cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nausicaä of the Valley of the Wind
U časopisu Animage, Nausikaja iz vjetrovite doline je 1985. završila na prvom mjestu na listi najboljih animea godine, sa 3.823 glasa, dok je glavna junakinja u istom izdanju proglašena najboljim ženskim likom u animeu. U britanskom časopisu Total Film, Nausikaja je zauzela visoko 37. mjesto na popisu 50 najboljih animiranih ostvarenja svih vremena.
Radnja
lijevo|mini|150px|Cosplay glavne junakinje Nausikaje U dalekoj budućnosti, 1.000 godina nakon apokaliptičnog rata "Sedam dana vatre" koji je gotovo uništio ljudsku civilizaciju i poremetio ekološki sustav, Zemlja je opustošena. Gotovo je cijeli planet postao pustinja i pun je ogromnih kukaca Ohmua koji žive u šumi kiselina. Nausikaja je optimistična djevojka i strastvena ekologinja, fascinirana florom i faunom opasne šume. Ona je princeza i živi u udaljenom gradu u jednoj oazi koja je puna "zdrave" prirode. Na poklon dobiva jednog rakuna, kojeg prihvati kao kućnog ljubimca. U njihovoj zajednici još uvijek kruži legenda o spasitelju u plavoj odjeći koji će hodati po zlatnim žitaricama te unijeti mir i blagostanje između svijetova ljudi i kukaca.
Jednog dana u njezin se grad sruši letjelica koja je prenosila crvenog demona, tajanstveno biće koje je odgovorno za uništenje Zemlje. Ubrzo njezin grad okupira princeza Kushana, vladarica carstva Tolmekija, sa svojom vojskom, koja želi uz pomoć demona uništiti kukce i zavladati svijetom. Prilikom napada, ubijen je Nausikajin otac. No Nausikaja želi da se flora i fauna ne uništavaju pa uspije pobjeći od Kushanine vojske i sakriti se u opasnoj prašumi. Tamo upoznaje Asbela, pripadnika carstva Pejite, koje se nalazi u sukobu s Tolmekijom. Nausikaja također otkrije da opasna flora zapravo čisti otrovne kemikalije zagađene zemlje. Kada Kushanini vojnici otmu bebu Ohmua te tako privuku hordu desetaka tisuća divljih kukaca prema vjetrovitoj dolini, Kushana isproba svoje novo oružje, crvenog demona: ovaj zrakom smrti doista uništi nekoliko redova Ohmua, ali se raspadne već nakon par minuta. Time je svatko u vjetrovitoj dolini postao meta osvete. Ipak, Nausikaja se stavi ispred horde Ohmua te ih uspije zaustaviti. Oni ju podignu svojim krakovima te se vrati harmonija u dolinu spoznajom da šuma kiselina zapravo čisti zagađenje. Nausikaja hoda po krakovima tako da izdaleka izgleda kao da hoda po žutoj dolini punoj žitarica, baš kao što je predviđeno drevnim proročanstvom o spasitelju koji će nositi plavu odjeću.
Manga i nastanak priče
Nakon uspjeha pustolovno humorističnog anime filma Cagliostrin dvorac, Suzuki Toshio, urednik časopisa Animage je početkom 1980-ih kontaktirao Miyazakija kako bi on doprinjeo njihovim izdanjima. Redatelj je predložio nekoliko ideja za film, ali nijedna od njih u to vrijeme se nije materijalizirala, pa je stoga odlučio okrenuti se pisanju stripa o Nausikaji. Naime, sve prijedloge za priče bile su Miyazakijeve originalne ideje, dok je tada bilo uobičajno da se neki anime napravi po mangi, kako bi se osigurala publika. Miyazaki je mangu pisao i crtao u razdoblju od 12 godina, s prekidima zbog rada na filmovima u njegovu studiju Ghibli. Mangu je objavljivao časopis Animage - prvo je poglavlje izašlo u veljači 1982., a posljednje u ožujku 1994. Manga je daleko složenija od animea i sadrži preko tisuću stranica. Izlazila je jednom mjesečno u časopisu. Radnja animea otprilike odgovara samo prvoj četvrtini mange, jer je dotle bila nacrtana kad je anime snimljen, a razlike u radnji su toliko znatne da neki strip i film gledaju kao dvije odvojene cjeline.
Osim radnje, postoje velike razlike i u drugim područjima: likovi su mnogo razrađeniji, a ekološke teme nisu onako pojednostavljene. Junakinja je predstavljena kao složeni lik, koji je istodobno pacifist i zakleti aktivist za prava prirode. Dok je 1970-ih radio u animacijskom studiju Toei, Miyazaki je upoznao Isaa Takahatu s kojim je surađivao u dva kratkometražna anime filma Panda! Go Panda!. Tu je Miyazaki imao funkciju scenarista a Takahata redatelja, dok je za Nausikaju odlučeno da Takahata producira a Miyazaki preuzme režiju. lijevo|mini|200px|Prilagođavanje ekosustava zagađenju u zaljevu Minamata bio je jedan od Miyazakijevih utjecaja prilikom pisanja priče Miyazaki je nadahnuće našao u japanskoj folklornoj bajci Princeza koja je voljela kukce, ali i u raznim ZF autorima kao što su William Golding, Ursula Le Guin, Brian Aldiss, Isaac Asimov i J.R.R. Tolkien. Neki su priču usporedili i sa Herbertovim romanom Dina, a primjetili su da je i istoimena junakinja iz Odiseje odigrala utjecaj na glavnu junakinju u Miyazakijevoj priči. Pretećom Nausikaje smatraju se i ranije junakinje iz Miyazakijeva opusa, Lana iz serije Conan, dječak iz budućnosti i Clarissa iz Cagliostra, te kasnije Fio u filmu Porco Rosso.
Za crtanje scena unajmljen je studio Topcraft. Sekvencu crvenog demona je animirao Hideaki Anno. Zbog ograničenog proračuna, Nausikaja je animirana sa samo 8 kadra u sekundi, iako je prosjek 24 kadra u sekundi za cjelovečernji film, zbog čega se neke akcijske sekvence doimaju isjeckano.
