Bette_Davis
1961—1970: „Šta se dogodilo sa Bebi Džejn?“
Početkom 1961. Beti je igrala u brodvejskoj predstavi The Night of the Iguana, ali videvši da dobija samo loše kritike, raskida ugovor posle četiri meseca, uz obrazloženje da nije u stanju da glumi zbog jednog hroničnog oboljenja. Iste godine tumači sporednu ulogu u filmu Džep pun čuda, a sledeće prihvata glavnu u psihološkom trileru/hororu Šta se dogodilo sa Bebi Džejn?. Film je režirao Robert Oldrič, dok je u sporednoj ulozi bila Džoun Kraford. Iako je Dejvisova ocenila da bi ovo trebalo da bude veliki komercijalni uspeh zahvaljujući Hičkokovom Psihu koji je dve godine pre oživeo interesovanje za ovaj žanr, njena očekivanja su bila daleko premašena. Poslednji put je bila u konkurenciji za Oskar za najbolju glavnu glumicu, a prvi put u karijeri je dobila nominaciju za Nagradu BAFTA. Pored toga, film je bio jedan od finansijski najuspešnijih te godine, a Dejvisova je po dogovoru dobila deset procenata od zarade, što je iznosilo oko milion i pet stotina hiljada dolara. Uloga u trileru [[Šta se dogodilo sa Bebi Džejn? donela joj je poznu slavu.|thumb|right|250px]] Ona i Krafordova su u Šta se dogodilo sa Bebi Džejn? igrale dve sestre, nekada velike holivudske glumice koje žive u svojoj vili u Los Anđelesu, a pritom Bebi Džejn Hadson (Beti) neštedimice teroriše Blanš (Džoun). Režiser je posle snimanja rekao da su se „istinski mrzele, ali da su se ponašale besprekorno, zato što su znale od kolikog je značaja njihovim karijerama jedan ovakav film“. Tenzija koja je vladala tokom snimanja, eskalirala je tek kada je film izašao u bioskope. Premda je Šta se dogodilo... naglo oživeo Betinu posustalu popularnost u narodu, reditelji i producenti su i dalje izbegavali da je angažuju. Stoga je u nedeljniku Variety, u septembru 1962. dala oglas: ''Majka troje dece – 10, 11 i 15 godina. Razvedena. Amerikanka. Sa tridesetogodišnjom glumačkom karijerom. Još uvek mobilna i ljubaznija nego što je prikazuju glasine. Želi stalno zaposlenje u Holivudu (koje je nekada imala na Brodveju).'' Beti je rekla da je ovo trebalo da bude šala, ali ideja je veoma uspela te su stizale brojne ponude. Bio je to njen veliki povratak na bioskopsko platno. Prvi filmovi u kojima je potom glumila su bili triler Pola Henrida Ko je sahranjen u mom grobu?, i romantična drama Where Love Has Gone. Krajem godine igrala je Šarlotu u psihološkom hororu Tiho, tiho, Šarlota, svojevrsnom nastavku filma Šta se dogodilo sa Bebi Džejn?. Tu je ponovo radila sa Oldričom, ali i sa Džoun Kraford, koja je napustila snimanje i bila zamenjena Olivijom de Hevilend, zbog velikih poteškoća u saradnji sa Beti. Film je bio veliki komercijalni i kritički uspeh, i doneo je poznu slavu starim glumcima koji su u njemu igrali. Dejvisova je takođe dobila glavnu ulogu u komediji The Decorator Arona Spelinga, međutim njeno snimanje je najpre prolongirano a kasnije i otkazano. Godine 1965. bila je u glavnoj ulozi u britanskom psihološkom trileru Dadilja, koji je dobio dobre kritike i za koji je bila pohvaljena rečima da briljantno igra ludake. Tri godine kasnije bila je u ulozi surovog matrijarha porodice Tagart u filmu Godišnjica. Iako je njena izvedba ponovo bila pohvaljena, film je veoma loše prošao kod publike i zarada nije premašila troškove snimanja, što je ponovo poljuljalo Betinu karijeru. Već sa dramom Connecting Rooms, koja je ocenjena kao veoma dosadna, publika je stekla utisak da se karijera velike glumice ovog puta definitivno bliži kraju.