cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Soldatski bal
Omot albuma dizajnirao je Bojan Hadžihalilović, a inspiriran je omotom albuma Beatlesa Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. Na njemu su prikazani članovi Plavog orkestra okruženi sa sedam tajnika Saveza komunističke omladine Jugoslavije, te još 49 osoba iz povijesti jugoslovenskih naroda te njihovog javnog života. Među njima su i: Petar II. Petrović-Njegoš, Ivo Lola Ribar, Bata Živojinović, Lepa Brena, Vuk Karadžić, Slavko Štimac, Miroslav Krleža, Oliver Mandić, Mirza Delibašić, itd.
Tekstovi pjesama su inspirirani Lošinim iskustvima u vojsci. Vojni rok je služio u Bitoli od rujna 1983. do rujna 1984. Na albumu gostuju i brojni poznati muzičari, a to su: Nada Obrić, Aki Rahimovski (Parni valjak), Jura Stublić (Film), Peđa D'Boy (Dʼ Boys), Ivan Fece Firči (EKV), Marina Perazić, Dragoš Kalajić, Jovan Ćirilov.
Ola Salo
Ola Salo (rođen kao Rolf Ola Anders Svensson 19. II. 1977. u Avesti, Švedska) švedski je rok-pjevač koji nastupa u švedskom glam rock-bendu The Ark.
Dana 10. III. 2007. Ola Salo i njegov bend pobijedili su na festivalu Melodifestivalen 2007. Na osnovu toga predstavljali su Švedsku na Pjesmi Eurovizije s pjesmom "The Worrying Kind" te osvojili 51 bod i 18. mjesto.
Salo se deklarirao kao biseksualac.
Радевац (Алексинац)
Радевац је насеље у Србији у општини Алексинац у Нишавском округу. Према попису из 2002. било је 493 становника (према попису из 1991. било је 637 становника).
Демографија
У насељу Радевац живи 403 пунолетна становника, а просечна старост становништва износи 45,1 година (43,9 код мушкараца и 46,3 код жена). У насељу има 132 домаћинства, а просечан број чланова по домаћинству је 3,73.
Ово насеље је у потпуности насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.
12. pne.
Godina '''12. pne.''' bila je redovna godina koja počinje u petak u julijanskom kalendaru. U svoje vrijeme je bila poznata kao Godina konzulstva Mesale i Kvirina ili, rjeđe, '''godina 742. Ab urbe condita'''. Oznaka 12. pne. za ovu godinu se koristi od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini u Evropi postala glavna metoda za imenovanje godina.
thumb|Agripa
Max Mutchnick
Jason Nidorf Mutchnick (rođen 11. novembra, 1965. u Chicagu, Illinois, SAD) je američki televizijski producent i scenarista. Najveći uspeh postigao je serijom Will & Grace, koju je kreirao zajedno sa Davidom Kohanom.
Zajedno sa Davidom Kohanom radio je na još nekoliko projekata u okviru njihove kuće KoMut, kao što su Good Morining, Miami, Twins i Four Kings, ali su bili znatno manje uspešni od Will & Grace'', za koju je dobio Emmy Award 2000. godine zajedno sa ostalim producentima serije.
Glavni likovi serije Will & Grace zasnovani su po njemu i njegovoj prijateljici, Janet. Mutchnick je otvoreno gej.
Arroyo Tomatal, Santa María Colotepec
Arroyo Tomatal je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Oaxaca, u opštini Santa María Colotepec.
El Veladero, Turicato
El Veladero je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Turicato.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 554 m.
Cesarina, Brescia
Cesarina je naselje u Italiji u provinciji Brescia, u regiji Lombardija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 22 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 93 m.
Marko Valerije Mesala Apijan
Marko Valerije Mesala Apijan (Marcus Valerius Messala Appianus, ? - cca. 10. pne.) bio je rimski političar i velikodostojnik iz vremena ranog Carstva. O njegovom životu se zna vrlo malo, osim da je bio konzul godine 12. pne. te bio oženjen za Klaudiju Marcelu Mlađu, postavši na taj način članom carske porodice. U tom braku je imao kćer Klaudiju Pulhru i sina Marka Valerija Mesalu Barbata, oca carice Mesaline.
Drănic, Drănic
Drănic je naselje u Rumuniji u okrugu Dolž u opštini Drănic.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 1296 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 93 m.
Cedar Glen West, New Jersey
Sidar Glen Vest je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Nju Džerzi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.267, što je 109 (-7,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Branko Cvejić
Branko Cvejić (Beograd, 25. avgust 1946. - Beograd 26. jul 2022.) bio je srpski glumac. U periodu 2002-2011 bio je upravnik Jugoslovenskog dramskog pozorišta.
Ksanten
Termin Ksanten ima više značenja.
Arnéguy
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 286 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 13 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 21 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 389 metara (maksimalnoj 1.410 m, a minimalnoj 218 m).
ALT
Termin ALT ima više značenja.
Церје (Ниш)
Церје је насељено место у градској општини Пантелеј на подручју града Ниша у Нишавском округу. Налази се у планинском подручју Каменичког виса, Дебелог врха и Лабуновске реке, на око 16 км северно од центра Ниша. Према попису из 2002. било је 306 становника (према попису из 1991. било је 386 становника).
Историја
У турским пописима из 15. века Церје се не спомиње. У попису 1564. године помиње се под садашњим називом са 26 домаћинстава и 16 неожењених и то као влашко село с примићуром Манилом, сином Боје. Асимилација сељана у србо-хришћанску рају вероватно је обављена у 16. и 17. веку. Касније се губе подаци о Церју да би било споменуто 1835. и 1841. године у вези са народном буном. У овој другој устаничкој години, заједно са осталим побуњеним селима (121 село у нишком крају), и Церје је било спаљено.
Церје је одувек имало велики атар, па су његова задружна домаћинства, поред заједничке сеоске земље, и у турском и у посттурском периоду имала крупне поседе, веће од 10 хектара. Али и поред тога Церје је у економском погледу представљало сиромашније село, оријентисано предоминантно на екстензивно планинско сточарство и продају шумског дрвета. Церје је најјаче сточарско село на сектору планине Калафат, с бројним појатама. С ових појата до 1940. године ношено је млеко за качкаваљаџиницу на потесу званом Крст, где су се у једној сезони производила око два вагона качкаваља. Осим својих, овчари Церја су током лета чували овце и домаћинстава из других села. После Другог светског рата, већ од 1955/60. године наступиле су значајније тенденције исељавања радно способног становништва, с постепеним застаревањем села (старачка домаћинства). Истовремено, већина одсељених и даље држи своје поседе на селу развијајући тиме мешовиту привреду.
