cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Said Husejinović
Klupska karijera
Igrač je nogometnu karijeru započeo u tuzlanskoj Slobodi za koju je u prvoj momčadi debitirao sa 17 godina. Sjajna, atraktivna igra dovela ga je do toga da postane i najmlađi kapetan momčadi s Tušnja. Prvi su ga zapazili skauti Partizana, ali mu roditelji nisu dopustili odlazak u Beograd.
Nakon neuspjeha u Njemačkoj, Said je raskinuo s Werderom te se 16. ožujka 2012. vraća u BiH gdje potpisuje za Sarajevo. Odličnim igrama postao je ljubimac navijača kluba dok je najupečatljiviji postao u utakmici Europske lige gdje je zabio dva pogotka bugarskom Levskiju za konačnu 3:1 pobjedu.
Umjesto u Bugarsku, igrač je otišao u Hrvatsku gdje je 4. siječnja 2012. potpisao petogodišnji ugovor za Dinamo Zagreb. Tada je izjavio: "Imao sam ponude još nekih klubova, no kada sam čuo da me želi Dinamo - znao sam točno gdje želim nastaviti karijeru. Dinamo je najveći klub s ovih prostora, dominira u Hrvatskoj te igra u Ligi prvaka i bit će mi čast nositi dres zagrebačkog kluba. Što se tiče momčadi, dobro znam kakva me konkurencija čeka u Maksimiru, ali to je normalno za klub takve kvalitete i vjerujem u sebe".
Reprezentativna karijera
Said Husejinović je dosad ostvario nekoliko nastupa za bosanskohercegovačku U21 i seniorsku reprezentaciju. Miroslav Blažević ga je tijekom svojeg izborničkog mandata dva puta pozivao u reprezentaciju ali ga nije uvodio u igru. Zbog toga se Said zainatio te je izjavio da neće nastupati za reprezentaciju dok ju vodi Blažević. Onda je izjavio: "Ne sviđa mi se taj čovjek. Nije stvar samo u grijanju tribine, ali ruku na srce, mogao mi je dati da odigram bar dvije-tri minute. Reprezentacija igra sjajno, želim joj svu sreću i plasman na Svjetsko prvenstvo 2010. godine, ali dok je Blažević tu, nemam mnogo izbora".
Klupska
Dinamo Zagreb
Tiangong 1
Tiangong-1 je kineska svemirska stanica, sagrađena u svrhu testiranja i razvoja tehnika randevoua i dokiranja nužnih za rad većeg kompleksa svemirske stanice complex. Predstavlja dio programa Tiangong, također poznatog kao Projekt 921-2, kome je cilju do 201. godine u Zemljinu orbitu staviti veću modularnu stanicu koja bi trebala imati ljudsku posadu.
Lansirana je bez posade raketom Dugi marš 2F/G 29. septembra 2011, Planirano da će Tiangong-1 posjetiti tri Shenzhou misije: Shenzhou 8 bez posade 2011. godine i Shenzhou 9 i 10 s ljudskom posadom 2012.
Pegnitz
Pegnic je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 33 opštinska središta okruga Bajrojt. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 13.751 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9472175.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Bajrojt Pegnic se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Bajrojt. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 422 metra. Površina opštine iznosi 100,0 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 13.751 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 137 stanovnika/km².
Valerije Ancijat
Valerije Ancijat (lat. Valerius Antias) bio je rimski analista, pripadnik onog roda Valerijevaca koji je vodio poreklo iz rimske kolonije Ancija (Antium), kako pokazuje njegov cognomen Antias. Bio je savremenik Kvadrigarija i Sizene, dakle živeo je u prvoj polovini 1. veka stare ere.
Valerija Ancijata u svom delu često pominje Tit Livije, koji ga smatra najlažljivijim od svih analista i koji retko kad pomene njegovo ime bez prekora (Ab urbe c., III, 5; XXVI, 49; XXXVI 38). I Aul Gelije (VI, 8; VII, 19) pominje slučajeve u kojima su Ancijatove izjave drugačije od podataka koje prenose drugi pisci. Sam Ancijat, međutim, izgleda da nije mnogo brinuo o podacima iz rane rimske istorije: on je jednostavno izmišljao priče kako je on smatrao potrebnim, a naročito je voleo da preteruje u brojevima. Na primer, on u jednu godinu, za koju nijedan drugi izvor ne pominje nikakve značajne događaje, smešta neku veliku bitku koja je rezultirala ogromnim žrtvama.
Američka srpska eparhija
Američka srpska eparhija je nekadašnja eparhija Srpske pravoslavne crkve.
Njena jurisdikcija je obuhvatala Sjedinjene Američke Države. Prvi srpski hram u Sjedinjenim Američkim Državama je podignut u Kaliforniji 1894. godine. Sva srpska crkva u Americi bila je ranije pod vrhovnom duhovnom vlašću ruskog arhiepiskopa u Njujorku iako je praktično bila potpuno samostalna. Nazivana je Srpskom pravoslavnom misijom, ali nije imala nikakve središnje organizacije. Godine 1906. javio se prvi pokret da Srbi u Americi dobiju svog episkopa, pod vrhovnom vlašću nekog samostalnog srpskog mitropolita u Evropi. Poslije Prvog svjetskog rata u tome se uspjelo, i 1922. godine srpska crkva u Sjedinjenim Američkim Državama organizovana je u jednu eparhiju, koja je ušla u sastav Srpske patrijaršije.
Fizička likvidacija
Fizička likvidacija je izraz pod kojim se podrazumijeva usmrćenje, odnosno ubijanje osoba ili više njih, a iza kojih stoje prvenstveno ekonomski ili politički motivi izvršitelja, podstrekača ili naručitelja tog čina. Osobe koje trebaju biti likvidirane samim svojim postojanjem ili redovnim djelovanjem predstavljaju smetnju ključnim ili esencijalnim interesima nekog pojedinca ili organizacije, te se stoga kao "smetnja" moraju "ukloniti". Pri tome osjećaji prema likvidiranim osobama ne igraju niti trebaju igrati ikakvu ulogu, pa se tako npr. može izvršiti ili narediti likvidacija najbližih prijatelja ili članova porodice.
Ovisno o okolnostima, postoje različiti oblici fizičkih likvidacija, od onih vezanih uz obiteljske sporove oko nasljedstva, obračune u miljeu organiziranog kriminala do likvidacija koje predstavljaju jednog od glavnih obilježja političke represije iza kojih stoji eksplicitna ili prešutna podrška državne vlasti. U većini modernih država se fizička likvidacija smatra ilegalnom, odnosno tretira se kao ubistvo, a s obzirom na element predumišljaja se u pravilu smatra kvalificiranim i za sobom povlači teže kazne.