Sam Miyazaki je izjavio da više voli mangu nego film, kojeg je smatrao prekratkim, a i naknadno je smatrao da je filmski kraj previše pojednostavljen i da nudi prelagano rješenje za tako težak problem. Dao je svojem vlastitom filmu ocjenu "65 od 100". Usporedbe radi, zadnje riječi u mangi su: "Iako je teško, moramo nastaviti živjeti". Crveni demon u stripu ima veću ulogu: naime, prvu osobu koju ugleda je Nausikaja, te ju smatra svojom "majkom". Time je junakinja, prvakinja mira, postala gospodaricom najmoćnijeg oružja svijeta. Tijekom pisanja završetka mange, Miyazaki je izjavio da se osjećao kao da je zguran u kut: "Nastaviti Nausikaju u toj zadnjoj godini je bilo zaista teško...Vjerojatno stoga jer sam morao pisati nešto o čemu nisam znao...Morao sam ići toliko daleko da sam morao razmišljati o smislu života. Ja nisam znao [smisao života], pa je bilo vrlo teško." Izvorni strip ima također obrat u priči: naime, junakinja otkriva da su svi moderni kukci, životinje pa i ljudi nastali genetskim inžinjeringom prije katastrofe "Sedam dana vatre" te da samo mogu preživjeti u tom umjetnom svijetu. "Jaja" izvornih ljudi u jednoj grobnici će se ponovno aktivirati i preporoditi nove ljude nakon što kisele šume završe svoj posao i očiste sve zagađenje, a trenutni, "umjetni" ljudi izumru. Junakinja se stoga mora odlučiti: stati na stranu "umjetnih" ljudi iako su njihovi dani možda odbrojani, ili na stranu ljudskih predaka, koji bi pak mogli ponovno prouzročiti novu katastrofu ako dođu na vlast. Pošto obje vrste ne mogu živjeti istodobno na svijetu, Nausikaja se na kraju odluči uništiti skladište sa "jajima" stare ljudske rase, ali i sama izjavi: "Grozim se svojeg grijeha". Ta odluka je i danas kontroverzna među čitateljima stripa a čak i sam Miyazaki je jednom izjavio: "Još uvijek se pitam je li to bio ispravan završetak mange, ali ne znam. Čak ni danas nisam siguran."
Miyazaki navodi da mu je najveći poticaj i nadahnuće bila spoznaja da je zagađenje zaljeva Minamata olovom prisililo neke ribe da se naviknu na velike količine otrova i nastave se razmnožavati. Prema vlastitoj izjavi, Miyazaki je priču pisao potpuno spontano: isprva je htio smjestiti ju u pustinju, no onda se predomislio i dodao šumu te je na kraju to "postala priča o ekologiji". Šaljivo je izjavio da će časopis Animage prije propasti nego što će se on morati prisiliti izmisliti zaključak priče u stripu. Izjavio je da je bio zgađen smjerom kojim je ljudsko društvo išlo. Iako je imao različite vizije o istoj priči, zaključio je da bi, kada bi mu se opet pojavila prilika, opet napravio gotovo isti film. Zbog spontanog pisanja, shvatio je da je priča krivo skrenula u religiju prilikom jednog podzapleta o proročanstvu plavog spasitelja koji će izbaviti ljude. U jednom podzapletu, pisao je o raspadu zemlje zvane Doruk u Nausikaji, ali je sumnjao kako bi se jedno moćno carstvo moglo tako raspasti. Međutim, nedugo nakon toga, raspao se SSSR, što je potvrdilo njegove narativne spone. Tijekom pisanja, potpuno je odbacio marksizam kojeg je prije zagovarao.
Odjek
Film je pušten u distribuciju 11. ožujka 1984. te je odmah postigao ogroman uspjeh u japanskim kinima a kritike su većinom bile pozitivne. Izvan Japana je Nausikaja rijetko gdje prikazana u svjetskim kinima (prije nego li je Miyazaki stekao svjetsku slavu) jer su tada animirani filmovi još uvijek smatrani robom za djecu a ne za odrasle. desno|mini|180px|Najveće nasljedništvo filma bilo je što je njegov uspjeh 1984. osigurao sredstva kojima se uspostavio studio Ghibli, specijaliziran za anime filmove U SAD-u je u lipnju 1985. potpuno promijenjena i skraćena za 10 minuta te objavljena pod naslovom Warriors of the Wind (Ratnici vjetra) na video tržištu. Ukupno je devetnaest scena izrezano ili skraćeno u toj verziji. Naime, pošto Miyazaki još nije bio poznata ličnost, blagonaklono je gledao na ponudu poduzeća New World Pictures koje je te godine htjelo izdati Nausikaju na američko tržište. Međutim, tamošnji upravitelji su smatrali da se film jedino može prodati kao "crtić za djecu" te su stoga izmijenili imena (junakinja se zvala "Princeza Zandra") i skratili one scene koje su bile "spore", dok je i sinkronizacija bila drvena. Miyazaki je bio zgrožen ovom verzijom filma te je zapovijedio svojim suradnicima da zaborave na istu te samo gledaju original. Na sreću, New Worldu je istekla licenca za film 1995., a Miyazaki je ipak dopustio Amerikancima napraviti drugu, vjerniju sinkronizaciju filma. 20 godina kasnije, Walt Disney Home Entertainment je objavio integralni film na DVD-u sa novom sinkronizacijom - nove glasove su podarili Alison Lohman, Uma Thurman, Patrick Stewart, Mark Hamill i drugi - kako bi se ispravila ta nepravda. U Zapadnoj Njemačkoj i Mađarskoj film je premijerno prikazan tek 1987., također samo na video tržištu. Kasnije je objavljen na DVD izdanju. Do danas, Nausikaja nije puštena ni u jednu službenu distribuciju u Hrvatskoj.
Julia Sertori je zapisala da joj se nije svidio kraj jer prema njenom mišljenju potiče na pasivnost pošto se "ekološka kriza razriješila sama od sebe". Kenji Sato u svojoj knjizi Godzilla, Yamato i naša demokracija spominje da su "zlikovci" iz Tolmekije motivirani dobrim namjerama prilikom bavljenja krizama najbolje što mogu s obzirom na to koliku ograničenu količinu informaciju posjeduju. Mamoru Oshii, redatelj kultnog animea Duh u oklopu, je izjavio da je Nausikaja "Space Battleship Yamato u Miyazakijevom stilu...snažan film sastavljen od čiste ideologije". Moebius je Miyazakija proglasio "narativnim i grafičkim genijem" te Nausikaju prozvao njegovim najboljim ostvarenjem.
Film je zabranjen u istočnoj Europi te je nakratko bojkotiran u Njemačkoj jer su udruge za zaštitu okoliša prigovarali da sadrži uznemirujuće prizore ekološke katastrofe. Ironično, priča je zapravo upozorenje ljudima da bi se trebali više brinuti o okolišu. Jedna kopija filma je prikazana Svjetskom fondu za prirodu i raznim udrugama za zaštitu okoliša.
Simboli i interpretacije
Riječ "Ohmu" znači "kralj kukaca" na japanskom. Frenchy Lunning navodi kako se radi o prijelomnom anime ostavrenju koje je dokazalo da se crtani filmovi mogu usredotočiti na probleme stvarnog svijeta, kao što je degradacija prirode i potrebe za mirnim suživotom različitih kultura. Također je prigovarao prvoj američkoj sinkronizaciji filma, Ratnici vjetra, čiju je bliskost originalnoj Miyazakovoj viziji usporedio sa "suptilnošću Razbijača prilikom prerade romana Vrli novi svijet".