У церјанском атару, године 1953., када се после једне велике кише обурвао улаз, откривена је до тада непозната Церјанска пећина. Више километара ове пећине истражено је наредне, 1954. године, а затим су је систематскије испитивали и наши познати спелеолози (др Ј. Петровић, др Ж. Мартиновић).
Према подацима пописа у Церју је 1971. године живело 99 пољопривредних, 50 мешовитих и 4 непољопривредна домаћинства.
Демографија
Крајем 19. века (1895. године) Церје је село са 53 задружна домаћинства и 600 становника, а 1930. године у њему су живела 103 домаћинства и 731 становник.
У насељу Церје живи 272 пунолетна становника, а просечна старост становништва износи 50,9 година (49,8 код мушкараца и 52,0 код жена). У насељу има 121 домаћинство, а просечан број чланова по домаћинству је 2,53.
Ово насеље је у потпуности насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.
Саобраћај
До насеља се може доћи приградском аутобуском линијом ПАС Ниш—Церје (линија бр. 14А).
Papa Giovanni Xxiii, Treviso
Papa Giovanni Xxiii je naselje u Italiji u provinciji Тревизо, u regiji Венето.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 69 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 37 m.
El Fresno, Río Bravo
El Fresno je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tamaulipas, u opštini Río Bravo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 28 m.
Zastava Belgije
Državna zastava Belgije sastoji se od triju jednako širokih okomitih pruga crne, žute, i crvene boje. Zastava Francuske je bila temelj za okomiti dizajn Belgijske zastave. Ne zna se zašto ima tako neuobičajne proporcije (13:15).
Ova zastava je prihvaćena 23. siječnja 1831. godine, nakon što se Belgija osamostalila od Nizozemske 1830. godine. Zastava je imala važnu ulogu za vrijeme ustanka, u kojom su boje zastave služile kao podsjetnik na starije zastave s vodoravnim prugama za vrijeme ustanka u ondašnjoj austrijskoj Nizozemskoj. Nakon neovisnosti, vodoravne pruge su se promijenule u okomite pruge zbog sličnosti s njemačkom zastavom.
Gospodski život Stipe Zvonarova
Gospodski život Stipe Zvonarova je jugoslavenski televizijski film snimljen 1988. godine u režiji Branka Schmidta. Predstavlja adaptaciju novele Gnjili ljudi Ivana Kozaraca, za koju je scenarij napisao Branislav Svilokos. Radnja se događa u jednom slavonskom selu na prijelazu iz 19. u 20. stoljeće, a naslovni protagonist, koga tumači Ivo Gregurević je jedan od seljana koji se tamo vraća nakon službe u austro-ugarskoj vojsci i koji shvaća da više ne može prihvatiti monotoniju i ograničenja seoskog života.
Uloge
Ostale uloge ▼
Zastava Albanije
right|175px|thumb|[[Datoteka:FIAV_111010.svg|20px Proporcija zastave: 5:7]]
Zastava Albanije sastoji se od crvenog polja s crnim dvoglavim orlom u središtu. Vodi porijeklo od sličnog grba (pečata) Gjergja Kastriotija Skenderbega, vođe pobune protiv Otomanskog Carstva iz 15. stoljeća koja je rezultirala kratkom neovisnošću Albanije od 1443. do 1478. Sadašnja zastava službeno je usvojena 7. travnja 1992., ali su i prijašnje albanske države – Kraljevina Albanija i poslijeratna komunistička država – koristile gotovo istu zastavu; prva je imala "Skenderbegovu kacigu" iznad orla, a druga crvenu petokraku zvijezdu sa žutim okvirom.
Zastava Albanije možda je inspirirala zastavu izmišljene zemlje Sildavije u crtanim filmovima Tintin.
Manuel Pérez Escalante, Sayula de Alemán
Manuel Pérez Escalante je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Sayula de Alemán.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 77 m.
Veliko ropsko jezero
Veliko ropsko jezero (engleski: Great Slave Lake), je veliko slatkovodno jezero u Sjeverozapadnim teritorijima u Kanadi.
Geografske karakteristike
Veliko ropsko jezero ima površinu od 27 200 km², njegova maksimalna dužina je 480 km u smjeru sjeveroistok - jugozapad, a široko je 109 km u smjeru sjeverozapad - sjeveroistok. Jezero leži na 156 m nadmorske visine, a najveća dubina mu iznosi 614 m, a prosječna 41m.
Veliko ropsko jezero svoj današnji oblik dobilo je glacijacijom.
Jadranski bračić
Pripada porodici bračića (Fucaceae). Tamnosmeđe je do maslinastosmeđe boje, ima sluzavo tijelo koje ga štiti od isušivanja u vrijeme oseke. Listovi su mu lepezasto razgranati, a može narasti od 10 do 15 centimetara. Talusom je pričvršćen za kamenu podlogu.
Razmnožava se spolno u vodi. Organi za razmnožavanje (muški anteridij i ženski oogonij) nalaze se u rasplodnim jamicama (konceptakuli) na kraju zrelih listova u vršnom zadebljanju (receptakul) sa aerocistama. Aerociste su ispunjene plinom, a zadatak aerocista kod algi je da je održavaju u uspravnom položaju poput plovka.
Izbjegava onečišćena područja i živi samo u bistrom i čistome moru pa je prirodni pokazatelj njegove čistoće.
Zaštita
Ova vrsta je ugrožena zbog onečišćenje i degradacija staništa, te je strogo zaštićena prema Pravilniku o proglašavanju divljih svojti zaštićenim i strogo zaštićenim (NN 7/06 i NN 99/09). sex
Миријево
<!-- thumb|200px|Један поглед у Новом Миријеву Миријево је београдско насеље у општини Звездара. Једно је од већих насеља, има неколико делова: Старо Миријево и Ново Миријево, чији су делови означени као Миријево II, III и IV.