S druge strane, postoje određene okolnosti, obično vezane uz rat ili izvanredno stanje kada su fizičke likvidacije dozvoljene (npr. ubijanje komandanata neprijateljskih vojski kako bi se ona "obezglavila"). Posljednjih godina se, zbog novog fenomena asimetričnog ratovanja pojavila kontroverza praksa tzv. ciljanog ubijanja pripadnika teroristički ili subverzivnih organizacija od strane pojedinih država.
Sam izraz likvidacija potiče od istoimene riječi (ликвидация) koja se 1920-ih koristila od strane sovjetskih vlasti kao svojevrsni eufemizam za uklanjanje osoba koje su se smatrale opasnošću za tadašnji boljševički režim. Odatle se proširila u druge jezike i počela primjenjivati za ubistva koja nemaju prvenstveno političku pozadinu.
Aradska srpska episkopija
Aradska srpska episkopija je bila eparhija Srpske pravoslavne crkve.
Istorijat
Na teritoriji današnje rumunske aradske episkopije postojale su od 16. do 18. vijeka dvije eparhije, jenopoljska i aradska. Jenopoljskih episkopa poznato je nekoliko iz toga vremena, ali aradski nijedan. Zna se samo toliko, da su krajem 17. vijeka obje te episkopije spojene u jednu episkopiju sa temišvarskom, a početkom 18. vijeka organizovana je ponovo samostalna aradska srpska episkopija. U njen sastav su ušle u početku samo jenopoljska, a nešto kasnije i velikovaradska eparhija, koja je dotle sa jegarskom sačinjavala posebnu srpsku episkopiju.
Rumunska crkva
Kada je carskom rezolucijom od 24. decembra 1864. odobreno istupanje Rumuna iz srpske Karlovačke mitropolije, prešla je aradska episkopija u sastav novoorganizovane rumunske sibinjske mitropolije, a srpske opštine i parohije odvojene su u poseban aradski srpski protoprezviterat i pridružene su temišvarskoj eparhiji. Tom prilikom Srbi su izgubili, uglavnom zbog svog nehaja, i svoj stari manastir Hodoš, kod Arada, zadužbinu vlasteoske porodice Jakšića iz 15. vijeka.
Upravljajući Srbima i Rumunima u aradskoj i velikovaradskoj episkopiji, srpski episkopi su imali da izdrže tešku borbu sa unijom, koja je ranije kod Rumuna imala mnogo uspjeha.
Episkopi
Prvi episkop udruženih eparhija bio je Isaija Đaković, koji je 1708. izabran za srpskog mitropolita pod habzburškom vlašću. Za njim su se ređali:
Limburg (Nizozemska)
Limburg (holandski: Limburg) je jedna od 12 nizozemskih provincija, smještena na jugoistoku zemlje.
Geografija
Provincija Limburg ima površinu od 2209 km² i 1,123.735 stanovnika (popis 2009). Deveta je po veličini provincija u zemlji. Na sjeverozapadu graniči sa Sjevernim Brabantom, na sjeveru s Gelderlandom, na istoku s Njemačkom, a na jugu i jugozapadu sa belgijskim provincijama Limburg i Liège. Provinciju Limburg oplakuju rijeke Geul, Gulp, Ruhr i Meuse (ili Maas), kako ga Holanđani zovu. Potonja formira jugozapadnu granicu provincije i dijeli njen sjever na dva dijela. Glavni grad provincije je Maastricht, ujedno najznačajniji industrijski centar.
Sve do 1648. čitav kraj bio je poznat kao Limbursko Vojvodstvo, tad podjeljen između Nizozemske Republike i Španjolske Nizozemske, a ponovno ujedinjen 1815. u okviru tadašnje Ujedinjene Kraljevine Nizozemske. Nakon belgijsko-nizozemskog ugovora o razgraničenju iz 1839. teritorij je podjeljen na dvije istoimene provincije Limburg koje postoje i danas.
Južni brdski dio provincije oko grada Sittarda pokriven laporastim stijenama, a u pojedinim dijelovima ima i slojeve ugljena. Poznat je po proizvodnji pšenice, raži, šećerne repe i mljekarstvu. Do ranih 1970-ih za čitav kraj bilo je važno rudarstvo oko Heerlena, Kerkradea i Geleena, dok su gradići Born i Stein bili riječne luke. U ostatku provincije prevladava pjeskovito tlo i većina seoskih farmi je mala. Na njima se uzgaja sve i svašta, a na malobrojnim većim se uzgaja uglavnom raž. Razvijeno je svinjogojstvo i peradarstvo, a oko grada Venloa razvijeno je povrtlarstvo za tržište. Industrija je uglavnom koncentrirana oko većih centara kao što su Roermond, Sittard, Venlo i Weert, a proizvode se laki metali, odjeća, čarape i kemikalije. Područje istočno od rijeke Meuse, između Venloa i Roermonda, poznato je po proizvodnji cigli i keramičkih pločica.
Ćustendilska eparhija
Istorijat
Današnji grad Ćustendil u jugozapadnoj Bugarskoj zvao se u srednjem vijeku Velbužd i bio je sjedište episkopije, koja se po njemu nazivala velbuždska, a kasnije i banjska, kolasijska i ćustendilska. Velbuždska episkopija spominje se 1018. među episkopijama Ohridske arhiepiskopije, a obuhvatala je, pored Velbužda, i gradove: Sontesk, Germaneja, Terimer,Stob, Donji Sontesk i Razlog, dakle krajeve oko Gornje Strume i odatle na jugoistok, sve do izvora Meste. Iz doba kasnije bugarske i srpske vladavine nad Velbuždom nije poznato ništa o episkopiji u njemu, i ako je nesumnjivo, da je postojala i imala sjedište u Banji velbuždskoj (Kalinik, episkop banjski, spominje se 1350), u kojoj je i Konstantin Dejanović imao svoju stolicu, pa su je po njemu i prozvali Turci Ćustendil (Konstantinova banja).
Češće spomene o toj episkopiji srećemo tek u 16. vijeku (Romil, episkop banjski, 1532), a naročito otkad je obnovljena Pećka patrijaršija (1557). Od toga doba, pored imena banjski, dolazi vrlo često i naziv kolasijski, po tadašnjem nazivu grada u blizini Banje, a zatim i kratovski i štipski, po mjestima, koja su u 17. i 18. vijeku potpadala pod tu episkopiju, i neko vrijeme služila kao sjedišta pojedinih ćustendilskih episkopa. Za sve vrijeme, dok je đustendilska eparhija potpadala pod srpsku Pećku patrijaršiju, obuhvatala je ona sve krajeve od starog Velbužda i Radomira na jug, do Štipa i Radovišta, pa je tako gotovo neizmijenjeno ostalo i pod Carigradskom patrijaršijom.
