Egzodus_Jevreja_iz_arapskih_država
Političko-ekonomske kontroverze
Slučaj egzodusa arapskih Jevreja od 1951. manipulativno je korišten od strane izraelskog političkog vodstva s ciljem sistematskog odugovlačenja rješavanja problema povratka i obeštećenja palestinskih izbjeglica. Konfiskacija i pljačka palestinske imovine, sredinom 20. vijeka procjenjena na tadašnjih 2,5 milijardi USD, zajedno s pitanjem palestinskih prognanika čiji je broj tada varirao između 520.000 – 800.000 (danas 5,400.000 – 6,000.000 potomaka) , smatra se ključnim za konačno rješavanje izraelsko-palestinskog sukoba. Paralelno uz izraelsku vladu, istim metodama služile su se i angažirane propagandne odnosno lobističke organizacije. Za izraelske Jevreje, neovisno o lijevoj ili desnoj političkoj orijentaciji, pitanje povratka Palestinaca predstavlja „smrtonosnu prijetnju“ za Izrael kao jevrejsku državu, zbog čega masovno izbjegavaju svaku ozbiljniju političku diskusiju. mini|lijevo|175px|[[Moše Šaret|M. Šaret, izraelski ministar vanjskih poslova 1951. i inicijator kampanje izjednačavanja jevrejskih emigranata i palestinskih izbjeglica ]] Još tokom 1950-ih, neposredno nakon priljeva iračkih Jevreja, među izraelskim političarima se javlja tzv. teorija „razmjene stanovništva“ sa svrhom osporavanja odgovornosti Izraela za protjerivanje palestinskog stanovništva uslijed ratova 1948. i 1967., amortiziranjem njihovih zahtjeva za obeštećenjem, kao i osporavanjem prava na povratak. Takva teorija temeljila se na hipotezi da de facto nema nikakve razlike između seoba arapskih Jevreja i Palestinaca, te da ih kod imovinsko-pravnih pitanja treba tretirati jednako. Inicijator ove kampanje bio je tadašnji izraelski ministar vanjskih poslova M. Šaret koji je u ime vlade u martu 1951. objavio da ih „konfiskacija jevrejske imovine od strane Kraljevine Irak prisiljava na povezivanje sa slučajem palestinskih izbjeglica“ i da će „biti uzeta u obzir prilikom izrade kompenzacijskih računa za napuštenu arapsku imovinu u Izraelu“. Konkretniji politički pristup objasnio je riječima da će se „zamrznuta iračka imovina uzeti u obzir kada dođe vrijeme rasprave o kompenzacijama za Palestince“, uz opasku da „takvo vrijeme nije došlo i da se ne zna kada će i doći“. Navedeni pristup nije naišao na konsenzus kod svih izraelskih političara, a neki od njih odbijali su raspravu o reparacijama iz sasvim drugih pobuda. E. Kaplan, tadašnji izraelski ministar financija, izbjegavao ju je zbog mogućnosti da irački Jevreji zatraže isplatu odštete od same izraelske vlade. Iako je Kaplan lično priznavao izraelsku odgovornost za egzodus, sugerirao je Šaretu da ju otvoreno prikrije upravo zbog bojazni od direktnih isplata, uz dodatak da bi po sličnom postupku isto mogli zatražiti i poljski Jevreji. Kako bi neutralizirao takvu mogućnost, Kaplan je tvrdio i da je Izrael utrošio golema sredstva za transport jevrejskih emigranata, što suvremeni analitičari smatraju neutemeljenim. Usprkos tome što je izraelska vlada odobravala načelnu ideju „razmjene imovine“ u praksi, zbog bojazni od posljedica nije ni konsolidirala ni formulirala preciznu politiku po tom pitanju i vodila se dvosmislenošću, pa ništa konkretno nije poduzeto sve do jula 2000. godine.