Положај и географија
thumb|300px|Панорама Миријева са Лешћа Миријево се налази око 5 километара у правцу исток-југоисток од центра Београда, на источном рубу урбане зоне. Оно заузима у јужни део долине Миријевског потока (који тече у северном правцу, да се код Роспи ћуприје улије у рукавац Дунава), у амфитеатру од брдâ, отвореном према северу, према Дунаву и банатској равници с друге стране реке. Брда око Миријева су (супротно сказаљки на сату): Звездара (највиши врх Велики Врачар 253м) према северозападу и западу; Зелено брдо (северно од Малог Мокрог Луга) и Стојчино (или Стојичино) брдо (270 м) према југу; Градац и Орловица (265 м, такође уписано и као Орловача) према истоку и Лешће (253 м) на североистоку. Једини преостали део долине за урбанизацију је крај Бајдина, према југоистоку.
Миријево се граничи са насељима: Ћалије на северу, Звездара на западу и Мали Мокри Луг на југу.
Становништво
Миријево је до раних 1970-тих било засебно село, ван урбане зоне Београда. Али ширење Београда је учинило своје, тако да је Миријево 1971. постало месна заједница унутар уже територије града. Дошло је до градње нових стамбених насеља и великог пораста становништва, како показују подаци са пописа становништва (од 1981. као део Београда):
Јавни саобраћај
Миријево са остатком града повезује шест аутобуских линија ГСП-а: Постоји и минибус линија:
Постоји и ноћна линија:
У Миријеву II постоји и такси станица.
Старо Миријево
Најстарији део је Старо Миријево, одн. Месна заједница Миријево, која обухвата и подручје првобитног села Миријева, уз поток. Старо Миријево заузима северни део целокупног насеља, с обе стране Миријевског потока. Подручјем од давнина доминирају појединачне породичне куће, задњих деценија и оне са два-три стана (по вертикали). У периоду иза 2000., почела је и градња већих зграда, у режији приватних инвеститора, са 3-4 спрата и више станова. Главне улице су Јованке Радаковић (прибл. у правцу север-југ, до раних 1970-тих се звала Кланичка, наставља се у ул. Миријевски венац) и Витезова Карађорђеве звезде (прибл. запад-исток, некада се звала само Карађорђева, продужава се на звездарску улицу Милана Ракића, некада познату као Миријевски пут).
thumb|200px|Стара миријевска црква У центру насеља се налази стара црква св. пророка Илије. Поред цркве се на дан црквене славе, 2. августа, одржава вашар. Близу потока се налази и VII београдска гимназија, у згради у којој се раније налазила ОШ Вукица Митровић. Узводније се и даље налази ОШ Деспот Стефан (првобитно Родољуб Чолаковић). Према попису из 2002., ово поднасеље (укључујући Орловско насеље) има 7604 становника.
Орловско насеље
У насељу постоји споменик богиње Бибије Заре. Изнад насеља се налази миријевска антена за мобилну телефонију.
Ново Миријево
Ново Миријево је месна заједница са 28.986 становника, према попису из 2002. Зависно од времена изградње и типа зграда, рашчлањено је на Миријево II, III и IV.
Миријево II
Централни део поднасеља; окарактерисано је великим стамбеним зградама са десетак спратова. Налази се јужно од Старог Миријева и западно од Миријева III, на југозападу се наставља у Мали Мокри Луг. Централна улица је Миријевски венац а њој је паралелна гранична улица Матице Српске.
Уз Миријевски венац се налазе пошта, два супермаркета (оба Делта Маxи, један је претходно био Ц-маркет) и топлана. Мало даље, уз улицу Раблеову, (бивша Спасоја Стејића Баће), налази се терен ФК Балкана. У удолини између Миријевског венца и ул. Радивоја Марковића је 2008. пројектован парк, са липама и тереном за боће. На узбрдици изнад Миријевског венца, поред улице Самјуела Бекета (раније Блаже Јовановића) од 2007. се гради нова црква, посвећена Светом Великомученику Пантелејмону.
Миријево III
Источни део насеља, са нижим зградама, не више од три спрата. Карактеристични су низови зграда са белом фасадом и тамним крововима.
У овом делу се налази савремена ОШ Павле Савић и старо Миријевско гробље.
Миријево IV
Последњи, југоисточни, додатак насељу. Крај је карактеристичан по зградама са црвеним крововима, различите спратности и по много зеленила.
Између ул. Улофа Палмеа и Матице Српске, налазе се Миријевска пијаца, са многобројним локалима около, а преко пута је Дом здравља, већим делом изграђен до 2008. Уз ул. Михаила Булгакова (бивша Душана Петровића Шанета) је изграђена прва бензинска пумпа.
Јужно од Миријева IV се налази крај Бајдина, који се појачано изграђује од 2000-тих. Изнад Бајдине (југ-југозапад) је Стојчино брдо, на коме се налази РТВ предајник.
Име
Данашњи назив насеља се усталио почетком 19. века. Током векова, забележено је више назива за Миријево: Мирине, Мирановац, Мирјевци, Мирање, Милиево, Милиеро, Мирова, Мириова и Miria-Nebel (ово задње је било чисто немачко село). Порекло имена је несигурно, има више претпоставки.
На прву руку, назив се доводи у везу са појмом мира. Наводно је на територији Миријева закључен неки мир између Турака и Аустријанаца уз речи "ево мир". По другом предању, неко село се налазило са друге стране Звездаре, на месту спортског центра "Олимп" (у улици Милана Ракића), близу Цариградског друма, данашњег Булевара. На тако доступном месту Турци су свраћали и пљачкали народ. Да би избегли то, људи су отишли с друге стране брда, у беспутан и шумовит крај. Тако је наводно, због мира који су тражили, село добило име Миријево.
Име може потицати и од турске речи "мирија", која означава дажбине у натури које су сељани морали плаћати, и то у некој магази у околини данашње цркве (где данашња улица В. К. звезде прелази преко потока).
Историја
Због близине Београда, историја Миријева је неизбежно повезана с тим великим градом и смењивањем његових господара.