Dani Cavallaro spominje kako se jedinstvenost osobnosti glavne junakinje očituje u njenom suprotnom stavu od većine ljudskih likova koji žele dominirati prirodom, a ne biti u mirnom suživotu s njom. Množina sukobljenih strana od kojih svaka ima svoje razloge podsjeća na sliku svijeta iz Princeze Mononoke, a glavna negativka u priči, Kushana, je preteća Lady Eboshi u Mononoke. Helen McCarthy je komentirala kako je priča izbjegla crno-bijelu podjelu likova te dala svima - pa i divovskim kukcima - "dostojanstvo razumljive motivacije". Marc Hairston navodi kako je glavnu poruku filma izgovorila sama junakinja u stripu kada ljudima kaže ovo: "Mržnja i osveta ne davaju nikakve plodove...Izaberite ljubav, a ne mržnju".
Carmegn, Belluno
Carmegn je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Nausicaä of the Valley of the Wind
Simboli i interpretacije
Susan J. Napier navodi kako je junakinja pravi primjer "Miyazakijevog feminizma", ali da ima i muževnih obilježja, kao što je smisao za tehnologiju i borilačke sposbnosti. Također navodi kako je jedrilica iz uvoda, te stoga letenje općenito, simbol za slobodu i neograničene mogućnosti pilota iste. Zbog maske, isprva se pojavljuje u skrivenom, tajnovitom i androginom izdanju, no kada ju skine otkriva svoju pravu ljudsku narav.
Carmegn, Belluno
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 42 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 469 m.
Nausicaä of the Valley of the Wind
Video igre
Barem dvije video igre su objavljene zasnovane na ovoj mangi i filmu. Razvili su ih Technopolis Soft a objavili Technopolis Soft i Tokuma Shoten.
Aubermesnil-aux-Erables
Obermenil oks Erabl je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Gornja Normandija, u departmanu Primorska Sena koja pripada prefekturi Djep.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 203 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 23 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 8,48 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 125 metara (maksimalnoj 220 m, a minimalnoj 123 m).
Kliški dekanat
Kliški dekanat je teritorijalno-pastoralna jedinica u sastavu Splitsko-makarske nadbiskupije. Osnovan je 25. kolovoza 1964. od župa koje su se do tada nalazile u sastavima Solinskog i Cetinskog dekanata.
Dekanat se sastoji od 12 župa: Bisko, Dicmo Donje, Dicmo Gornje, Dugopolje, Klis, Konjsko, Koprivno, Kotlenice, Muć Donji, Muć Gornji, Neorić i Prugovo. Sve župe nalaze se u Splitsko-dalmatinskoj županiji, a župsku službu obavljaju svjetovni svećenici, izuzevši župu Prugovo koju vode franjevci Provinicije Presvetog Otkupitelja.
Edmontonia
Edmontonia je bila oklopljeni dinosaur i pripadnik porodice nodosaurida iz perioda kasne krede. Dobila je naziv prema formaciji Edmonton (sada formacija Horseshoe Canyon) gdje su njezini ostaci i pronađeni.
Opis
thumb|170px|left|Skelet
Edmontonia je bila krupno građena, sa dužinom od oko 6,6 m i visinom od 2 m. Imala je građu tipičnu za ankilosaure - zdepasto tijelo i jake udove. Na kraju repa nije imala koštanu "toljagu" - njezino odsustvo je karakteristično za nodosauride kojima pripada i Edmontonia. Kretala se četveronožno. Leđa i glava bili su joj pokriveni malenim, grbavim pločama, a na leđima i repu je također imala mnogo oštrih bodlji. Četiri najveće nalazile su se na ramenima, a kod nekih primjeraka su se dvije od njih dijelile u manje bodlje. Na vratu je imala široke ploče pravougaonog oblika.
Gledana odozgo, njezina lubanja imala je oblik kruške. Bila je relativno malena, dužine 49 cm. Imala je zube listastog oblika, prilagođene ishrani biljkama. Za razliku od svojih primitivnijih predaka, imala je dobro razvijeno koštano nepce, a u prednjoj kosti gornje čeljusti nije imala zuba.
Otkriće i vrste
thumb|right|Oklop Tipičnu vrstu roda Edmontonia, E. longiceps, otkrio je George Paterson 1924. godine. Nije imala naziv sve do 1928. godine kada joj ga je dao C. M. Sternberg. E. rugosidens, kojoj je naziv službeno dao Gilmore 1930. godine, pronađena je u formaciji Aguja u Teksasu. Vrste roda Edmontonia su:
U taj rod obično se svrstava i Denversaurus schlessmani ("Schlessmanov denverski gušter"). Bakker je 1988. uspostavio taj takson na osnovu lubanje iz formacije Lance u Južnoj Dakoti, ali drugi naučnici poslije su smatrali da pripada vrsti Edmontonia rugosidens. Tipični primjerak roda Denversaurus nalazi se u Denverskom prirodoslovnom muzeju u Denveru, Colorado.
Paleobiologija
thumb|left|Restauracija dvije jedinke iz [[1922.]] thumb|Model, Royal Tyrrell Museum Velike bodlje vjerojatno su služile mužjacima u borbi prilikom obrane teritorija ili u potrazi za partnerom. Bodlje su također bile korisne za zastrašivanje grabežljivaca i rivalnih mužjaka, za samoobranu, a možda i obranu potomaka. Kako bi se obranila od grabežljivaca Edmontonia se mogla spustiti na tlo kako bi minimizirala mogućnost napada na svoj nezaštićen stomak.
Godovi kod očuvanog drveća koje je postojalo kada i Edmontonia ukazuje na postojanje sezonskih promjena u temperaturi i padavinama; to možda objašnjava zašto je pronađeno toliko primjeraka sa oklopom i bodljama na istom dijelu tijela kao i za vrijeme života. Naime, Edmontonia je mogla umrijeti zbog suše, njezini ostaci osušili bi se na zraku, a dolaskom vlažne sezone brzo bi je pokrili sedimenti.
Pauzanija (geograf)
Pauzanija (starogrčki: Pausanías, 2. vijek) je bio grčki putopisac i geograf, poznat po djelu Opis Grčke  u kome je u 10 knjiga detaljno prikazao sve najvažnije lokalitete i znamenitosti Grčke pod rimskom vlašću Pet dobrih careva. Prije putovanja po Grčkoj je obišao Malu Aziju, Siriju, Palestinu, Egipat i Italiju. Njegova knjiga je u antičko doba bila posve zaboravljena, a u srednjem vijeku rijetko citirana; tek je u kasnijim vijekovima postala izuzetno dragocjeni izvor historičarima, kako za opis Grčke pod rimskom vlašću, tako i za dovođenje raznih arheoloških artefakata i građevina iz antičkog perioda u njihov historijski kontekst.
Nagrada OFCS za najbolju režiju
Nagrada Društva online filmskih kritičara za najboljeg režisera (Online Film Critics Society Award for Best Director) je filmska godišnja nagrada koju dodjeljuje Društvo online filmskih kritičara za najbolju režiju filma u prethodnoj godini.