Bugarska egzarhija
Godine 1870, cijela đustendilska eparhija došla je u sastav novoustanovljene bugarske egzarhije, ali je s osnivanjem bugarske kneževine razdijeljena 1878. na dva dijela. Južni dio, s Kratovom i Štipom, ostao je pod Turcima i sjedinjen je uglavnom sa skopljanskom egzarhijskom episkopijom, a sjeverni dio, sa Ćustendilom i Radomirom, postojao je kao nastavak stare episkopije do smrti zatečenog, pri diobi, na njoj episkopa (1884), a zatim je sjedinjen sa sofijskom episkopijom.
Kada je 1776. godine ukinuta Pećka patrijaršija i đustendilska eparhija je došla pod vlast i uticaj grčke Carigradske patrijaršije, dok 1879. nije postala sastavni dio bugarske egzarhije.
Episkopi
Za vrijeme potčinjenosti đustendilske eparhije Pećkoj patrijaršiji od 16. do 18. vijeka pominju se u izvorima ovi njeni episkopi:
Alen Halilović
Alen Halilović (Dubrovnik, 18. lipnja 1996.) je hrvatski nogometni reprezentativac, koji trenutačno nastupa za španjolsku Barcelonu B momčad na mjestu veznoga igrača.
Najmlađi je strijelac u povijesti HNL-a. Također je najmlađi je debitant i jedini maloljetnik koji je u povijesti nastupio za hrvatsku nogometnu reprezentaciju.
Obiteljska tradicija
Njegov otac je bivši hrvatski i bosanskohercegovački nogometni reprezentativac i sadašnji nogometni trener, Sejad Halilović, a mlađa braća Dino (1998.) i Damir (2005.) također su perspektivni igrači u podmlatku zagrebačkog Dinama.
Dinamo Zagreb
Alen Halilović počeo je trenirati nogomet u Nogometnoj školi Dinamo gdje je prošao nekoliko dobnih kategorija. Halilović je sezone 2011./12. nastupao za kadete Dinama, a u lipnju 2012. godine sudjelovao je na Međunarodnom turniru Mladen Ramljak kao najmlađi igrač u redovima 'modre' momčadi, a od početka sezone 2012./2013. nastupao je za juniore Dinama.
Krajem lipnja 2012. godine Halilović je potpisao profesionalni ugovor za Dinamo, a prvi seniorski nastup upisao je 29. rujna 2012. godine na stadionu Maksimir, u Vječnom derbiju, protiv splitskog Hajduka. Svoj prvi seniorski pogodak za Dinamo u 1. HNL postigao je 7. listopada 2012. godine, na utakmici protiv Slaven Belupa, u 11. kolu sezone 2012./13.
Barcelona
Dana 27. ožujka 2014 FC Barcelona postigla sporazum s Dinamo za Halilović će se pridružiti Barceloni u srpnju 2014 početku prozora ljetna transfera. Halilović potpisao ugovor petogodišnji s početnim naknadu od 2,2 milijuna €, što će se povećati ako on osigurava mjesto u prvoj momčadi. On će početi njegova Barcelona karijeru u klubu je rezervnu momčad, FC Barcelona B . na transfer je prokomentirao: "Presretan sam i to je teško pronaći prave riječi za opisati kako se osjećam. Hvala vam puno u Dinamo, koji će uvijek biti moj prva ljubav i klub gdje moji snovi počeli ostvarivati. Želio bih se zahvaliti svim trenerima Dinama mladih i svih navijača. Naravno, Barcelona je nešto posebno, ja sam ljubio klub jer sam bio klinac i to će biti Čast mi je biti u mogućnosti igrati za Barcu. Ali prije toga, želim osvojiti double s Dinamom, a onda ću početi koncentriraju na mom novom klubu ".] 2. travnja 2014 FIFA je objavila da će Barcelona biti zabranjen od kupnje igrača do ljeta 2015, nakon ilegalno potpisivanja maloljetnih igrača, stavljajući potez u nedoumici. Na 23. travnja 2014, FC Barcelona zabrana prijenosa suspendiran je u tijeku podnošenje žalbe, omogućujući prijenos ići naprijed za sada. Dana 2. svibnja 2014 Halilović potpisao za Barcelonu na ugovor na pet godina za 2.2 milijuna eura. Debitirao je za Barcelonu protiv Recreativo Huelva u predsezona prijateljskoj datiranim 19. srpnja 2014.
Reprezentativna karijera
Sudjelovao je u impresivnim igrama u kvalifikacijama za Europsko prvenstvo za Hrvatsku nogometnu reprezentaciju do 17 godina i izbornik Ivan Gudelj pozvao ga je na pripreme za odlazak na Europsko prvenstvo za nogometaše mlađe od 17 godina, koje se održava u Slovačkoj u svibnju 2013.
U mlađim selekcijama hrvatske nogometne reprezentacije ima nastupe u dobnim uzrastima: do 14, do 15, do 16 i trenutačno nastupa za reprezentaciju do 17 godina.
Pozivom izbornika Igora Štimca 23. svibnja 2013. na pripreme "A" reprezentacije za utakmice protiv Škotske i Portugala postao je najmlađi igrač pozvan na pripreme, a upravo protiv Portugala Halilović je postao najmlađi i jedini igrač u povijesti, koji je kao maloljetnik nastupio za hrvatsku "A" reprezentaciju. Dana 10. lipnja 2013., u 50. minuti prijateljske utakmice u Ženevi između Hrvatske i Portugala (0:1) ušao je u igru u dobi od 16 godina, 11 mjeseci i 22 dana (8 dana prije 17. rođendana).
Klupska
Dinamo Zagreb
Severance, Kansas
Severans je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 94, što je 14 (-13,0 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Cherreau
Šero je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Sart.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 694, a gustina naseljenosti je iznosila 60 stanovnika/km².
NGC 1159
NGC 1159 je galaksija u zviježđu Perzej.
Slaughterhouse-Five
Klaonica pet ili dječji križarski rat (eng. Slaughterhouse-Five, or The Children's Crusade: A Duty-Dance with Death ) američki je satirični ZF anti-ratni roman kojeg je 1969. napisao Kurt Vonnegut. Roman, koji sadrži mnoge autobiografske elemente autora koji je i sam bio njemački ratni zarobljenik, slijedi dobroćudnog i naivnog Billy Pilgrima koji je tijekom Drugog svjetskog rata zarobljen u Njemačkoj te sa našao u Dresdenu tijekom zloglasnog bombardiranja grada, no posebnost priče je što junak neprestano putuje natrag i naprijed kroz vrijeme nakon otmice vanzemaljaca, pa se katkad nađe usred djetinjstva a potom opet u 1960-ima i 1970-ima, razdoblju nakon rata. Struktura romana se stoga u nekim poglavljima vrti u krug, tako da jedan događaj nadopunjuje drugi.