У време римског Сингидунума, домородачка племена су на подручју данашњег Миријева оснивали насеља. О томе сведоче проналасци старог новца и темеља кућа из тог времена. Најстарији новац пронађен у Миријеву је новчић цара Лицинија (владао 308-324). У позним данима римске империје, дунавске границе су нападали Готи, Сармати, Гепиди, Херули и најразорнији Хуни (441. разорили град). Јустинијан стабилизује прилике, али већ за његове владавине, половином 6. века, нападају нови народи: Авари, коњаници као и Хуни; Словени, који ће дати етнички карактер и име Београду с околином, те Бугари. Маврикије ће на прелазу у 7. столеће водити прилично успешне походе против Авара и Словена, али ће након његове смрти и дистракције услед великих персијских освајања, доћи до велике најезде Авара и нарочито Словена на Балкан. Следећи пут ће се за град чути тек 878. и то под словенским називом (који се види у придеву Belogradiensis). У међувремену, град су држали Бугари - Авари су уништени у Панонији почетком 9. века од стране Карла Великог. Византинци ће се вратити у град 1018., након уништења Самуилове државе, али ће се убрзо сукобити са Угрима, потомцима коњаничких номада који су у Панонију дошли крајем 9. столећа.
На Ћуртовом брду (брег на звездарској падини, изнад Старог Миријева) некада је постојала некропола. На брду су пронађене сребрне наушнице с прелаза 12. у 13. век. Било је то преломно доба - претходних око два столећа за превласт над регионом су се сукобљавали Византија и Угарска. Након пада Цариграда у руке Латина 1204., Београд са околином ће углавном бити у угарским рукама, тек ће га на махове држати Бугари (1204. и 1230.) и Срби - у време краља Драгутина 1284-1316, након чије смрти краљ Милутин накратко заузима братовљеве поседе до 1320., а Деспоту Стефану је то био престони град 1403-27.
У време велике опсаде угарског Београда 1456, шатори турске резерве су били разапети на падинама изнад леве обале Миријевског потока. Мехмед Освајач је том приликом био неуспешан, што је слављено широм Европе, али његов праунук Сулејман Величанствени ће заузети Београд 1521. Тиме почиње дуга турска владавина, пре Првог српског устанка прекидана трима аустријским окупацијама: 1688-1690. (у време Бечког рата), 1717-1739 и 1789-1791.
Доступни су нам турски катастарски пописи за Београд и околину из 16. века, у којима су пописивани мушкарци, на основу чега су одређиване дажбине. У документу из 1560. стоји да је Миријево-вакуф (земљишни посед), поред околних села, додељен извесном Јахија-паши, нарочито због добрих винограда. Чувени турски путописац из 17. века Евлија Челебија, посетио је и Београд, а за Миријево са околином користи опис "прави ружичњаци и рајски вртови".
Из времена друге и најдуже аустријске окупације, имамо податак да је 1721. Миријево имало само 7 кућа. Немци су ту, у близини данашње цркве, затекли џамију, коју су претворили у католичку цркву.
Први српски устанак
Неуспех аустријских подухвата у Србији и терор одметничких јаничара на челу са дахијама, натерао је Србе на устанак у фебруару 1804.. Београд је испрва држан у лабавој опсади на линији Остружница-Жарково-Авала-Дунав, али већ на пролеће је извршена концентрација у Топчидеру и на Дедињу, са надзирањем простора дуж Цариградског друма. Почетком јуна, након ослобођења Смедерева и Пожаревца, Пожаревачка војска на челу са Миленком Стојковићем је запосела реон од Кумодража до Вишњице, па према томе и околину Миријева. Против дахија, затворених у граду, били су и Срби и султан, па је тако босански везир Бећир-паша овлашћен да преговара са Србима и реши проблем. Желећи да предухитре ово, дахије су 1. јула покренуле напад у три групе од укупно 1800 бораца, две према Дедињу и једна у правцу Миријева. Покушај је потпуно пропао, уз 330 погинулих Турака, а српска опсада је примакнута на стари шанац Еугена Савојског. После погибије дахија власт у Београду је преузео Алија Гушанац, а опсада ће се наставити до заузећа Вароши у децембру 1806. (Горњи и Доњи град тврђаве су се предали у следећа три месеца). Турци ће сломити устанак и у Београд се вратити у октобру 1813.
Кнез Милош ће 1815. наставити тамо где се стало. Србија ће 1830. постати аутономна кнежевина, у којој Турци неће имати право становања, осим у појединим варошима, међу њима и Београду, до 1867. У Миријеву ће 1833. почети с радом прва школа, као друга у Србији, после данашње школе "Краља Петра Првог", али њен рад је до 1851. био повремен. Затим је 1834. изграђена црква светог пророка Илије од материјала разрушеног манастира у Сланцима. Од истог материјала је изграђена и чесма код цркве, испред некадашње школске зграде, а данашње МЗ Миријево (звоник на цркви је изграђен 1873, здање је реконструисано и фреске обновљене 1998). Српске породице су се досељавале још и пре устанака, а то ће се и даље наставити; придошлице су долазиле са свих страна света.
Орловско насеље је настало у првој половини 19. века.
Први светски рат
Први хици Првог светског рата су испаљени на Београд 28.7.1914., али Аустроугари су у њега успели ући тек 2.12., након што је српска војска напустила град у фази повлачења током Колубарске битке. Срби су затим прешли у контранапад и потиснули непријатеља. Аустроугари су 14.12. покушали да задрже линију положаја међу којима је био и Екмеклук (источно од Малог Мокрог Луга, с друге стране Стојчиног брда у односу на Миријево), али безуспешно, због чега је истог дана наређено повлачење. Тако је Београд ослобођен већ 15.12..
Захваљујући стању на другим фронтовима, Србија ће остати мирна већим делом 1915.. Београд ће поново бити нападнут у јесен, овај пут уз учешће и немачких снага. Трупе одбране града су биле расподељене у неколико одсека, граница између Београдског и Великоселског одсека је ишла Миријевским потоком. На Великом Врачару је постављена артиљерија: два енглеска топа 120мм, један вод пољске артиљерије и један противавионски топ. Борбе су почеле коректурним па рушећим гађањем града 5 -6.10.; у наредна два дана, непријатељ је после тешких борби уз подршку артиљерије, укључујући и речне мониторе, успео да заузме варош, из које су се претходно извукле српске трупе.