Civilization Phaze III
Zappa ovaj album svrstava u kategoriju "opera-pantomima", a počinje eksperimentalno snimljenim vokalima iz 1967.g., što Zappa opisuje u svojim linijskim notama (napisane 1993.). 1991. njegova kćerka Moon Unit Zappa, izvođač Michael Rapaport i još drugi dodaju nove dijaloge. Glazbeni dijelovi komponirani su i snimani isključivo na synclavieru, kojeg Zappa prvi puta koristi na albumu Boulez Conducts Zappa: The Perfect Stranger (1984) i kasnije na albumu Jazz from Hell sa kojim odnosi "Grammy Award" pobjedu (1986.).
Popis pjesama
Sve pjesme napisao je Frank Zappa.
Gough Whitlam
Edward Gough Whitlam (Kew, 11. srpnja 1916. - Elizabeth Bay, 21. listopada 2014.) je bio australski političar, najpoznatiji po tome što od 1972. do 1975. godine obnašao dužnost 21. premijera Australije, te od 1967. do 1977. predvodio Laburističku stranku. Pobjednom na izborima 1972., Whitlam je uspio vratiti laburiste na vlast u Australiji nakon pune 23 godine, a vlast je zadržao i nakon izbora 1974. godine. Ipak, Whitlamov mandat kontroverzno je prekinut od strane generalnog guvernera Johna Kerra, koji ga je 1975. razriješio dužnosti i tako izazvao ustavnu krizu. Whitlam danas ostaje jedini premijer Australije čiji je mandat prekinut na ovakav način.
Whitlamova politička karijera započela je 1952. godine, kada je izabran za zastupnika u Predstavničkom domu parlamenta Australije. Godine 1960. postao je zamjenik predsjednika Laburističke stranke, a nakon umirovljenja Arthura Calwella 1967. godine i njezin predsjednik i vođa oporbe. Na izborima 1969. godine tijesno gubi, ali već 1972. godine ostvaruje pobjedu i postaje premijer.
Whitlamova vlada implementirala je i provela cijeli niz radikalnih poteza i promjena u australskoj politici, među kojima se ističu povlačenje australskih trupa iz vijetnamskog rata ukidanje obveznog vojnog roka, uvođenje univerzalne zdravstvene njege i besplatnog sveučilišnog obrazovanja te uvođenje programa besplatne pravne pomoći. Velike probleme Whitlamu stvarao je Senat, u kojemu je većinu imala oporba. Kako mu je Senat blokirao brojne zakone i odluke, Whitlam je raspustio oba doma parlamenta i 1974. godine inicirao izvanredne izbore. Pobjedivši ponovo, mada s nešto manjom većinom, Whitlam je zadržao mjesto premijera, ali je Senat i dalje bio pod kontrolom oporbe, koja je ubrzo, potaknuta skandalima i lošim gospodarstvom, počela blokirati Whitlama. Kada je Senat krajem 1975. godine odbio izglasati Whitlamov proračun, došlo je do političke krize. Whitlam je odbio odstupiti smatrajući kako Senat ucjenjuje vladu, no kriza je konačno razriješena 11. studenog 1975. kada je generalni guverner John Kerr kontroverzno smijenio Whitlama i njegovu vladu te postavio Malcolma Frasera, šefa oporbe, za v.d. premijera i raspisao izbore. Laburisti su na izborima uvjerljivo izgubili.
Nakon novog poraza 1977. godine, Whitlam se povukao s mjesta predsjednika Laburističke stranke, a 1978. godine se povukao i iz Parlamenta. Kada je 1983. godine premijer postao Bob Hawke, Whitlam je imenovan UNESCO-vim ambasadorom. Zbog okolnosti njegove smjene, ali i njegova politička utjecaja, Whitlam danas ostaje jedan od najkontroverznijih, ali i najznačajnijih australskih premijera.
Preminuo je 21. listopada 2014. godine.
Malcolm Fraser
John Malcolm Fraser (Toorak, 21. svibnja 1930. – Melbourne, 20. ožujka 2015.) je bio australski političar koji je od 1975. do 1983. godine obnašao dužnost 22. premijera Australije. Fraser je na vlast došao nakon kontroverzne smjene Gougha Whitlama 11. studenog 1975., u kojoj je Fraser odigrao ključnu ulogu. Ta smjena, koju je sproveo generalni guverner John Kerr, dovela je do najveće ustavne krize u povijesti Australije. Unatoč kontroverznom mandatu, Fraser je odnio pobjede na trima sljedećim izborima, a konačni krah doživio je nakon poraza od Boba Hawkea 1983. godine. Fraser se tada povukao iz politike i završio svoju karijeru kao jedan od najomraženijih političara u Australiji.
Auberville-la-Campagne
Obervil la Kampanj je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Gornja Normandija, u departmanu Primorska Sena koja pripada prefekturi Avr.
Sforza Ponzoni
Sforza Ponzoni (lat. Sfortia Ponzonus; Venecija, 6. rujna 1581. – Venecija, 27. listopada 1640), talijanski svećenik, splitski nadbiskup i metropolit te primas Dalmacije i čitave Hrvatske (1616–1640). Godine 1630. pozvao je brata, slikara Mateja u Split da ukrasi splitsku katedralu.
The Lost Episodes
The Lost Episodes kompilacijski je album na kojem se nalazi neobjavljeni materijal američkog glazbenika Franka Zappe, koji posthumno izlazi u veljači 1996.g.
Izovalin
Izovalin je organsko jedinjenje, koje sadrži 5 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 117,146 Da.
The Lost Episodes
Većina materijala pokriva doba sa početka njegove glazbene karijere od 1958. do 1970. Zappa je ove skladbe napisao prije svoje smrti 1993.
Na albumu značajan doprinos na pet skladbi ima veliki glazbenik Captain Beefheart (kojji se ranije zva Don Van Vliet): "Lost in a Whirlpool", blues parodija iz približno 1958.-'59., "Tiger Roach" ritam i blues skladba snimljena oko tri godine kasnije, "I'm a Band Leader" usmeni govor Zappe i Beefhearta iz 1969., "Alley Cat" gdje Zappa svira gitaru sa sastavom "Beefheart's Magic Band" i "The Grand Wazoo" usmeni govor snimljen 1969.g. koji Zappa 1992. dodaje na skladbu pomoću Synclaviera.
Poneke skladbe na CD-u alternativno su snimljene prije izlaska studijskih albuma na kojima se nalaze. The Lost Episodes sadrži verziju skladbe "Any Way the Wind Blows" koja je snimljena u Rancho Cucamongi (Kalifornija), 1963. tri godine prije nego izlazi na albumu Freak Out! (1966.) I verzija skladbe "Fountain of Love" snimljena je u približno u isto vrijeme ali nije objavljena prije izlaska albuma Cruising with Ruben & the Jets.