Moderna knjižnica stavila je Klaonicu pet na 18. mjesto na listi 100 najboljih romana 20. stoljeća a Radcliffe Publishing Course na 29. mjesto. Lev Grossman i Richard Lacayo su za Time stavili roman na listu 100 najboljih književnih djela na engleskom jeziku od 1923. do danas. Po knjizi je 1972. snimljen istoimeni film koji je režirao George Roy Hill, ali koji nije dosegnuo razinu popularnosti romana.
Radnja
U prologu, autor govori da se u romanu "sve ovo doista dogodilo. Manje-više." Potom navodi kako je svojoj djeci govorio da nikada ne smiju ubijati ljude te da se vratio u Dresden 1967. sa starim ratnim prijateljom Bernardom V. O'Hareom te mu ispričao da piše knjigu o njihovim dogodovštinama tijekom rata. U njegovom domu, njegova supruga Mary O'Hare je bila nervozna sve dok ju autor nije upitao što joj je. Onda mu je rekla da su oni tada "još bili djeca" i da ne želi da napiše neki "roman za odrasle u kojima će ih glumiti Frank Sinatra i John Wayne ili neki od drugih bajnih, ratoljubivih, prljavih matoraca", na što joj je autor obećao da će ju poslušati i dodati u naslov romana "dječji križarski rat" kako bi naglasio morbidnost svega.
U drugom poglavlju potom započinje radnja romana: Billy Pilgrim je čovjek koji se "otkačio" iz vremena: zaspao je kao starac a probudio se na dan svojeg vjenčanja. Rodio se u Ilijumu, država New York, 1922., te živio razmjerno normalan život kao optičar sve dok nije preživio avionsku nesreću 1968. te na radio stanici priznao da ga je još 1967. oteo NLO sa planeta Tralfamador gdje su mu vanzemaljci iz četvrte dimenzije objasnili da su svi prošli, sadašnji i budući trenuci uvijek postojali te da ih oni mogu sve pogledati odjednom jer je za njih vrijeme relativan pojam. Oni vide ljude kao stonogu koja počinje kao beba a zvaršava kao starac te mogu izabrati bilo koji trenutak u vremenu kako bi ga vidjeli. Odveli su ga na neko vrijeme na njihov planet te ga stavili u zološki vrt gdje je zajedno sa Montanom Wildhack dobio dijete. Nakon radio objave, Billyjeva kćer Barbara zaključi da je on izgubio zdravi razum. Ipak, on i dalje tvrdi da se u jednom trenutku malo nađe u 1945., pa u 1955. pa u 1963. godini. Pošto tako putuje, Billy se ponovno prisjeti kako ga je otac šokirao kada ga je kao malog dječaka bacio u dubok bazen te kako se kao odrasli čovjek oženio za Valenciju Merble, debelu ali bogatu kćer optičara koji mu je osigurao lagodan život. Njihov sin otišao je boriti se u Vijetnamskom ratu. Valencija je pak poginula kada ga je u žurbi otišla posjetiti u bolnicu nakon njegove avionske nesreće. desno|mini|250px|Dresden nakon bombardiranja U nekoliko navrata, Billy se ponovno vrati u razdoblje dok je još bio šeprtljavi mladić u Drugom svjetskom ratu. Tamo je po zimi šetao sa dvojicom izviđača i neuglednim, debelim Roladnom Wearyjem koji ga nije podnosio ali je smišljao kako će napisati slavni roman o njihovim zgodama kao "Trojici mušketira". Kada ih uhvate njemački vojnici, upucaju izviđače a Rolanda i Billyja stave u vagon pun američkih vojnika. Prilikom prijevoza, Roland umire od gangrene na nogama te natjera zarobljenika Paula Lazzaroa da mu obeća da će se osvetiti Billyju. Ovaj mu to obeća, no ni sam ne zna kako Billy uopće izgleda. Stigavši u sabirni logor, upoznaju starijeg i iskusnijeg vojnika Edgara Derbyja, koji će kasnije biti strijeljan jer je ukrao čajnik. Naknadno, Nijemci ih transportiraju u Dresden, u "Klaonicu pet" koja je prenamijenjena u prostoriju za ratne zarobljenike. Tamo sretnu Howarda W. Campbella, Jr., američkog nacista koji ih pokuša nagovoriti da stanu na njemačku stranu, no Edgar mu se usprotivi. Dresden je bio pošteđen ratnih razaranja sve do 13. veljače 1945. kada su savezničke sile izvršile strahovito bombradiranje koje je gotovo uništilo cijeli grad. Billy i ostali zarobljenici su preživjeli jer su bili u bunkeru zgrade. Nakon rata, Billy je vraćen natrag u Ameriku.
Vrativši se natrag u sadašnjost, upoznaje slavnog pisca ZF romana Kilgorea Trouta sa kojim se sprijatelji. Jednom prilikom, dok je bio izgubljen, Billy u New Yorku svrati u knjižaru i pronađe par Troutovih knjiga, te se sjeti da ih je već pročitao: jedna je o čovjeku kojeg su vanzemaljci oteli i stavili u zološki vrt sa jednom glumicom na njihovom planetu a druga je o putniku kroz vrijeme. Na kraju, Billy se vrati u svoj najdraži trenutak u životu, kada je mirno spavao u kočiji nakon završetka rata i čuo pjev ptica.
Struktura romana i prijem
Roman je pisan u vrlo inovativnom stilu. U prologu sam autor govori o tome kako je pisao knjigu te sa kojim se problemima sreo, a tamo čak navodi početak i kraj romana: "Sad sam završio svoju ratnu knjigu. Sljedeća koju ću napisati biti će mačji kašalj. Ova je promašaj, i morala je biti, jer ju je napisao stup soli. Počinje ovako: 'Čujte: Billy Pilgrim se otkačio iz vremena.' A završava ovako: 'Ćiju-ćiju-ći?'". To su doista prve i zadnje riječi radnje romana.
Neke od glavnih tema radnje su slobodna volja, fatalizam, posljedice ratnih strahota te maštanje i bijeg u neki ljepši svijet fantazije. Primjerice, dok je bio u umobolnici, Billy je upoznao Eliota Rosewatera koji ga je upoznao sa eskapističkim ZF romanima. "Rosewater je jednom prilikom rekao Billyju zanimljivu stvar o jednoj knjizi koja nije spadala u znanstvenu fantastiku. Rekao je da se sve što se može znati o životu nalazi u knjizi "Braća Karamazovi" od Dostojevskog. - Ali to više nije dovoljno - reče Rosewater."
Svojedobno, "Klaonica pet" je nominirana za nagradu Hugo i za nagradu Nebula u kategoriji najboljeg ZF romana. Međutim, nagrade je pobrala Ursula K. Le Guin za svoj roman "Lijeva ruka tame".
Pred kraj romana, Vonnegut je naveo da je tijekom bombardiranja Dresdena ubijeno preko 135,000 ljudi, međutim najnovija neovisna istraživanja su potvrdila da je taj broj bio pretjeran te da je stvaran broj žrtava vjerojatno negdje između 18,000 i 25,000.