Током 9.10., 59. и 57. аустријска дивизија су заузимали простор према брду Звездари. Неки делови српског 10. кадровског пука Комбинованог одреда су напустили Велики Врачар, али док су Аустријанци извиђали ситуацију он је поново поседнут, при чему је дошло до окршаја у коме су аустријске јединице биле помогнуте од два монитора са источног краја Аде Хује и артиљерије са леве обале Дунава. Али, Велики Врачар је у том тренутку остао у српским рукама. Увече тог дана, 57. аустријска дивизија је била окренута ка Великом Врачару и Роспи Ћуприји.
Сутрадан, 10.10., 57. аустријска дивизија је добила наређење да освоји Велики Врачар, Ерино Брдо (североисточно до Калуђерице) и Клупе (два брда северозападно од Винче), што би подразумевало и простор Миријева. Услед скорог пада Дедиња, командант српског Комбинованог одреда (пук. Душан Туфегџић) је у 11:30 наредио да се јединице са Великог Врачара повуку на линију Зелено Брдо - Стражарска Коса - Милошевац. Напуштени Велики Врачар је запосела 57. дивизија, али је због отпора код Роспи Ћуприје и артиљеријске ватре са Липака (брдо изнад Вишњице) даљи напад обустављен, да би био настављен 12.10.. У ноћи 10/11.10., услед тешке ситуације, нарочито због јаке непријатељске артиљеријске ватре, командант одбране града (ген. Михаило Живковић) наредио је да се изврши повлачење на линију Чолин Гроб-Клупе-Ерино Брдо-Велики Мокри Луг-Торлак-Стражевица-Петлово Брдо-Железник-Остружница, тј. јужно од Миријева. До 17.10., у рат је ушла и Бугарска, српска војска је истиснута из београдске окуке Саве и Дунава, чиме су Централне силе обезбедиле слободан прелаз преко Дунава и везу у правцу Бугарске и Турске. Започела је окупација, која ће трајати до ослобођења 1.11.1918.<реф>ибид, Београдска операција 1915, ппук. Димитрије Трифуновић</реф>.
Други светски рат
Београд ће у Другом светском рату бити окупиран од 12.4.1941. до 20.10. 1944.. Трпеће од немачког бомбардовања 6.4. и каснијих дана, а такође и од савезничког бомбардовања, нарочито у пролеће 1944. Грађани су се од бомбардовања склањали у околину, па и у Миријево. Током окупације тешко је страдало Орловско насеље, јер је због неке одмазде 1941. стрељано мушко становништво.
Београд ће бити ослобођен у октобру 1944. у садејству НОВЈ (Прва армијска група на челу са ген. Пеком Дапчевићем) и Црвене Армије (Трећи украјински фронт на челу са маршалом Толбухином). Након освајања прилаза граду, 14.10. је издато наређење за напад на сам град. Неке борбе су вођене и у околини Миријева.
Четрнаеста мотострељачка совјетска бригада је са 4. батаљоном 4. српске бригаде и једним совјетским батаљоном из Кумодража 14.10. око 18 сати напала Велики, а потом и Мали Мокри Луг. Одатле је 14. мотострељачка имала намеру да продре до Цветкове Механе, али је одустала због јаког немачког отпора на Коњарнику. Зато је са 4. српским батаљоном преко Миријева напала Велики Врачар, али се до 22 часа и то изјаловило, након чега је сачекана Пета крајишка дивизија. Око 23 сата, два батаљона 4. крајишке бригаде ове дивизије су се после јаких борби са Малог Мокрог Луга пробили до Цветкове механе, где су заустављени јаким отпором. Четрнаеста мотострељачка и 4. батаљон су за то време кренули са Великог Врачара, преко Коњарника, према Аутокоманди и Карађорђевом парку.
Зато су 15.10. око 3 часа Немци потиснули 4. крајишку бригаду назад на западне косе М. М. Луга. Али у 8 сати, иста јединица се пробија једним батаљоном северно од В. Врачара, све до железничке станице Дунав, а са два батаљона успева да после тешких борби са Коњарника и Стојчиног брда пробије немачке положаје на Лаудоновом шанцу, а затим и скрше отпор код Цветка и наставе Булеваром. Током дана су ова три батаљона 4. крајишке, делови 14. мотострељачке совјетске (затечени код школе Војислава Илића) и 4. српски батаљон очистили простор између Булевара и Дунава до Техничких факултета и Дунав-станице, а заузет је и Велики Врачар после тешких борби.
Велики изазов савезничким снагама ће бити покушај немачких снага да из правца Смедерева и Гроцке продру у Београд. Већ 15.10. око 13 сати једна њихова слабија претходница је без отпора дошла до М.М.Луга, али је ту налетела на заостали батаљон 4. крајишке бригаде и разбијена. Немачка групација је за то време заузела Гроцку и послала јачу претходницу ради пробоја у Београд. Очекујући то, 21. српска дивизија је око 15 часова усмерена на смедеревски правац, њена 4. бригада у Велики и М. М. Луг. У М.М.Лугу је задржана и 10. крајишка бригада 5. дивизије, а на Стојчином брду један совјетски артиљеријски дивизион и 4 тенка. Немачка претходница је после артиљеријске припреме кренула ка М.М.Лугу. Око 19 сати је потиснула делове 5. бригаде 21. дивизије и сат времена касније ушла у окршај испред М.М.Луга са три батаљона 10-те и једним 4. крајишке бригаде. Уз велике губитке су успели да заузму село, одбаце југословенске јединице ка В.М.Лугу и заплене совјетска артиљеријска оруђа на Стојичином брду. Око поноћи су са брда кренули у три правца: Коњарник, Булевар и Велики Врачар.
Већ у 1 ујутру 16. октобра, 10. крајишка и 10. српска бригада су у М.М.Лугу избиле на друм и одсекле Немце од болечког правца, где се налазила главна немачка групација. Главна колона немачке претходнице је продужила ка Цветковој механи, али је ту пресретнута и разбијена на простору до школе Војислава Илића. Немци из "коњарничке" групе су се повукли на Зелено брдо, где су прихватали ретке саборце из разбијене "булеварске" колоне, док поподне 16.10. нису разбијени, уз помоћ совјетских тенкова.