Eadbald od Kenta
Eadbald (Ēadbald) je bio kralj Kenta od 616. do smrti 640. Otac mu je bio kralj Aethelbert, prvi anglosaksonski kralj preobraćen na kršćanstvo, a majka franačka princeza Bertha iz dinastije Merovinga. I sam Eadbald je bio pokršten zajedno sa ocem, ali je odmah nakon njegove smrti odbacio kršćanstvo i vratio se paganskoj vjeri svojih sunarodnjaka, natjeravši kršćanske misionare da se sklone u Franačku. Historičari kao razlog za to navode Eadbaldovu ženidbu sa očevu udovicu, čemu se Crkva protivila, držeći to incestom. Međutim, vrlo brzo - prema nekim izvorima već za godinu dana, prema drugima nakon osam godina - biskupi Laurencije i Just su nagovorili Eadbalda da se ponovno pokrsti i napusti svoju ženu/pomajku. Prema tradiciji, Eadbaldovu odluku da se vrati Crkvi su potakli "napadi ludila" shvaćeni kao Božja kazna, iako današnji historičari vjeruju da je uticaj imao i diplomatski pritisak Franaka koji su bili glavni trgovinski partneri Kenta.
U svakom slučaju, Eadbald je Francima izašao u susret oženivši se za franačku princezu Ymme (koju kasniji historičari nazivaju Emma od Austrazije). Vlastitu sestru Aethelburg je dao udati za kralja Edwina, koji je postao prvi pokršteni anglijski kralj, a kasnije i bretwalda, odnosno hegemon Anglosaksonaca. Taj savez, koji je Kentu omogućio relativnu nezavisnost, održao se i u doba Edwinovog suparnika i nasljednika Oswalda. Eadbald je nastavio koristio brak kao diplomatsko sredstvo, davši ruku svoje nećake Eanflaed za nortumbrijskog kralja Oswiua te oženivši sina Eocenberhta za princezu Seaxburgh, kćer istočnoanglijskog kralja Anne.
Osim Eocenberhta, Eadbald je imao sina Eormenreda i kćer Eanswith. I Eormenred i Eocenberht su ga naslijedili na kraljevskom prijestolju.
Hill City, South Dakota
Hil Siti je grad u američkoj saveznoj državi Južna Dakota.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 948, što je 168 (21,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Capranica, Frosinone
Capranica je naselje u Italiji u provinciji Frosinone, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 588 m.
Cutie Honey
Verzije iz 1970-ih
Prvi, izvorni radovi franšize bili su TV serija i dvije različite manga serije. Jednu mangu je napisao Go Nagai, a drugu Ken Ishikawa. Nagaijeva je manga iz 1973. ponovno objavljena 1985. kao jedan svezak, no daljnje verzije Cutie Honey nisu bile objavljene do 1992. Dok je Nagaijeva manga opisana kao znanstvena-fantastika, anime se smatra, barem u retrospektivi, „magical girl“ serijom. U tim verzijama, Honey Kisaragi je normalna učenica katoličke škole, sve do dana kada je njezina oca ubila tajnovita "Panther Claw" organizacija. Nakon njegove smrti, ona otkrije da je zapravo android kojeg je on stvorio a da je u njoj uređaj koji može "stvoriti materiju iz ničega" (空中 元素 固定 装置, kūchū genso kotei Sochi, različito prevedeno kao "[atmosferski] mehanizam kondenzatora elementa", "Fiksni sustav elemenata zraka", "Airborne Element Solidifier", itd. ). Sa svojim povikom "Honey Flash!" ona može koristiti uređaj kako bi se transformirala u crvenokosu superjunakinju Cutie Honey sa mačem. Ovaj uređaj, ili slični uređaji, su korišteni da objasne njene moći u svim kasnijim verzijama priče. Dok je pohađala Saint Chapel školu za djevojke, Honey traži osvetu protiv „Panther Claw“ organizacije, koju vodi drevno iskonsko zlo poznato kao Panther Zora i njezina mlađa Sestra Jill. Zora želi "najrjeđe stvari na svijetu", te traži Honeyjin uređaj, dok Jill, vođa grupe u Japanu, "samo želi najfinija bogatstva", te je zadivljena sa Honey. Honeyjina najbolja prijateljica u školi je Aki "Nat-Chan" Natsuko. U mangi, Nat-chan, kao i neki drugi učenici, su pomalo zaljubljeni u Honey, no ta je karakteristika umanjena u TV seriji. Honey pomaže Danbei Hayami i njegova dva sina, novinar Seiji i mladi Junpei. Danbei se temelji na liku Daemon iz Nagaijeva prethodnog rada Abashiri Family. Nagaijeva je manga također posudila lik Naojiro iz toga serijala (u ženskom obliku, Sukeban Naoko); anime posuđuje i Paradise školu, zajedno sa likovima Naojiro i Goeman (učitelj u školi) iz iste serije.
TV serija
„Cutie Honey“ anime serija se emitirala od 13. listopada 1973 do 30. ožujka 1974. TV-serija je mnogo pitomija od manga verzije zbog uklanjanja nasilja, vulgarnog humora i lezbijskih elemenata, ali zadržala se činjenica da Gđu. Alphonne privlači Honey. Izvorno, Cutie Honey je trebala biti shōjo serija poput kasnije verzije Cutie Honey Flash iz 1990-ih, usredotočujući se više na vezu Honey i Shuna Kazama (Seiji), bez golotinje ili pretjeranog nasilja. Manga je trebala izlaziti u mjesečnom časopisu Ribbon, a serija je trebala biti emitirana u 7:00 ujutro na NET TV, na rasporedu koji je tradicionalno bio rezerviran za maho shōjo („magical girl“) serije. Međutim, to je mjesto dano seriji „Miracle Shōjo Limit“ (koja je imala slab rejting), a Cutie Honey je trebala biti emitirana u emisiji „Majū Kaijin Daihenshin!“ koja je prethodno emitirala anime serije Micord S i Devilman. Zbog toga, „Cutie Honey“ je potom trebala postati Shonen serija (za mladiće), čime je postala prva „magical girl“ anime serija za dečke. Da bi privukla mladu mušku publiku, dodano je više akcije a Nagaiju je predložene za crtati Honey golu tijekom njenih transformacija. U seriji, Honey Kisaragi je 16-godišnja djevojka koja otkriva da je super android nakon što joj je otac ubijen od organizacije „Panther Claw“ koja se nada da će postići "neograničeno bogatstvo" i ukrasti uređaj unutar Honey kako bi se tako domogli "stvaranju beskrajnom opskrbom dragulja." U školi, Honey je donekle "školski klaun" te uživa zadirkivati nastavnike Alphonne i Miharu. Velik dio komičnih situacija u originalnoj seriji dolazi od njenih podviga u školi. Miharu u početku smatra da je Honey nepopravljiva nametnica, ali Alphonne je privučena njom te pokušava biti dobra prema njoj. Obitelj Hayami pomaže Honeyi u njenoj borbi. Seiji je prva osoba koja otkrije Honeyjin tajni identitet. On ju upoznaje slučajno te se zaklinje da će joj pomoći. Njegov otac Danbei i brat Junpei također gaje simpatije prema Honey. Kasnije u seriji, Honey upozna Danbeijovog nećaka Naojiroija. On je "šef" Paradise škole, koja je puna delinkvenata. Honey se pridružuje školi i postaje novi "šef". Honey ima veliku listu alter-ega nakon transformacija u ovoj seriji, uključujući:
New Cutie Honey
1994. objavljena je New Cutie Honey OVA anime serija koja je obuhvatila 8 epizoda te imala mnoge reference na ranije Nagaijeve radove, kao što Mazinger i Devilman. Dok prve 4 epizode sadrže potpunu priču, zadnje 4 uzimaju pristup tzv. „čudovišta dana“ protiv kojih se bori junakinja. Zanimljivo je spomenuti da je napisan scenarij i za 9. epizodu, Božićnu priču, koja pak nikada nije snimljena ali je objavljena kao CD drama. Ovo je jedini Cutie Honey anime koji je zasad pušten u redovnu distribuciju u SAD-u.
