Gruzijom (252 km), Armenijom (268 km), Azerbajdžanom (eksklavom i autonomnom republikom Nahičevan, 9 km), na istoku s Iranom (499 km) te na jugu s Irakom (352 km) i Sirijom (822 km). Nedaleko od obale Turske nalazi se i Cipar koji je politički podijeljen na međunarodno priznatu Republiku Cipar i samo od Turske priznatu Tursku Republiku Sjeverni Cipar.
Sjever Turske je jedno od sezmički najaktivnijih područja na svijetu s vrlo čestim potresima. Od većih gradova posebno je potresima ugrožen Istanbul.
Reljef
thumb|250px|1. Mramorna regija, 2. Središnja Anatolija, 3. Egejska regija, 4. Sredozemna regija, 5. Crnomorska regija, 6. Jugoistočna Anatolija, 7. Istočna Anatolija thumb|Krajolik zapadno od Ankare
Turska je zemljopisno podijeljena u sedam regija. To su: Mramorna regija, Egejska regija, Crnomorska regija, Središnja Anatolija, Sredozemna regija, Istočna Anatolija i Jugoistočna Anatolija. Ove regije se znatno razlikuju po vegetaciji i klimatskim uvjetima.
Tračka se nalazi zapadno od Bospora na europskoj strani zemlje. Na tračkoj strani rijeka Marica (Meriç) tvori granicu s Grčkom. Istočno od Bospora nalazi se Mramorna regija. Mramorno more dijeli Europu od Azije, te Egejsko more od Crnog mora. Na izlazu na Sredozemno more nalazi se tjesnac Dardaneli dugačak 60 km. Na Bosporu se nalazi Istanbul koji je najveći turski grad. Ova brežuljkasta regija koja je gospodarsko središte Turske prekrivena je šumama i grmovitim biljem. Poljoprivreda u tom području je naročito razvijena. Nedaleko od grada Bursa nalazi se planina Uludağ koja je popularno turističko odredište.
U Egejskoj regiji je također vrlo razvijena poljoprivreda. Iznimno brdoviti krajolik proteže se uzduž zapadne obale od Çanakkalea do Bodruma. Obalno područje je jedno od turistički najrazvijenijih u Turskoj. Uz čemprese i masline ovdje se uzgaja i vinova loza. U ovoj regiji nalaze se mnogi gradovi iz starogrčkog razdoblja, kao npr. Troja, Asos, Pergamon, Efez, Priena, Milet, Didima i Euromos.
Crnomorska regija zauzima sjeverno obalno područje Turske. Ovu regiju karakterizira blaga i vlažna klima. Planinsko područje ove regije prekriveno je šumama. Na ovom vrlo plodnom tlu uzgajaju se čaj, duhan, kukuruz i lješnjaci.
Regija Središnje Anatolije obuhvaća visoravan u unutrašnjoj Anatoliji. Ovdje se nalazi slano jezero Tuz Gölü, te planine koje dosežu do 3.900 metara. Na istoku se nalazi Kapadokija koja je poznata po zadivljujućim crkvama i nastambama u visokim planinskim predjelima. Unutrašnjom Anatolijom dominiraju stepe, a to područje se smatra jednim od najsuših predjela Anatolije. Zbog toga poljoprivreda u tom dijelu zemlje nije toliko razvijena. Klimu ove regije karakteriziraju vruća i suha ljeta s hladnim noćima. Zimi temperatura zna pasti i ispod −20 °C.
Regija Sredozemnog mora proteže se od planina Taurus na sjeveru do planina Amanos na istoku. U ovoj regiji pretežito se uzgajaju citrusi, banane, rajčice, kikiriki i pamuk.
Jugoistočna Anatolija je najstarija kulturna regija Turske. Proteže se od planina Taurus. Ovdje se nalaze rijeke Eufrat (Fırat) i Tigris (Dicle). Najzastupljenije poljoprivredne kulture su pšenica, ječam, vinova loza, masline i pistacija.
Politička podjela
Politički je teritorij Turske podijeljen na 81 pokrajinu. Iako su ove pokrajine radi potreba popisa stanovništva grupirane u već navedene regije, te regije nemaju nikakvu upravnu funkciju. Na čelu svake pokrajine (il) nalazi se namjesnik tj. valija (vali). U prošlosti su se pokrajine nazivale vilajetima (vilayet).
Pokrajine su podijeljene u okruge (ilçeler). Broj okruga je različit u svakoj pokrajini. U središnjem okrugu (merkez ilçe) nalazi se upravno središte pokrajine (il merkezi). Pokrajine većinom nose imena svojih glavnih gradova, a iznimke su Hatay (glavni grad je Antakya), Kocaeli (İzmit) i Sakarya (Adapazarı).
Sveukupno 18 provincija imaju više od milijun stanovnika, a 21 provincija ima između pola milijuna i milijun stanovnika. Samo u dvije provincije živi ispod 100.000 stanovnika.
Pet najmnogoljudnijih provincija u Turskoj su: Istanbul (12.573.836 st.), Ankara (4.466.756 st.), İzmir (3.739.353 st.), Bursa (2.439.876 st.) i Adana (2.006.650 st.).