Sea Breeze, North Carolina
Se Briz je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Severna Karolina.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.969, što je 657 (50,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Bazar
mini|300px| [[Tabriški bazar]] Bazar (, بازار, pazar, [pazari]) je trajno trgovačko područje, trgovište ili ulica s trgovinama gdje se razna roba prodaje ili razmjenjuje. Pojam se također koristi i za "mrežu trgovaca, bankara i obrtnika" koji djeluju na tom području. Riječ bāzār potječe iz perzijskih riječi baha-čar (بهاچار) u značenju "mjesto cijena". No, riječ se proširila svijetom i prihvaćena je u mnogim drugim jezicima gdje se obično koristi kao sinonim za "buvljak", tj. trgovinu raznom pa i rabljenom robom po niskim cijenama.
Znameniti bazari su:
Benzatin fenoksimetilpenicilin
Benzatin fenoksimetilpenicilin je organsko jedinjenje, koje sadrži 48 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 941,122 Da.
Socijalistički realizam
Suština tog pravca svodila se na glorifikaciju socijalizma i života u Sovjetskom Savezu. Kako se to razdoblje poklapalo sa vladavinom Josifa Staljina neki historičari umjetnosti zovu ga staljinistička umjetnost, a dio njih ukazuje na mnoge dodirne točke sa nacističkom umjetnosti koja se u to vrijeme paralelno razvijala u Trećem Reichu.
Socijalistički realizam, bio je duboko prožet ideologijom i postao standard za sve koji su se htjeli baviti umjetnošću i bili članovi nekog udruženja iz krovnog Saveza sovjetskih umjetnika, koji je bio pod kontrolom države.
Nastanak stila
Prva dekada nakon Oktobarske revolucije prošla je u traženju pravog umjetničkog izraza za novo društvo i bila je, barem što se tiče umjetnosti, vrijeme umjetničke slobode i brojnih ruskih izama (suprematizam, konstruktivizam) i eksperimenata. Nakon stabilizacije režima 1930-ih počelo se sređivati stanje u kulturi. Najprije su ukinute sve dotadašnje umjetničke organizacije, a onda osnivane nove socijalističke.
Prvi teoretičar tog stila bio je Lunačarski koji je još 1906. iznio potrebu za stvaranjem proleterskog realizma, kao protuteže buržujskoj umjetnosti. Termin socijalistički realizam prvi je skovao Ivan Gronski predsjednik tadašnjeg organizacionog komiteta Saveza sovjetskih pisaca i objavio u Literarnoj gazeti 1932. godine. Stil je postao službeni umjetnički pravac nakon Kongresa sovjetskih pisca 1934. kad ga je inaugurirao Maksim Gorki.
Veliki poticaj u širenju socijalističkog realizma bio je uvođenje Staljinove nagrade od 1939. za doprinose u umjetnosti i nauci. Prva nagrada za slikarstvo dodjeljena je 1941. Ona je donosila ne samo novac, već ono što je bilo puno važnije u tadašnjem sovjetskom društvu – društveni ugled. Dobitnik je mogao očekivati da dogura do položaja tzv. narodnog umjetnika, koji je donosio trajno osiguranje egzistencije (plaćeni prostor za rad tj. atelje, narudžbe državnih institucija i kakvu trajnu sinekuru, mjesto profesora na nekoj umjetničkoj školi, akademiji ili državnoj instituciji).
Vrhunac stila bila je 1946. kad je tadašnji partijski sekretar Andrej Ždanov objavio dekrete o striktoj državnoj kontroli na polju umjetnosti i borbu protiv zapadnjačkih uticaja. Nakon Staljinove smrti 1953. praksa socijalističkog realizma vremenom je postala opuštenija, iako je cenzura (i autocenzura), ostala relativno jaka sve do pojave Gorbačovljeve glasnosti od sredine 1980-ih.
Socijalistički realizam u književnosti
thumb|left|220px| [[Želimir Janeš: Spomenik palim borcima NOB, Novi vinodolski Hrvatska]] Socijalistički realizam slijedio je načelno veliku tradiciju ruskog realizma 19. vijeka, i on je poput njega htio biti vjerno i objektivno ogledalo života. No, za razliku od ranijeg realizma, razlikovao se u nekoliko važnih detalja. Realizam Lava Tolstoja i jednog Antona Čehova neizbježno je bio i kritička slika društva koje je opisivao (zbog tog su ga i zvali kritički realizam).
Primarna tema socijalističkog realizma bila je izgradnja socijalizma i besklasnog društva. Potretirajući taj napor u izgradnji novog društva, pisac si je mogao dozvoliti slobodu da prikazuje i mane tog društva, ali se od njega očekivalo da ima pozitivan i optimističan pogled na socijalističko društvo, te uvijek ima na umu važnost svoje historijske uloge. Od njega se je očekivalo da ima dovoljnu dozu autocenzure, da ne udara na temeljne dogme društva. Ukoliko bi to prekoračio, bio je drugarski kritiziran, a ukoliko bi to ponovio udaljen iz društva. thumb|left|260px| Skulpture na zapadnoj fasadi [[Mauzoleja Mao Ce Tunga]] Tipični junak socijalističkog realizma bio je pozitivni nesebični čovjek koji je ustrajao u borbi za svoje ideale, unatoč svih nedaćama i protivnicima. Po tom je protagonist socijalističkog realizma bio nevjerojatno nalik starijim junacima romantizma, ali su često pretjerano idealizirani u želji da se što lakše dopadnu masama i tako postanu njihovi idoli i uzori, pa su nakraju ispali nemoguće karikature. Autori romana socijalističkog realizma stvorili su na stotine pozitivnih junaka, inženjera, izumitelja, naučnika kojima je na kraju nedostajalo vjerodostojnosti. thumb|left|260px| Palača Vojvodstva Šljonsk u Katowicama Vrlo je malo pisaca tog stila uspjelo stvoriti pravi lik od krvi i mesa, kao što je to uspjelo Nikolaju Ostrovskom u njegovom prvom i jedinom romanu Kako se kalio čelik. Njegov junak Pavel Korčagin, stvarni je čovjek dirljivo i strastveno ocrtan, vjerojatno zato jer je to bio i autobiografski roman i osobno iskustvo samog tragičnog romanopisca. Većina ostalih likova bili su nažalost puno neuvjerljiviji i beživotni.
Socijalistički realizam u ostalim vidovima umjetnosti
Socijalistički realizam u slikarstvu i kiparstvu također je prije svega trebao biti u službi propagande novog društva, ideal je bio naturalistički idealizirano prikazati likove radnika i seljaka kao neustrašive borce novog društva, mlade i snažno građene. Tematski se slikarstvo socijalističkog realizma vrtilo u krugu oslikavanja scena iz revolucije i prizore iz realne svakodnevice. Grandiozno velike slike sa scenama iz revolucije, naručivale su vladine ustanove za dekoraciju svojih zgrada i ureda, dok su slike manjeg formata sa scenama iz svakodnevnog života, bile namjenjene za ukrašavanje domova običnih stanovnika. Ali u stvarnosti se vrlo malo slika kupovalo, jer tržište umjetnina koje je bilo pod kontrolom države uopće nije zaživjelo.