Cutie Honey Flash
1997., nova shoujo Cutie Honey anime serija, Cutie Honey Flash, se počela emitirati na istom terminu u Japanu na kojem se emitirala slavna serija Sailor Moon nakon što je ova završila sa zadnjom sezonom, Sailor Stars. Mnogi članovi ekipe iz „Starsa“, među njima i redatelj animacije Miho Shimagasa, prešli su naknadno na Cutie Honey Flash te prenijeli neke dizajne likova i elemente iz Sailor Moon na ovu priču. Serija je emitirana i u Njemačkoj. Priča je više-manje obrada originalne serije iz 1973., samo što je mnogo pitomija i tradicionalnije postavljena. Svi likovi iz izvorne serije su se vratili, izuzev Junpeija, Naojiroa i osoblja iz Paradise škole. Anime također predstavlja novi lik, „Misty Honey“. Iako su producenti isprva planirali upotrijebiti i kompjutersku animaciju, na kraju je serija ipak crtana klasičnom animacijom.
Kasnije verzije
Cutie Honey franšiza ponovno se nakon kratke stanke nastavila i u 2000-ima, sa igranim filmom iz 2004., TV serijom iz 2007. i jednom OVA-om. Također su proizvedene neke nove manga verzije. Prva, "Cutie Honey, the legend of an angel", je išla od 2001. do 2003. Druga manga, Cutie Honey a Go Go!, je išla od 2003. do 2005; Treća, "Cutie Honey Seed", je išla od 2004. do 2006.; nju je „napisao Go Nagai, ali ju nije nacrtao“ a govori priču o dječaku zvanom Yuuta koji je veliki „Cutie Honey“ obožavatelj te sretne vanzemaljca sa sličnim moćima kao i Honey.
Igrani film iz 2004.
2004. pojavio se igrani Cutie Honey film kojeg je producirao Gainex a režirao Hideaki Anno, dok glavnu ulogu igra manekenka Eriko Sato. Film je labava ekranizacija priče, u kojemu se Cutie Honey, nakon smrti svojeg oca, bori protiv zle „Panther Claw“ organizacije koja se skriva kod Tokijskog tornja. Ponovno upoznaje Seijija, dok je Aki Natsuko u ovoj priči policajka. Nagai ima mali cameo nastup pred kraj filma, kao vozač automobila na kojeg padne Honey. Iako je priča jako šašava, dio kritike je hvalio živahan humor i specijalne efekte koji su ljudske pokrete u bitkama učinili da izgledaju poput crtića. Film je objavljen i u SAD-u na DVD-u.
Re: Cutie Honey
Gainax je također producirao Re: Cutie Honey, trodijelnu OVA seriju. Prva epizoda emitirana je na kanalu Animax samo dva mjeseca nakon objavljivanja igranog filma. Kasnije je cjelokupna serija objavljena na DVD-u. Priča prepričava istu radnju kao i film, ali sadrži više golotinje i razvoj likova. Hideaki Anno je režirao cijelu seriju, ali je svaka epizoda imala svojeg redatelja, zbog čega se primjeti razlika u stilovima.
Cutie Honey The Live
2007. pojavio se i televizijska obrada serije u obliku igrane serije Cutie Honey The Live, emitiran na kanalu TV Tokyo 2. listopada 2007. Glavu ulogu tumači Mikie Hara. Serija govori o Honey, Miki i Yuki, tri djevojke koje se mogu transformirati ali su jako različitih mentaliteta, no moraju se ujediniti kako bi se borili protiv „Panther Claw“ organizacije koju vode četiri vođe.
Car Shun od Hana
Car Shun od Hana, trad. kin. 漢順帝;, poj. kimn. 漢顺帝, py. hàn shùn dì, wg. Han Shun-ti, (115-144) bio je kineski car iz dinastije Han i sedmi vladar u periodu Istočnog Hana, koji je vladao od 125. do 144.
Shun je bio sin cara Ana, ali ga je nakon očeve smrti carica majka Yan natjerala da se odrekne prijestolja u korist markiza od Beixianga. Nekoliko mjeseci kasnije, grupa dvorskih eunuha na čelu sa Sun Chengom je izvršila dvorski prevrat i svrgnula markiza, postavivši Shuna za cara. Iako je narod imao velika očekivanja od novog cara, koji nije dijelio njegovu nasilnu narav, pokazalo se da Shun, iako miran i dobronamjeran, ne posjeduje neke vladarske sposobnosti, te je državom stvarno upravljao klan na čelu s njegovim tastom Lian Shangom, te Lian Shangovim sinom Liang Jijem, a čime se nastavilo postepeno propadanje dinastije.
Sonthi Boonyaratkalin
General Sonthi Boonyaratglin (สนธิ บุญยรัตกลิน; prvo ime se također piše Sondhi; prezime se također piše Boonyaratkalin ili Boonyarakarin) (1946 -) je vrhovni komandant Kraljevske tajlandske vojske. On je prvi musliman na čelu pretežno budističke vojske. Dana 19.9. 2006, vojska ga je učinila de facto vršiocem dužnosti premijera tajlanda nakon državnog udara.
Bilješke
<div class= "references-small">
Tropanski alkaloid
mini|desno|150px|[[Tropan]] mini|150px|[[Kokain]] mini|desno|150px|[[Skopolamin]] Osnovni skelet tropanskih alkaloida je prsten nortropana (kondenzovani piperidinski i pirolidinski prsten).
Tropanski alkaloidi su derivati nortropana, a dele se na tri grupe (sa supstituentima u sledećim položajima):
Atropin deluje na centralni nervni sistem i širi zenice, a analogno deluje i hioscijamin i skopolamin. Kokain paralizuje periferni nervni sistem, a stimuliše centralni nervni sistem (izaziva nemir, razdražljivost, ali i povećanje radne sposobnosti). Zloupotreba kokaina dovodi do toksikomanije sa veoma opasnim posledicama.
Hioscijamin i skopolamin se dobijaju iz biljaka familije Solanaceae (pomoćnice)velebilja i bunike). Atropin se u novije vreme dobija sintezom. Krajevi sa tropskom klimom (Južna Amerika, Zapadna Indija) bogati su u biljkama roda Erythroxylon coca čije se lišće koristi kao sirovina u farmaceutskoj industriji za dobijanje kokaina.