Најјачи отпор је давала група на Великом Врачару. Ради њиховог уништења су извучене неке јединице из града, у којем су вођене уличне борбе, и премештене неке из околних села. Тако је 15. совјетска мотострељачка бригада доведена из Лештана у М.М.Луг, одакле је једна њена колона пошла у обилазни маневар преко села Миријева. На северној ивици села се састала са два батаљона 12. војвођанске бригаде, која се пребацила из Баната. Чим је завршено окруживање Великог Врачара, поподне 16.10., почео је снажан напад, уз подршку совјетске артиљерије и тенкова. Немци су убрзо разбијени; делове који су побегли према М.М.Лугу је до вечери уништавала 13. пролетерска и делови 21. српске бригаде, а они који су бежали према Миријеву су страдали од 12. војвођанске и 15. мотострељачке. Тиме су Миријево и Звездара коначно ослобођени од Немаца. Немачка главнина је истог дана и сутрадан и даље покушавала да се из Болеча пробије у овом правцу, али није успела.
После рата, 16. октобар ће постати дан општине Звездара, а и једна улица у Миријеву ИИ је названа по овом датуму.
После рата
Насеље је убрзо после рата електрифицирано, прва амбуланта је отворена 1960. Од касних 1960-тих се гради Пролетерово насеље (50 плацева на простору источно од ул. Јованке Радаковић, јужно од ул Миланке Кљајић и северно од Карађорђеве). Раних 1970-тих се гради Миријево II. Током 1980-тих насеље добија прву апотеку, пошту и супермаркет. Крајем те деценије је изграђено Миријево III, затим и Миријево IV. Нова пошта је прорадила 1996. (за детаље погледајте овде). Граде се куће и пословни објекти дуж ул. Јованке Радаковић.
Током НАТО бомбардовања 1999., у Миријеву се највише осетило гађање мета на Звездари, али, изузев неколицине сломљених стакала, није било штете у самом насељу. Дим погођене рафинерије у Панчеву се из западног дела насеља могао видети данима.
Formilacija
desno|bezokvira|137x137piksel Formilacija je tip posttranslacione modifikacije u kojem se formil grupa is dodaje na N-terminus proteina. Najčešće izučavani mehanizam je N6-formilacija lizina koja je asocirana sa histonom i drugim proteinima jedra. Posttranslationa modifikacija histona i drugih hromatinskih proteina ima uticaja na fiziologiju ekspresije gena. N6-formil-lizinski ostatak je endogena histonska sekundarna modifikacija. Ona je hemijski slična sa N6-acetilacijom koja je značajna odrednica ekspresije gena u ćelijama sisara. N6-formil modifikacija lizina ometa signalne funkcije acetilacije i metilacije, što utiče na fiziologiju oksidativnog i nitrozativnog stresa.
Миријево
После рата
Доста узбуђења је изазивала планирана изградња велике трафо-станице "Београд 20" у Миријеву, што је доводило до протеста 2003. . Почетак градње је коначно планиран за 1.4.2009., на другој локацији.
Спољне везе
-->
Avdo Humo
Avdo Humo (1914 — 1983) je bio društveno-politički radnik SFR Jugoslavije i SR Bosne i Hercegovine i narodni heroj Jugoslavije.
Biografija
Rođen je 1. 2. 1914. godine u Mostaru. Osnovnu školu završio je u rodnom mestu. Revolucionarnom pokretu pristupio je već u gimnaziji u Mostaru. Školovanje je, zbog isključenja, nastavio u Bihaću. Filološki fakultet, studije svetske i jugoslovenske književnosti, završio je u Beogradu, gde je bio jedan od organizatora i učesnika u akcijama socijalističi orijentisanih progresivnih studenata. Član SKOJ-a je bio od 1934, a Komunističke partije Jugoslavije od 1935. godine.
Organizovao je studente iz Bosne i Hercegovine u omladinsko društvo „Petar Kočić“ i u sekciju „Neretva“ u kojima su politički delovali članovi KPJ.
Humo je jedan od istaknutijih aktivista KPJ pred Drugi svetski rat. Godine 1940. izabran je u Pokrajinski komitet KPJ za BiH. Kao član PK KPJ i GŠ NOP-a za BiH deluje 1941. godine u Hercegovini na organizovanju oružane borbe i učvršćenju partijske organizacije. Po zadatku prelazi u Sarajevo i organizuje ilagalni rad. Bio je jedan od organizatora održavanja, većnik i član ZAVNOBiH-a od Prvog zasedanja, član Predsedništva i potpredsednik ZAVNOBiH-a i član Oblasne narodnooslobodilačke skupštine za Hercegovinu. Biran je za većnika AVNOJ-a.
Godine 1943, bio je jedan od pokretača lista „Oslobođenje“.
Bio je član jugoslovenske delegacije na mirovnoj konferenciji u Parizu 1946. godine.
Mladen Obradović
Mladen Obradović (Beograd, 1980) je glavni sekretar Otačastvenog pokreta Obraz, pravoslavno-rodoljubivog pokreta, koji se bori za duhovnu i državotvornu obnovu srpstva na temeljima Svetosavlja.
Avdo Humo
Biografija
Humo je obavljao najodgovornije partijske i državne funkcije:
Mladen Obradović
MUP je 2005. Obraz označio kao klerofašističku, a Nacionalni stroj, Skinhede, Krv i čast i Rasonaliste kao neonacističke organizacije.
Eußerthal
Ojsertal je opština u njemačkoj saveznoj državi Rajna-Palatinat. Jedno je od 74 opštinska središta okruga Zidlihe Vajnštrase. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 934 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 7337024.
Avdo Humo
Biografija
Od 1945. do 1963. godine, neprekidno je bio biran za republičkog i saveznog poslanika.
Mladen Obradović
Ustavni sud Srbije (USS) zabranio je delovanje ultradesničarske organizacije „Obraz“.
Avdo Humo
Biografija
Bio je general-major JNA u rezervi.
Mladen Obradović
Biografija
Član Obraza je postao 1999. godine. Pogibijom osnivača Obraza, teologa i sociologa Nebojše M. Krstića (1964 — 2001), Mladen Obradović je 2003. godine izabran za predsednika glavnog odbora i glavnog sekretara Otačastvenog pokreta Obraz.
Avdo Humo
Biografija
Njegova supruga Olga, bila je ćerka ministra inostranih poslova Kraljevine Jugoslavije Momčila Ninčića, a tokom NOB-a jedna od sekretarica Josipa Broza Tita. Njegov stric Hamza bio je poznati bosansko-hercegovački pisac.