Ahitektura socijalističkog realizma, što se tiče reprezentativnih građevina, bila je zapravo samo dio tada popularnog historicizma, eklektičnog stila koji se služio vokabularom svih starijih stilova, od antike do modernih vremena, dakle ništa posebno ni specifično, osim što je težila za monumentalnošću, ali takve stvari gradile su se i na drugim stranama svijeta. Jedino po čemu se bitno razlikovala bila je dekoracija, ikonografija komunizma – zvijezde, srpovi i čekići, frizovi s mišićavim radnicima i portretima vođa pokreta Marxa, Engelsa, Lenjina i Staljina. Obični svakodnevni objekti (stambene zgrade, tvornice) podizani su u stilu funkcionalizma, stila lišenog svake dekoracije – često do krajnosti pojednostavljeni i skromno opremljeni.
Karakteristike, dosezi i ostavština
Socijalistički realizam u formalnom pogledu nije bio ništa novo, već samo nastavak realizma, stila nastalog nakon francuske revolucije, koja je u mnogočemu bila uzor sovjetskim liderima onog vremena. Jednostavnost izraza, oslanjanje na narodne tradicije i slikarstvo Gustave Courbeta bili su ideali tog stila. Kako se stil stalno vrtio oko istih tema, umjesto da postane popularan i široko prihvaćen, ubrzo je postao dosadan (jer ljudima kao vrsti sve brzo dosadi). Taj pad interesa i umrtvljenost tog umjetničkog pravca i svu atmosferu oko njega, najlakše je oslikati jednim vicem koji je tad kružio svijetom: Radilo se o nekom natjecanju za najljepši zidni sat u Sovjetskom Savezu, komisija je na kraju odabrala tri rada: treću nagradu dobio je divno izrezbareni sat, u kom je kukavica na svaki sat izletjela iz kućišta i kriknula "Lenjin", drugu nagradu dobio je također fino izrezbareni sat u kom je kukavica na svaki sat izletjela i dvaput povikala "Lenjin Lenjin", a prvu nagradu dobio je rad, također fino obrađen u kom je mala figurica Lenjina izletila iz kućišta i kriknula ku-ku.
Socijalistički realizam izvan Sovjetskog saveza
thumb|right|300px| Umjetnički paviljon u Moskvi Nakon Drugog svjetskog rata socijalistički realizam se raširio po zemljama Istočne Evrope, koje su potpale pod sovjetsku sferu uticaja (DR Njemačka, Čehoslovačka, Poljska, Mađarska, Jugoslavija, Bugarska, Rumunjska, Albanija, Kina i Mongolija). Izvan tog kruga pojavljivao se gotovo nigdje, osim nekih tendencija po Italiji, Francuskoj i Grčkoj koje su tad imale snažne komunističke partije (talijanski neorealizam u filmu).
Socijalistički realizam na južnoslavenskim prostorima
Neposredno nakon rata socijalistički realizam bio je stil koji se raširio po svim republikama, po svim institucijama i medijima. Cjelokupni dizajn nove države Federativne Republike Jugoslavije i svih njenih republika, napravljen je u tom duhu. Protagonisti tog novog stila bili su Božidar Jakac, Antun Augustinčić, Đorđe Andrejević Kun, Radovan Zogović, itd. Gotovo svi koji su stvarali u tom periodu, stvarali su u tom maniru. Nakon 1948. i formalnog razlaza sa Informbiroom počelo je i formalno udaljavanje od tog pravca koje je kulminiralo Krležinim referatom O slobodi kulture na Kongresu pisaca Jugoslavije 1952.
Peißenberg
Pajsenberg je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 34 opštinska središta okruga Vajlhajm-Šongau. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 12.552 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9190139.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Vajlhajm-Šongau Pajsenberg se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Vajlhajm-Šongau. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 584 metra. Površina opštine iznosi 32,7 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 12.552 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 384 stanovnika/km².
Fana Kočovska
Nosilac je mnogih visokih jugoslovenskih odlikovanja. Bila je najmlađi živi narodni heroj Jugoslavije u trenutku odlikovanja Ordenom narodnog heroja.
Predratna biografija
Rođena je 27. jula 1927. godine u selu Lavci kod Bitolja, u siromašnoj porodici makedonskog pečalbara. Nije imala ni tri godine kada joj je otac otišao u pečalbu u Ameriku. Još u detinjstvu morala je da pomaže svojoj majci u obavljanju teških poslova na njivi, da bi obezbedila svoju egzistenciju, jer pečalbarska zarada nije bila sigurna ni stalna.
Drugi svetski rat
Posle okupacije Jugoslavije, aprila 1941. godine, u selu Lavcima postojala je jaka partijska organizacija, pod čijim je okriljem radio skojevski aktiv čiji je član bila i mlada Kočovska. Bugarskim fašističkim okupatorima uspelo je da uhvate jednog člana skojevskog aktiva, koji se loše držao pred policijom, odavši rad organizacije i njene članove. Fana je uspela da se skloni pred fašističkom policijom, koja je došla u selo da ju pronađe, pretresajući kuću i maltretirajući njenu majku i baku.
minijatura|Fana Kočovska (levo) i saborkinja. Fana je nastavila ilegalno da radi. Ubrzo zatim otišla je u partizanski odred „Goce Delčev“. Tada nije imala ni punih petnaest godina. U proleće 1944. godine, Fana je bila deo grupe od sedam boraca, koja je trebala da prekine proizvodnju u rudniku olova kod Zletova uništenjem njegovih postrojenja. Zadatak je bio da napadnu bunkere koje su držali nemački i bugarski fašisti. Zadatak je bio izvršen, ali je Fana bila ranjena. Drugovi su je jedva spasli od neprijateljskih rafala. Štab brigade odlučio je da je ostavi na lečenju u selu, sa ostalim ranjenicima. Fana je odbila boravak u selu i ostala i dalje u brigadi.
Istakla se prilikom borbi kod sela Lavci 1943. godine, kada su poginuli komandant odreda Tošo Angelovski Daskalot, mladi bombaš Pande Hajze i još nekoliko drugova. Skrivajući se po okolini sela Lavci, oko mesec i po dana sa jednom grupom partizana, Fana je jednom četiri dana ostala sama, okružena bugarskim patrolama, koji su danonoćno vršili pretrese i potere, znajući da se partizani nalaze u blizini. Fana je bila učesnik dvadesetodnevnog Februarskog pohoda 1944. godine, od Kožufa do Kozjaka. Tada je bila omladinski rukovodilac bataljona „Stiv Naumov“.