Historia Salonitana
Historia Salonitana je povijesno djelo splitskog povjesničara Tome Arhiđakona iz 13. stoljeća. Djelo sadrži povijest splitske, odnosno salonitanske crkve do 1266. godine kada je Toma prestao pisati. Povijest Solinske odnosno Splitske crkve od njezinih početaka do svojega vremena (Historia Salonitana) sadrži iznimno vrijedne podatke za ranu hrvatsku povijest (kataloški pregled biskupa i nadbiskupa, imena vladara iz hrvatske narodne dinastije, teorija o gotskom podrijetlu Hrvata, opisi nekih događaja iz onovremene europske povijesti, podaci o nekim umjetničkim spomenicima, npr. Dioklecijanova palača, crkva sv. Stjepana, Buvinine vratnice i dr.) Prvo izdanje je objavio Ivan Lučić. Još prije u 16. stoljeću je dopunjena i proširena verzija bila izdana u historiografiji nazvana Historia Salonitana Maior.
Sadržaj
Uže gledano u kontekstu hrvatske povijesti, djelo sadrži opis dolaska Hrvata na područje Dalmacije i Panonije, pod vodstvom Totile, sa područja Poljske i Češke. Opis dolaska sličan je onome u djelima De Administrando Imperio i Ljetopis popa Dukljanina, pa stoga ova tri djela čine osnovu povijesnog znanja o ranoj hrvatskoj povijesti. Osim toga govori o hrvatskoj povijesti za vrijeme hrvatskih kneževa i kraljeva, najviše Petra Krešimira IV. i Dmitra Zvonimira, o tatarskim provalama, neprijateljstvu Splita i Trogira i o političkim tenzijama u gradu. U proširenoj verziji nalazi se i prijepis Pacte Convente.
Papa Sikst I
Siksto I. je bio sedmi papa, nasljednik Aleksandra I., od 117. ili 119. do 126. ili 128.
Historia Salonitana
Podrijetlo Hrvata
Treće po vremenskom redu pisano vrelo za odgovor na pitanje o podrijetlu Hrvata povijesno je djelo Historia Salonitana Tome Arhiđakona, nastalo oko polovice 13. stoljeća, dakle punih šest stotina godina poslije vremena o kojem u tim vijestima izvješćuje. Toma pripovijeda (u 7. glavi) da je Salona, metropola rimske provincije Dalmacije, razorena u doba Gota. Tada su Goti pod svojim vojvodom Totilom dolazeći iz predjela današnje Njemačke i Poljske krenuli u Italiju i na tom putu stigli u Dalmaciju. Sam Totila napadao je Salonu i pustošio Dioklecijanovu palaču. S njim je došlo sedam ili osam rodova plemića (lat. septam vel octo tribus nobilium) iz Poljske (lat. de partibus Poloniae). Njima se dopala Hrvatska, planinska zemlja u zaleđu Dalmacije, i njihov im je vojvoda dopustio da je zaposjednu i da ostanu ondje. Toma kaže da se Hrvatska u starini zvala Kuretija po narodu Kureta ili Koribanata. Za to da su Kureti u starini živjeli na Jadranu navodi svjedočanstvo rimskoga pjesnika Lukana.
Papa Sikst I
Životopis
Bio je sin nakog Rimljanina imenom Pastor, iz područja Via Lata. Ime Sikst (lat. Xystus) vjerojatno je grčkog podrijetla.
Historia Salonitana
Doseljenje Hrvata
S tim starosjediocima izmiješali su se doseljenici i novi gospodari iz Poljske i Češke (lat. de Polonia seu Boemia) i postali su s njima jedan narod jednoga jezika. Dobili su i vlastite knezove, a zvali su se većinom Goti, ali uz to još i Slaveni, prema imenu što su ga sa sobom donijeli došljaci. Oni su napadali Latine u primorskim krajevima, a najviše Salonu, pa ju je gotski knez koji je vladao svom zemljom Slavena (lat. dux Gothus qui toti praeerat Sclavoniae) u jednom velikom napadaju osvojio i razorio. Prema Tominu se kazivanju Hrvati dakle zovu po starim Kuretima, a Hrvatska po staroj Kureciji. Oni se zovu i Slaveni jer su njihovu vlast osnovali plemeniti rodovi doseljeni iz Poljske i Češke, a zovu se i Goti jer su ti doseljenici došli u Dalmaciju s Totilom i njegovom gotskom vojskom. Oni su tada zauzeli i zadržali planinski dio provincije, tamo se izmiješali sa starosjediocima, izgradili snažan narod i kneževsku vlast, i tek tada, dakle dosta vremena poslije dolaska s Totilom i Gotima, zauzeli i razorili Salonu. Ta je zapletena priča još zapletenija stoga što Toma na dva mjesta piše tako da se razumije kao da su Salonu razorili Goti u doba kad ih je Totila doveo kao osvajače u Dalmaciju.
Papa Sikst I
Životopis
Prema Liberijevu katalogu papa, bio je rimski biskup u doba cara Hadrijana, „a consulatu Nigri et Aproniani usque Vero III et Ambibulo“, „od konzulata Nigrova i Apronijanova, do onog Vera III. i Ambibula“, to jest od 117.-126.
Historia Salonitana
Pokrštenje Hrvata
Povjesničar Miho Barada na temelju Historie Salonitane od Tome Arhiđakona iz 13. stoljeća. Prema Baradi, Hrvati su doselili na jug kao pokršteni arijanci, a u novoj domovini su se odrekli toga krivovjerja (tj. pokatoličili). Toma Arhiđakon konstantno navodi kako su Hrvati došli na jug kao arijanci i naziva ih Gotima. Ferdo Šišić je dokazao kako su dalmatinski romanski starosjedioci novodoseljenje Hrvate nazivali Gotima u podrugljivom smislu. Od Romana, taj je naziv prešao u staru hrvatsku kroniku, Kraljevstvo Hrvata, odatle ga je preuzeo ljetopisac pop Dukljanin u 12. stoljeću, a od njega je to preuzeo Toma Arhiđakon. Ni u jednom od spomenutih spisa ne piše kako su Hrvati bili arijanci. To je vjerojatno zaključio Toma Arhiđakon jer je znao da su Goti bili arijanci. Kako Hrvati ipak nisu došli u novu domovinu kao kršćani svjedoče oni izvori, koji dokazuju, kako su Hrvati pokršteni u svojoj današnjoj domovini.
Papa Sikst I
Životopis
Povjesničar Euzebije Cezarejski, međutim, u dva svoja spisa donosi i dvije kronologije. U Chroniconu kaže da je ovaj bio papa od 114. do 124., a u djelu Historia ecclesiastica kaže da mu je pontifikat trajao od 114. do 128. U svakom slučaju, stručnjaci se slažu da je bio papa oko deset godina.