Stanovništvo
thumb|Turkinja i dječak iz Carigrada, [[1873. godine]] Prema popisu stanovništva iz 2000. godine Turska je imala 67.844.903 stanovnika, ili 87 stanovnika/km². Od toga je 10 milijuna živjelo na europskom, a 58 milijuna na azijskom dijelu države.
Etničke skupine
Zbog toga što se u Turskoj ne izvodi etnički popis stanovništva nego samo opredijeljenje po jeziku, teško je odrediti njen etnički sastav, jer neke manjine govore uglavnom turskim jezikom.
Posebno je teško odrediti ukupan broj pripadnika kurdske i Zaza etničke skupine, budući da su one najsnažnije bile pogođene politikom asimilacije. Podaci o broju pripadnika pojidine etničke skupine snažno variraju od izvora do izvora. Stanovništvo Turske danas čine slijedeće etničke skupine: od 77% do 81% Turci, od 15% do 20% Kurdi, od 2% do 3% Zaza, 2% Arapi, 1% Albanci, 0,5% Čerkezi, 0,5 % Gruzi, te pripadnici ostalih etničkih skupina kao što su Abhazi, Aramejci, Armenci, Bošnjaci, Bugari, Grci, Lazi, Čečeni i drugi.
Pripadnici ostalih turkijskih naroda se također prema popisu stanovništva smatraju Turcima. Procjenjuje se da danas u Turskoj uz osmanske Turke živi i oko 2 do 5 milijuna Krimskih Tatara i Tatara, od 0,5 do 2 milijuna Azera, oko 200.000 Mesketinskih Turaka, oko 100.000 Tahtacıja, oko 60.000 Karapapaka, između 14.000 i 20.000 Gagauza, oko 2.000 Uzbeka, te oko 1.000 Kazaha, Kirgiza, Kumica, Turkmena i 500 Ujgura.
Jezici
Nacionalni i jedini službeni jezik Turske je turski jezik, koji je materinski jezik za preko 80% stanovništva zemlje, a kao drugi jezik govori ga od 10 do 15% stanovništva. Time je ovo najgovoreniji jezik u državi.
Uz turski u zemlji se govori i oko 20-ak drugih jezika iz pet različitih jezičnih porodica. Manjinski jezici s najvećim brojem govornika su:
thumb|180px|[[Mustafa Kemal Ataturk|Atatürk predstavlja novu tursku abecedu 1928. godine]] Oko 40.000 građana Turske govori armenski, a oko 4.000 grčki kao materinski jezik. Ova dva jezika bila su u prošlosti snažno rasprostranjena u Turskoj, budući da je početkom 20. stoljeća na području današnje Turske živjelo oko dva milijuna Armenaca i 1,5 milijuna Grka. Također u prošlosti su se na području Turske govorili i neki jezici koji danas praktički i nemaju govornika.
Od manjinskih indoeuropskih jezika značajan broj govornika imaju albanski (oko 15.000), romski (25.000) i domarski (30.000) jezik. Od kartvelskih jezika značajan broj govornika imaju gruzijski (40.000) i lazijski (30.000) jezik. Uz kabardinski i adigejski jezik, od zapadnokavkaskih jezika u Turskoj se govori i abhaski (5.000) te abaski (10.000) jezik.
Danas u Turskoj žive i male zajednice govornika raznih turkijskih jezika kao što su turkmenski, kazaški, kirgijski, uzbečki, ujgurski, kumički i krimski tatarski, te nekoliko stotina govornika kavkaskih jezika, kao što su čečenski, lakski i lezgijski, kao i određeni broj govornika osetskog i perzijskog koji spadaju pod iranske jezike.
Turski u Turskoj
Standardni jezik zemlje je tzv. istanbulski turski, koji se koristi u medijima i u školstvu. Također postoje mnoge dijalektalne razlike u jeziku diljem zemlje i izvan nje. Istraživanje turskih dijalekata provodi nekoliko sveučilišta i institucija, a najznačajnija je Turska jezična udruga (Türk Dil Kurumu) koja je službeno regulatorno tijelo zaduženo za turski jezik od 1932. godine. Službeni jezik Osmanskog Carstva bio je osmanski turski koji se bitno razlikovao od govornog turskog jezika. Tijekom Atatürkove jezične reforme uklonjene su mnoge perzijske i arapske posuđenice koje su se koristile u službenom jeziku, a arabicu je zamijenila latinica. U tom razdoblju znatno je porasla i pismenost, koja je dotad među običnim stanovništvom bila rijetka.
Religija
thumb|220px|[[Selimija u Odrinu je jedna od najistaknutijih povijesnih džamija u Turskoj]] Islam je religija s najviše sljedbenika u Turskoj, u kojoj se oko 99% stanovništva izjašnjava kao muslimani. Između 80 i 85% muslimana su suniti, a ostalih 15 do 20% čine većinom šijitski Aleviti. Danas u Turskoj živi i oko 125.000 kršćana (0,2%) i 23.000 židova (0,04%). Početkom 20. stoljeća kršćani su činili oko 20% stanovništva u zemlji (većinom su to bili Armenci i Grci), a broj židova 1923. bio je 100.000. U Turskoj živi i malena zajednica Jazida, koji su etnički većinom Kurdi.