Mladen Obradović
Biografija
Mladen Obradović je upisao dva fakulteta — studije istorije i bogoslovije, a bavi se grafičkim dizajnom.
Avdo Humo
Biografija
Umro je 24. 1. 1983. godine u Opatiji. Sahranjen je u Aleji zaslužnih građana na Novom groblju u Beogradu.
Eußerthal
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Zidlihe Vajnštrase Ojsertal se nalazi u saveznoj državi Rajna-Palatinat u okrugu Zidlihe Vajnštrase. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 195 metara. Površina opštine iznosi 12,5 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 934 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 75 stanovnika/km².
Avdo Humo
Biografija
Nosilac je Partizanske spomenice 1941. i ostalih jugoslovenskih odlikovanja. Ordenom narodnog heroja Jugoslavije odlikovan je 27. 11. 1953. godine.
Aberdeen, Maryland
Aberdin je grad u američkoj saveznoj državi Merilend.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 14.959, što je 1.117 (8,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
The Pit and the Pendulum (film, 1961)
The Pit and the Pendulum  je američki horor film snimljen 1961. godine u režiji i produkciji Rogera Cormana, poznat kao jedno od komercijalno najuspješnijih i najuticajnijih ostvarenja žanra sa početka 1960-ih.
Predstavlja adaptaciju istoimene priče Edgara Allana Poea, iako ju je scenarist Richard Matheson iskoristio tek u završnim sekvencama filma. Radnja je smještena u Španiju u 16. vijeku, gdje, protagonist, čiji lik tumači John Kerr, dolazi kako bi istražio tajanstvenu smrt svoje sestre (čiji lik tumači Barbara Steele) te se pri tome suočava sa duhovima, stravičnim otkrićima, ali i time da mu šurjak (čiji lik tumači Vincent Price) postepeno gubi razum.
Cormana je na snimanje potakao uspjeh ranijeg filma House of Usher, također adaptacije Poeove priče gdje je Price također tumačio glavnu ulogu. Za glavnu žensku ulogu je, pak, angažirana britanska glumica Barbara Steele, koja je nedugo prije toga imala zapažen nastup u italijanskom gotskom hororu La maschera del demonio; nastup u The Pit and the Pendulum ju je, pak, učinio svojevrsnom ikonom žanra. Film je snimljen uz relativno nizak budžet, ali je Corman, koristeći fotografiju u boji Floyda Crosbyja, scenografiju Daniela Hallera i muziku Lesa Baxtera stvorio niz upečatljivih prizora koji su impresionirali i publiku i kritiku. Corman je nakon toga sljedećih nekoliko godina snimio još šest filmova temeljenih na Poeovim pričama koje tvore poseban ciklus.
Avoir 20 ans dans les Aurès
Avoir 20 ans dans les Aurès je francuski igrani film snimljen 1972. godine u režiji Renéa Vautiera. Po žanru je mješavina ratnog filma i politički angažirane drame. Protagonisti su grupa bretonskih mladića koji godine 1961. služe vojni rok te ih pošalju u Alžir gdje se vodi rat za nezavisnost. Radnja prikazuje kako su oni uglavnom pacifisti i nezainteresirani za nasilje, ali i kako ih zapovjednik jedinice (koga tumači Philippe Léotard) tokom obuke pretvara u mašine za ubijanje te kako će samo jedan od njih propitivati svoje postupke nakon što zarobe alžirskog pobunjenika.
Danilo Maričić
Danilo Maričić (11. veljače 1927 — Dalj, 25. lipnja 2009) je bio jugoslavenski i hrvatski filmski i kazališni glumac.
Bugneta I, Lucca
Bugneta I je naselje u Italiji u provinciji Lucca, u regiji Toscana.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 47 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2 m.
Sasakwa, Oklahoma
je grad u američkoj saveznoj državi Oklahoma.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 150, što je 0 (0,0 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Caicchia, Benevento
Caicchia je naselje u Italiji u provinciji Benevento, u regiji Campania.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 15 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 783 m.
El Zapote, Santa María del Río
El Zapote je naselje u Meksiku, u saveznoj državi San Luis Potosí, u opštini Santa María del Río.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1700 m.
Divovski kelp
Divovski kelp (lat. Macrocystis pyrifera) je vrsta smeđe alge iz reda kelpa. Rasprostranjena je uz obale istočnog Pacifika, od Baje Californije do Aljaske, a može se naći i blizu Južne Amerike, Južne Afrike i Australije. Raste u gustim podvodnim područjima, koja se zovu šume kelpa i pružaju stanište brojnim morskim životinjama.
Opis
Divovski kelp najveća je od svih algi, a ime je dobio po svojoj nevjerojatnoj veličini. Može narasti i do 50 metara u duljinu. Stabljika se uzdiže iz korijenskog sustava. i grana se tri ili četiri puta. Za stjenovito dno pričvršćuje se korijenčićima.
Sadrži pneumatociste, mjehuriće ispunjene zrakom na početku svakog lista. Oni mu pomažu da se održi na vodi i da listovi skupe potrebnu svjetlost za obavljanje procesa fotosinteze. Jedan je od najbrže rastužih organizama na planetu Zemlji. Raste oko pola metra dnevno da bi dosegla veličinu od 45 metara.
Akvakultura
M. pyrifera se godinama koristi kao izvor hrane, jer sadrži brojne korisne tvari, kao što su jod, kalij, te mnoge, minerale, vitamine i ugljikohidrate. Izvor je potaše, kao i natrijeva alginata, koji služi kao emulgator u prehrambenoj industriji.
Jesús García Dávila, Río Bravo
Jesús García Dávila je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tamaulipas, u opštini Río Bravo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 29 m.
Suveri, Salerno
Suveri je naselje u Italiji u provinciji Salerno, u regiji Campania.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 21 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 155 m.
Xanten
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Vezel Ksanten se nalazi u saveznoj državi Severna Rajna-Vestfalija u okrugu Vezel. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 22 metra. Površina opštine iznosi 72,4 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 21.531 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 297 stanovnika/km².