Historia Salonitana
Granice Hrvatske
Splitski arhiđakon Toma u svom glasovitom djelu ovako opisuje stare granice države Hrvatske:
Papa Sikst I
Životopis
Prema zbirci Liber pontificalis, za svoga je pontifikata donio tri važne odluke:
Quadri, Chieti
Quadri je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Papa Sikst I
Životopis
U doba njegova papinstva pojavljuju se vjerojatno prve razlike u odnosu na istočne Crkve. Naime, zapadna je Crkva tada već slavila Uskrs, a na istoku taj običaj još nije bio poznat. Pripisane su mu dvije poslanice o nauku o Presveto Trojstvo (nauk) i o primatu biskupa Rima, koje su se međutim pokazale apokrifnima.
Historia Salonitana
Granice Hrvatske
Originalni navod:
Quadri, Chieti
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 839 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 627 m.
Papa Sikst I
Životopis
Po smrti pokopan je u bazilici sv. Petra u Rimu. Prema drugim izvorima pokopan je u mjestu Alatra pokraj Rima. Različiti katalozi papa i martirologiji navode ga kao mučenika, no budući da nema o tome ni dokaza ni dodatnih pojedinosti, i sama ga je Katolička Crkva isključila iz popisa obaveznih spomendana.
Rimski martirologij
Rimski martirologij donosi o ovom papi sljedeće:
Historia Salonitana
Granice Hrvatske
Toma stavlja istočnu granicu hrvatske države iza duvanjske župe, jer je on smatrao tadašnju Bosnu samostalnom državom, neovisnom od tadašnje Kraljevine Hrvatske i Dalmacije. On ipak Bosnu uključuje u hrvatski narodni prostor, jer on vuče istočnu granicu hrvatske države od Dunava na Dubrovnik tako, da u hrvatske zemlje spadaju: Bosna, Zahumlje i neretvansko Primorje. Za ove dvije pokrajine u navedenom odlomku Toma izričito spominje, da čine sastavni dio kraljevstva hrvatskoga. Prema Tomi hrvatska država na jug dopire do ispod Dubrovnika, a to je prostor, dokle je dopiralo "kraljevstvo Dalmacije i Hrvatske" po državnom uređenju cara Manuela Komnena. U tome se Toma Arhiđakon slaže s arapskim geografom Idrisom, koji također veli, da je Dubrovnik zadnji grad države Hrvatske. O Travunji i Duklji, Toma ništa ne kaže, jer su te zemlje u njegovo vrijeme pripadale srpskoj državi Nemanjića.
Svjedočanstvo Tome Arhiđakona ima posebnu vrijednost, jer je on kao domaći čovjek dobro poznavao prilike u Dalmaciji i okolnim pokrajinama. On nije bio Hrvat, nego dalmatinski Roman, Latin, koji nije ni najmanje volio Hrvate, pa njegovo svjedočanstvo nije napisano pod utjecajem simpatija prema Hrvatima, pa ni onih podsvijesnih, kao što je bio slučaj kod Porfirogeneta prema Srbima.
Vjerodostojnost Historie
Odnos između Tomina i Dukljaninova kazivanja pokazuje da su se obojica držala istoga vrela u kojem se slavenska vlast u Dalmaciji izvodila iz gotskoga osvajanja, samo je Dukljaninova verzija jako iskićena nepovijesnim dodatcima; Tomina, iako mlađa, bolje čuva prvotni sadržaj toga povijesnoga sastavka, u kojem se anakronički povezuju vijesti o autentično zajamčenim povijesnim zbivanjima. Dukljaninova verzija, iako starija, nikako ne može biti prvotna jer bi tada trebalo pretpostaviti da je Toma iz nje uklonio sve nepovijesne dodatke i ostavio samo ono što je u skladu s autentičnim podatcima. Znanja i pomagala što su potrebna za to splitski pak arhiđakon s polovice 12. stoljeća nije mogao imati.
Hollowayville, Illinois
Holovejvil je grad u američkoj saveznoj državi Ilinois.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 84, što je 6 (-6,7 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Boissy-Saint-Léger
Boasi sen Ležer je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Dolina Marne.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 15.120, a gustina naseljenosti je iznosila 1,691 stanovnika/km².
Appeville-Annebault
Apvil Anbo je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Gornja Normandija, u departmanu Er koja pripada prefekturi Berne.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 779 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 58 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 13,35 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 16 metara (maksimalnoj 132 m, a minimalnoj 19 m).
Läther
Läther studijski je album američkog glazbenika Franka Zappe, koji posthumno izlazi u rujnu 1996.g. Album sadrži komplet od tri CD-a.
Läther sadrži neobjavljene skladbe i neke neobjavljene poznate melodije koje su alternativno miksane i kojima je producent Zappa, a pojavljuju se zasebno na četiri albuma iz 1978. i 1979. Zappa in New York (1978.), Studio Tan (1978.), Sleep Dirt (1979.) i Orchestral Favorites (1979.), i neke odrađene za Shut Up 'n Play Yer Guitar (1981.). Čitava gnjavaža oko legalnosti i prekida suradnje sa "Warner Brosom.", Zappa se odlučuje na odgodu izlaska materijala jer nije bilo moguće objaviti album pod imenom Läther. Priče su varirale u raznim verzijama ali prema riječima Gail Zappe, Zappa je koncipirao materijal kao box-set od četiri albuma, što "Warner Bros." odbija izdati. Omot albuma je parodija na progresivni rock album Atom Heart Mother od glazbenog sastava Pink Floyd.
Popis pjesama
Sve pjesme napisao je Frank Zappa.
Izovanilin
Izovanilin je organsko jedinjenje, koje sadrži 8 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 152,147 Da.
Kula, Hawaii
Kula je naseljeno mesto za statističke potrebe u američkoj saveznoj državi Havaji. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 6.452 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 6.452 stanovnika.
ATC kod J01
{{Columns-list|4|
J01XX Drugi antibiotici
}}
Cisteinil leukotrienski receptor 2
Cisteinil leukotrienski receptor 2 je protein koji je kod ljudi kodiran CYSLTR2 genom.
Izoviteksin
Izoviteksin je organsko jedinjenje, koje sadrži 21 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 432,377 Da.
Centralne sile
Centralne sile (rjeđe Centralnoevropske sile) je neformalni naziv koji se u prvom svjetskom ratu koristio za Njemačku i države koje su u ratu sudjelovale kao njeni saveznici.
Naziv svoje porijeklo ima u tome što su se dvije države koje su u savezu bile od samog početka - Njemačka i Austro-Ugarska - predstavljale dio Centralne Evrope, odnosno nalazile su se u centru između sila Antante - Rusije s istoka te Velike Britanije i Francuske sa zapada.
Međutim, prilikom izbijanja rata u ljeto 1915. Italija se odlučila za neutralnost, ostavivši svoje saveznike na cjedilu.
U oktobru 1914. se Centralnim silama priključio Otomanski imperij, a u jesen 1915. i Bugarska.