Period SFRJ
Neposredno posle oslobođenja je bila na odgovornim funkcijama u omladinskim forumima. Bila je član Oblasnog komiteta Narodne omladine u Bitolju, član Biroa Centralnog komiteta Narodne omladine Makedonije, predsednik Sekcije žena zadrugara Makedonije, te član ove sekcije za Jugoslaviju. Zatim je bila predsednik Komisije za društveni nadzor SR Makedonije. Birana je za člana Glavnog odbora Predsedništva SUBNOR Makedonija, člana stalnog dela Konferencije SKJ, a na Desetom kongresu i za člana Centralnog komiteta SKJ.
Odlikovanja
Nosilac je Partizanske spomenice 1941. godine i mnogih drugih odlikovanja. Ordenom za hrabrost odlikovana je dvaput. Ordenom narodnog heroja odlikovana je 9. oktobra 1953. godine.
Iljf i Petrov
Ilja i Evgenij djelovali su nakon Oktobarske revolucije kao tandem, svjetsku slavu stekli su svojim satiričkim romanima Dvanaest stolica i njegovim nastavkom, Zlatno tele.
Biografija i nastajanje dvojca
Ilja Arnoldovič Fajnzilberg rođen je siromašnoj židovskoj porodici u Odesi, tako da je još kao mladić radio kojekakve poslove da se prehrani, 1923. preselio se u Moskvu i postao profesionalni novinar u redakciji lista željezničara - Zvižduk.
Njegov budući partner Evgenij Petrovič Katajev, sin učitelja, također je radio svašta (inspektor policije, dopisnik za novine), pa se i on 1923. preselio u Moskvu u potrazi za boljim životom i zaposlio kao novinar u redakciji satiričnih novina - Crveni list. Kad se 1926. preselio u redakciju Zvižduk zbiližili su se i počeli raditi zajedno, - 1928. objavili su svoj prvi rad satiričku novelu Dvanaest stolica. Ona je ismijavala nedorečenosti mladog sovjetskog društva, i vrijeme Lenjinovog NEP-a (Nova ekonomska politika). Dvanaest stolica donijela im je uspjeh i slavu, a njegov junak Ostap Bender, dovitljivi prevarant u potrazi za bogatsvom i lagodnim životom bez rada - kog su ubili na kraju romana, postao je najpopularniji lik Sovjetskog Saveza. Ponoseni usjehom odlučili su ga oživjeti u slijedećem romanu Zlatno tele kojeg su objavili 1931.
Ostap Bender je u nastavku izveo još više burlesknih opačina i prevara - varajući naivne građane i samu vlast, jer je lakomost i glupost koja iz tog proizlazi izgleda vječna ljudska osobina. Najslavnija Benderova rečenica iz Zlatnog teleta, koja ga najbolje ocrtava, je njegov moto Ideje naše, - benzin Vaš. (tim se motom i danas mnogi služe).
Oba romana široko su prihvaćena i čitana diljem svijeta. Romani su doživjeli i brojne kazališne i filmske adaptacije, kako u SSSR-u, tako i diljem svijeta. Jednu od posljednjih po romanu Dvanaest stolica napravio je američki filmski redatelj Mel Brooks.
Čitavo vrijeme objavljivali su kratke burleske u moskovskoj Pravdi, po radiju i manjim listovima.
Iljf je umro od tuberkuloze ubrzo nakon putovanja po Americi, a Petrov je poginuo u avionskoj nesreći za vrijeme Drugog svjetskog rata - 1942. na letu iz Sevastopolju u Moskvu, kao ratni izvjestitelj lista Literarnaja Gazeta.
Ono što će izgledati mnogim oštrim kritičarima Staljina - potpuno nemogućim djelovali su čitavo vrijeme upravo za staljinove strahovlade i nitko ih nije cenzurirao.
Lepa Radić
Lepa Radić (1925–1943), učesnica Narodnooslobodilačke borbe i narodni heroj Jugoslavije.
Biografija
minijatura|Lepa Radić, narodni heroj na vešalima. Obešena je u Bosanskoj Krupi, februara 1943. godine, kada je imala 17 godina. Lepa Radić rođena je 19. decembra 1925. u porodici bosanskohercegovačkih Srba u Gašnici, selu u blizini Gradiške gde je završila zanatsku školu. Bila je aktivista Saveza komunističke omladine Jugoslavije i član Komunističke partije Jugoslavije od 1941. godine
Iz ustaškog zatvora pobegla je 23. decembra 1941. godine i stupila u partizane. Bila je borac Grbavačke čete Kozarskog odreda do proboja obruča na Kozari, jula 1942, a u avgustu 1942. godine s borcima Odreda prešla je u Podrgmeč. U kozarskoj ofanzivi su joj poginuli otac Svetozar, 15-ogodišnji brat Milan, i stric Vlado.
Lepa je bila upućena na terenski rad sa omladinom. Postala je član Opštinskog komiteta KPJ. Išla je i kao borac u akcije. U Četvrtoj neprijateljskoj ofanzivi, februara 1943. godine bila je zadužena za prenos ranjenika i organizaciju zbjega u Grmeču.
Na partizane je tada napala nemačka 7. SS divizija „Princ Eugen“. Zbjeg je bio opkoljen. Na Nijemce je ispucala sve metke iz svog oružja. Borila se do posljednjeg metka hvatajući se u koštac sa Nijemcima. Nijemci su je savladali udarcima kundaka i vezali. Obratila se svezana zbjegu da se bori. S narodom je iz Grmeča provedena u Bosansku Krupu.
Prije nego su joj natakli omču na vrat, uzviknula je: »''Živjela Komunistička partija i partizani! Bori se, narode, za svoju slobodu, ne daj se zlikovcima u ruke! Mene neka ubiju, imaće ko da me osveti!''« Na gubilištu su joj govorili da će joj pokloniti život ako kaže ko su rukovodioci i komunisti među zarobljenim narodom. Lepa im je odgovorila: »''Ja nisam izdajnik svoga naroda. Oni će se sami otkriti kad budu uništavali zlikovce kao što ste vi''!« Imala je svega 17 godina kad su je objesili.
Lepa Radić je bila najmlađi narodni heroj iz Potkozarja. Za narodnog heroja je proglašena 20. decembra 1951. godine.
Jovan Đorđević (mitropolit)
Jovan (Đorđević ili Georgijević, Sremski Karlovci — Sremski Karlovci, 23. maj 1773) je bio mitropolit karlovački i, stoga, jedan od važnijih arhijereja Srpske pravoslavne crkve.