Diljem Turske postoje mnoga judaistička i kršćanska svetišta i povijesno važna mjesta za ove religije, tako da su diljem zemlje još aktivne mnoge povijesne džamije, crkve i sinagoge. Hanefijsko učenje sunitskog islama većinom organizira država kroz Direktorat vjerskih poslova (Diyanet İşleri Başkanlığı) koji kontrolira sve džamije i vjerske službenike (imame).
Turska je prema ustavu sekularna država bez državne religije. Od osnivanja republike u Turskoj postoji snažna tradicija sekularizma koji je izgrađen prema francuskom modelu laicizma. Ustav zemlje osigurava vjerske slobode svima, a vjerske zajednice su stavljene pod zaštitu države. Zakonom je zabranjeno nošenje bilo kakve odjeće povezane s vjerom (kao hidžab) u javnim ustanovama, školama ili fakultetima.
Predsjednik
Predsjednik je šef države i izabire se najmanje dvotrećinskom većinom Velike turske narodne skupštine, poznatije kao medžlis, na jednokratni, sedmogodišnji mandat. Da bi bio podoban za ovu funkciju, kandidat mora biti turski državljanin stariji od 40 godina, mora biti podoban za izbor u VTNS, te mora imati visoku stručnu spremu. Predsjednik predsjedava Nacionalnim vijećem za sigurnost i predstavlja ured Vrhovnog zapovjednika. U vrijeme rata, šef glavnog stožera vrši funkciju vrhovnog zapovjednika u ime predsjednika. Predsjednik je ovlašten proglašavati zakone ili ih slati natrag u parlament na ponovno razmatranje, raspisivati javne referendume, raspisivati parlamentarne izbore, imenovati premijera ili prihvatiti njegovu ostavku; ratificirati i objavljivati međunarodne sporazume itd.
Izvršna vlast
Izvršna vlast je u rukama predsjednika i Vijeća ministara, kojim predsjedava premijer. Premijera imenuje predsjednik odabirom između članova Velike turske narodne skupštine, te kandidira ministre, čije imenovanje mora odobriti Velika turska narodna skupština. Na premijerov prijedlog predsjednik razrješava ministre dužnosti i imenuje nove. U roku od tjedan dana od formiranja novog Vijeća ministara, premijer ili jedan od ministara predstavlja Vladin program pred Velikom turskom narodnom skupštinom, nakon čega se izglasava povjerenje. Prije općih izbora, ministri pravosuđa, unutarnjih poslova i komunikacija moraju se povući iz kabineta, a imenuju se neovisni i neutralni (bez političkih veza) ministri. Vijeće ministara izdaje pravila o primjeni zakona i ostalim pitanjima, uz uvjet da se ne kose s postojećim zakonima, koje tada provjerava Državno vijeće. Velika turska narodna skupština može raspustiti parlament izglasavanjem nepovjerenja.
Zakonodavna vlast
Prema ustavu iz 1982., zakonodavna vlast pripada Velikoj turskoj narodnoj skupštini, koja zasjeda u Ankari. To je jednodomno tijelo s 550 mjesta koje se bira po sustavu proporcionalne zastupljenosti općim pravom glasa odraslih, na petogodišnji mandat. U Skupštini su zastupljene samo stranke koje su sakupile više od 10 posto glasova u zemlji. Velika turska nacionalna skupština donosi, mijenja, dopunjava i opoziva zakone; nadgleda rad Vijeća ministara i ovlašćuje ga da izdaje odluke o posebnim pitanjima koje imaju snagu zakona; ratificira međunarodne sporazume i odluke vezane uz tiskanje novca, objave ratnog stanja, te sudjelovanje državnih oružanih snaga u operacijama u inozemstvu; odlučuje o pitanjima vezanim uz odobravanje amnestija i pomilovanja itd.
Pravosuđe
Ustavom iz 1982. proglašena je neovisnost državnih sudova i sudaca. Turska ima jedinstveni pravni sustav građanskih i vojnih sudova, od kojih svaki ima prizivni sud sa sjedištem u Ankari. Ustavni sud preispituje ustavnost zakona i odluka sa snagom zakona, kao i pravila procedure Velike turske nacionalne skupštine. Njegove se odluke odmah objavljuju u Službenom listu, te su obvezujuće za sve, uključujući zakonodavnu i izvršnu vlast. Suce imenuje predsjednik. Visoki prizivni sud je posljednji stupanj preispitivanja odluka i presuda koje su donijeli sudovi. Suce bira Vrhovno vijeće sudaca i tužitelja. Državno vijeće je najviši upravni tribunal. Tri četvrtine sudaca imenuje Vrhovno vijeće sudaca i tužitelja, a jednu četvrtinu predsjednik. Ustavom iz 1982. propisano je uspostavljanje sudova za sigurnost koji se bave napadima na nacionalni i teritorijalni integritet Turske, demokratski poredak, napade na unutarnju i vanjsku sigurnost države itd. Tu je još i mnogo manjih građanskih i vojnih sudova.