Gasovod
u]] mini|desno|250px|Podzemni gasovod u [[Rusija|Rusiji]] Gasovod (plinovod) je vrsta cevovoda koji služi za transport i prenošenje gasova za gorivo sa jednog na drugo mesto, tj. od mesta proizvodnje do potrošača. Danas je mreža gasovoda veoma dobro razvijena, naročito na mestima odakle se crpi zemni gas (Rusija, Magreb, Bliski Istok, Kanada, SAD i dr).
Najduži gasovod u Evropi i svetu je Jamal, koji se pruža od zapadnog Sibira do Nemačke na dužini od 4.196 km.
Nikmaraš
Nikmaraš (albanski Nikmarashi [nikmaˈɾaʃi]), naselje u opštini Podgorica u Crnoj Gori. Prema popisu iz 2003. bilo je 13 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 26 stanovnika).
Demografija
U naselju Nikmaraš živi 9 punoletnih stanovnika, a prosečna starost stanovništva iznosi 32,6 godina (27,2 kod muškaraca i 37,2 kod žena). U naselju ima 2 domaćinstva, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 6,50.
Nous ne vieillirons pas ensemble
Nous ne vieillirons pas ensemble je francusko-italijanski igrani film snimljen 1972. godine u režiji Mauricea Pialata. Po žanru je drama, a protagonist, čiji lik tumači Jean Yanne je sredovječni sineast koji, iako, oženjen, već duže vrijeme održava vezu sa mladom ljubavnicom (čiji lik tumači Marlène Jobert). Radnja prikazuje kako se njihov odnos počne raspadati uslijed posla i dugotrajne razdvojenosti. Nous ne viellirons pas ensemble je premijerno prikazan na Kanskom festivalu gdje je Jean Yanne dobio nagradu za najboljeg glumca.
Los Capulines, Turicato
Los Capulines je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Turicato.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 993 m.
Samburu
mini|desno|250px|Pripadnici Samburua Samburu je afričko pleme u srodstvu je s plemenom Maasai. Žive povrh ekvatora, gdje podnožje planine Kenije prodire u sjevernu pustinju, te djelomično južno od jezera Turkana u provinciji Rasjedne doline u Keniji.
Oni su polunomadski pastiri koji žive brinući se za stada krava, ovaca, koza i deva. Mlijeko im je glavna prehrambena namirnica. Ponekad ga miješaju s krvlju. Meso se jede samo u specijalnim prilikama. Najčešće prave juhe od različitog korjenja i kore drveća, a ako žive u području gdje ga mogu uzgajati, jedu i povrće. Što se odjeće tiče, najčešće se nosi tradicionalno žarkocrvena tkanina koju omotavaju oko sebe kao suknju te ogrlice spravljene od mnoštva perli, narukvice i naušnice, osobito ako žive dalje od velikih gradova.
Samburu su se razvili nakon jedne od kasnijih migracija iz Sudana, uzvodno od Nila. Dalje širenje grupe naroda govornog područja Maa, poticalo je nastavak kretanja prema jugu, vjerojatno i pod pritiskom širenja prostora koje se nalazilo pod zaštitom organizacije Borane na istom području. Maa-narod je nekaada živio ovdje i borio se od planine Mt. Elgona do Malindija i južno od Rasjedne doline (rift valley) u Tanzaniji. Samburu danas žive u ranijim naseljima grupe maa. Oni koji su se premjestili na jug (maasai), zadržali su nomadski način života sve do nedavno, kada su se također počeli baviti ratarstvom. Jezik plemena samburu također se naziva samburu. To je zapravo ma jezik koji je vrlo blizak dijalektima maasaija.
Obično između 5 i 10 obitelji smješteno je u taborima 5 tjedana, a onda se sele na nove pašnjake. Muškarci se brinu za ispašu stoke, koja je glavni izvor namirnica. Žene su zadužene za održavanje pokretnih daščara, mužnju krava, donošenje vode i nabavku drva za vatru. Kuće su im obložene blatom, kožom ili travama razvučenim preko osnovnog (onog pokretnog) kostura same kuće. Ograda od koplja okružuje dvorište svake obitelji. Dužnosti dječaka i djevojčica ovog plemena jasno su definirane i odvojene. Dječaci drže stoku u krdu i uče se vještinama lova i obrane stada. Djevojčice donose vodu, drvo za ogrijev te kuhaju. I djevojčice i dječaci, da bi službeno postali odrasli, prolaze kroz obred inicijacije koji uključuje učenje i stjecanje odgovornosti odraslih, te obrezivanje penisa, odnosno klitorisa.
Njihovo društvo je dugo bilo organizirano oko stoke i ratovanja (radi obrane, ali i radi napada na druga plemena) pa se vrlo teško mijenjaju u više ograničen, mirniji način života. Značajne dobiti modernijeg načina života obično su neprivlačne pripadnicima samburua. Oni i dalje ostaju više posvećeni tradicionalnom životu i tradicionalnim stavovima (za razliku od svojih maasajskih rođaka).
Azes II
Azes II (? - 12. pne.) bio je indo-skitski kralj koji je vladao u sjevernoj Indija|Indiji između 35. pne. i 12. pne. Nakon njegove smrti je vladavina Indo-Skita u sjeverozapadnoj Indiji prestala nakon što je iz Baktrije provalilo Yuezhi pleme poznato kao Kušani i osnovalo Kušansko Carstvo.
Granja Santa Anita, Calvillo
Granja Santa Anita je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Aguascalientes, u opštini Calvillo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1640 m.
D'Huison-Longueville
D'Ison Longvil je naselje i opština u Francuskoj u regionu Pariski region, u departmanu Eson koja pripada prefekturi Etan.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 1232 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 122 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 10,04 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 70 metara (maksimalnoj 145 m, a minimalnoj 53 m).
Joachín, Urique
Joachín je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Urique.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 15 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 483 m.
Corozalito, Santa María Colotepec
Corozalito je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Oaxaca, u opštini Santa María Colotepec.
Cesovo, Brescia
Cesovo je naselje u Italiji u provinciji Brescia, u regiji Lombardija.
Corozalito, Santa María Colotepec
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 101 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 484 m.
Cesovo, Brescia
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 141 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 604 m.
Padea, Drănic
Padea je naselje u Rumuniji u okrugu Dolž u opštini Drănic.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 1151 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 59 m.
Las Ollas, Puerto Rico
Las Oljas je grad u američkoj ostrvskoj teritoriji Portoriko, ostrvskoj državi Kariba.