Prelazak u Austrijsko carstvo
U vreme druge seobe Srba arhiđakon Jovan se pridružio patrijarhu Arseniju IV i našao mu se pri ruci u svom rodnom mestu. Iduće, 1738. godine, arhiđakon Jovan učestvovao je u gašenju ruskih škola u Karlovcima. Kada se upraznila Temišvarska eparhija, patrijarh Arsenije IV pokušao je da svoga arhiđakona Jovana imenuje za episkopa temišvarskog, ali u tome nije uspeo jer je na patrijarha vršen pritisak da se za episkopa postavi Simeon Hristijan.
Kada su hrvatski staleži podneli predlog na saboru u Požunu da se u Hrvatskoj i Slavoniji ukinu sve pravoslavne eparhije, a pravoslavni vernici potčine unijatskom episkopu, srpski narodni prvaci su 12. septembra 1742. izabrali narodne izaslanike među kojima su, pored ostalih, bili episkop Pavle (Nenadović) i arhiđakon Jovan (Đorđević). Njegov zadatak je bio da zatraže da se potvrde sve povlastice koje je srpski narod dobio i da se proglase u svima hrvatskim županijama. Na Bogojavljenje 1746. godine patrijarh Arsenije IV rukopoložio je arhiđakona Jovana u čin prezvitera i proizveo ga u čin arhimandrita. Budući da je bio vešt pregovarač, što se videlo prilikom njegovog boravka u Beču, gde je zastupao potrebe Srpske crkve, patrijarh Arsenije IV poslao ga je u manastir Dečane. Kao dečanski arhimandrit i patrijarhov egzarh novčano potpomogao je 1746. Žefarovićev bakrorez "Knez Lazar", a takođe i "Sremske svetitelje". Njegovim zauzimanjem patrijarh Arsenije IV izdao je bakrorez "Car Uroš".
Episkopsko zvanje
Na Veliku Gospojinu 1746. godine patrijarh Arsenije IV, zajedno sa mitropolitom beogradskim Sofronijem i episkopom bačkim Visarionom (Pavlovićem) hirotonisao je u Sabornoj karlovačkoj crkvi arhimandrita Jovana za episkopa osečkopoljskog. Na ovom položaju je ostao tri godine, ali se uglavnom zadržavao u Sremu.
Ciljano ubijanje
Ciljano ubijanje (Targeted killing), rjeđe selektivni atentat (selected asssassination) je izraz kojim se opisuje atentat, odnosno aktivnost vojnih, policijskih, sigurnosnih formacija ili organizacija neke države koje za cilj imaju uklanjanje odnosno fizičku likvidaciju neke osobe. Ciljano ubijanje valja razlikovati od pogubljenja osobe koja se nalazi u pritvoru, odnosno koje je sankcionirano sudskom presudom; kao i od ubijanja do koga dolazi kod redovnog obavljanja vojnih i policijskih aktivnosti (ubijanje osobe koja prijeti životom talaca ili pruža otpor prilikom zarobljavanja/hapšenja). Osobe koje se ciljano ubija su u pravilu vođe ili istaknuti članovi organizacija koje vlasti države koja poduzima takvu akciju smatra terorističkim ili subverzivnim, odnosno toliko opasnim da se po načelu samoobrane protiv smiju koristiti i "esktremne" mjere.
Jovan Đorđević (mitropolit)
Episkopsko zvanje
Kada se upraznila Eparhija karansebeško-vršačka, episkop Jovan je premešten u Karansebeš 1749. godine. Posle izvesnog vremena premestio je sedište u Vršac, gde je podigao velelepni vladičanski dvor sa pridvornim hramom, u kome je vredni ikonostas koje je islikao njegov dvorski slikar Nikola Nešković.
Ciljano ubijanje
Izraz je ušao u upotrebu početkom 21. vijeka kako bi opisao praksu koju su vlasti SAD uvele nakon napada 11. septembra kao dio strategije Rata protiv terorizma. Njena primjena, koja se pogotovo intenzivirala od strane administracije Baracka Obame je, s druge strane, izazvala kontroverze zbog njene pravne utemeljenosti, te je kritičari često izjednačavaju sa vansudskim pogubljenjima i državnim terorizmom.
Jovan Đorđević (mitropolit)
Mitropolitsko zvanje
Posle smrti mitropolita Pavla (Nenadovića) izabran je na Karlovačkom narodno-crkvenom saboru, kao vladin kandidat, za mitropolita episkop Jovan 7. septembra 1769. godine. Istoga meseca, pre nego što je od carice Marije Terezije potvrđen, carica je zatražila od novog mitropolita da pokaže svoju blagodarnost na taj način što će se izvestan broj zapovednih praznika ukinuti. Krajem godine Sinod je razrešio 56, praznika od kojih je 27 bilo ruskih. Ukidanje praznika je propraćeno velikim negodovanjem, koje je kod rimokatolika, čiji su praznici takođe ukinuti, bilo još veće. Posle svega ovoga u Beču je 1771. štampan srpski kalendar. U ovom kalendaru navedeno je trinaest praznika svetim Srbima. Oni su ušli u kalendar na zauzimanje mitropolita Jovana koji je bio veliki poštovalac i pobornik slavljenja uspomena svetih Srba. U ovom mesecoslovu objavljena je i opšta stihira srpskim svetiteljima, koju je napisao mitropolit Jovan. Zahvaljujući Srbljaku, koji je izišao iz štampe 1761. u Rimniku u Maloj Vlaškoj, koji je priredio za štampu episkop aradski Sinesije (Živanović), uspeo je mitropolit Jovan da pomenute svete unese u mesecoslov i na taj način osigura njihovo slavljenje u srpskom narodu.
Posle svog ovećeg Zbornika molitava, mitropolit Jovan je sačinio kratak izvod molitava iz pomenutog Zbornika i namenio ga vojnicima pravoslavne vere, a potom i svima vernicima srpske i rumunske narodnosti. Sve je to štampao o svom trošku i posle Božića 1771. razaslao eparhijama da ih kao njegov dar podele vojnicima koji znaju čitati, a ne mogu učestvovati u pravoslavnom bogosluženju budući da su udaljeni od pravoslavnih hramova. Budući vezan za manastir Dečane, mitropolit Jovan je poslao ovom manastiru svoje rukopisne knjige Paraklis i Kanon molebni Stefanu Dečanskom koje govore „da je iza njih stojao sentimentalan čovek“.
Mitroplit Jovan je umro 23. maja 1773. u Karlovcima, a sahranjen je u manastiru Krušedolu.
Zasluge
Mitropolit Jovan spada u red najvećih priložnika crkava i manastira. Njegovim zauzimanjem, pre svega, podignuti su mnogi hramovi i snabdeveni crkvenim stvarima umetničke vrednosti i izrade. Tako je na njegov zahtev Nikola Nešković obnovio ikonu svetih srpskih despota u manastiru Krušedolu, kome je poklonio i jednu novu ikonu istoga sadržaja. Njegovim troškom i staranjem dovršeni su vezovi pokrova za kivote sv. Stefana Dečanskog i sv. cara Uroša.