cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fitna (film)
Kritička analiza
Stih 8:60: Sve navedene primjedbe evidentne su kod prvog ajeta u filmu (8:60), iznesenog kao: "pripremite koliko god možete snage i konja za boj, da udarate teror, udarate teror u srca Alahovih i vaših neprijatelja". Wilders time muslimanima imputira agresivnost protiv nemuslimana, zbog čega iz konteksta namjerno izostavlja sljedeći ajet (8:61) koji miroljubivo nalaže: "ako oni budu skloni miru, budi i ti sklon". Prema islamskim mufesirima, sam prvi segment je defenzivnog karaktera jer upućuje muslimane kako spriječiti oružani sukob, a ne kako ga inicirati. Kao argument se navodi da je stajaća vojska oduvijek bila glavna prepreka potencijalnim agresorima i osvajačima, osobito tokom zaoštravanja odnosa s pretencioznim protivnicima poput Perzijanaca i Bizantinaca u 7. vijeku kada su formulirani kuranski tekstovi. Isto ističu i nizozemski islamolozi koji smjernicu uspoređuju s dokazanom NATO-vom doktrinom odvraćanja odnosno sposobnosti drugog udara iz vremena Hladnog rata, usput navodeći da je jedan od vojnih slogana Zapadnog bloka (točnije američkog SAC-a) u to vrijeme bio "Mir je naša profesija". Za dodatne argumente navode se i srodni ajeti obrambenog tipa s uputama o podizanju bedema zbog odvraćanja stranih snaga od napada na muslimanske gradove.
Zamjerke idu i na to što je u filmu "zastrašivanje" (tarhabūna) tendenciozno prevedeno kao "teror" i usto naglašeno proizvoljnom anadiplozom "da udarate teror". Konačno, smisaono izvrnuti nalog za vojnike u (pred)ratnim okolnostima popratno je ilustriran scenama civilnih žrtava iz New Yorka, Londona i Madrida, čime se nedvosmisleno sugerira da je Kuran inspiracija za terorizam. U odbacivanju takvog tumačenja suglasni su i muslimanski autoriteti i zapadnjački islamolozi – orijentalist Bernard Lewis tako navodi da napadi 11. septembra nemaju nikakvu podlogu u islamskoj doktrini ili zakonima, te da su bez presedana u historiji. Kritičari ističu da se kod takvih neutemeljenih prozivki ignorira socio-politički kontekst, te da je prilikom napada na Madrid i London ključna motivacija terorista ležala u njihovom učešću u invaziji na Irak. Stručnjaci dodatno navode da terorizam odbacuje i velika većina običnih muslimana, kao i da u takvim napadima gine više muslimanskih nego zapadnjačkih žrtava.
Stih 4:56: Drugi ajet u filmu (4:56) izložen je kao: "one koji ne vjeruju u dokaze naše mi ćemo sigurno u vatru baciti; kad im se kože ispeku, zamijenit ćemo im ih drugim kožama da osjete pravu patnju" čime se (zajedno s kompilacijom scena uništenja i agresivnih govora) pokušava ukazati da se radi o naredbi muslimanima da čine nasilje. Međutim, prezentirani stih uopće nije ovosvjetovnog karaktera o čemu svjedoči prethodni ajet (4:55) koji izričito spominje džehenem (pakao), isto kao i sljedeći ajet (4:57) koji spominje dženet (raj). Analitičari stoga navode da film iznosi neosnovane kritike s obzirom da je pakao nekontroverzan koncept koji se javlja i u judaizmu i kršćanstvu, uz jedinu razliku što u islamu postoji koncept privremenog i popravnog pakla gdje "zli slojevi kože" bivaju spaljeni, nakon čega grešnik s "novom kožom spiritualnosti" odlazi u raj. Najvažnijim što kritičari filma ističu jest da će prema stihu Bog sam kazniti grešnike i to nakon smrti, a ne muslimani (kako je implicirano od strane Wildersa).
Iza predstavljenog ajeta u filmu slijedi niz snimaka i fotografija kojima se sugerira da islamska literatura potiče na antisemitizam i ubijanje Jevreja, što analitičari opisuju teorijom zavjere. Američko-jevrejski orijentalisti Norman Stillman i Bernard Lewis, vodeći autoriteti za historijske jevrejsko-muslimanske odnose, navode da antisemitizam nema nikakvog uporišta u islamskim tekstovima i da se po tome razlikuju od kršćanskih. Wilders se kod ovog tipa obmanjivanja služi raznim manipulacijama, poput podmetanja da su Jevreji prema Kuranu "majmuni i svinje". Preobražaj Jevreja u majmune i svinje spominje se u tri sure (2:65, 5:60 i 7:166), međutim, sukladno tumačenju srednjovjekovnih i suvremenih mufesira, takva figurativna ili doslovna transformacija odnosi se na grupicu koja se u davna vremena nije pridržavala Šabata, a ne svevremeno na sve Jevreje.
Vađenja iz konteksta javljaju se i kod snimki, npr. od energičnog govora bagdadskog šeika Bakra al-Samaraija (održanog mjesec dana uoči invazije na Irak) u kojem je izvrijeđao Amerikance, Britance i cioniste, istrgnut je samo zadnji dio i prezentiran kao poziv na pokolj Jevreja. Dotični šeik inače je bio vatreni pristaša Sadama Huseina i nakon izbijanja rata 2003. izgubio mu se svaki trag. Dodatni primjer je sugestivni "nacistički pozdrav" na priloženoj slici postrojenih članova Hezbolaha, iako se zapravo radi o varijaciji pozdrava ispruženom rukom rasprostranjenog na sjevernom Levantu, tradicionalnog karaktera i bez nacifašističkih konotacija. Sve navedene scene u kojima se muslimanima imputira antisemitizam preuzete su od ekstremističkih proizraelskih organizacija MEMRI i PMW. Dok se film bavi jukstapozicijama muslimana i nacista, analitičari navode da Fitna i njen predložak Opsesija u strukturi i tehnologiji zapravo vjerno kopiraju formule nacističke propagande iz 1930-ih godina, usmjerene protiv Jevreja.
Stih 47:4: Kod trećeg prezentiranog ajeta (47:4) Wilders ponovo preuzima samo onaj dio kojeg smatra prikladnim za film: "kada se sretnete s onima koji ne vjeruju, po šijama ih udarajte sve dok ih ne oslabite, a onda ih vežite", dok ignorira ostatak iz iste rečenice gdje stoji: "poslije, ili ih velikodušno sužanjstva oslobodite ili otkupninu zahtjevajte, sve dok borba ne prestane". Isječen na takav način i doveden u korelaciju s likvidacijom Thea van Gogha, sugerira se da kuranski stih naređuje ubijanje nemuslimana u svakoj prilici, što analitičari opisuju besmislenim i potpuno suludim. U prvom redu, eksperti ističu da je priloženi tekst decidirano ratnog karaktera tj. da se odnosi na neprijateljske vojnike na bojnom polju, o čemu svjedoče i odstranjeni dio rečenice kao i ostali stihovi iz sure koja se još naziva "Ratovanje" (al-Kital), te da nikako nije primjenjiv za napade protiv civila u mirnodopskim okolnostima.
Dodatno se navodi da iz citata proizlazi izričita zabrana eliminacije svladanih neprijatelja odnosno uputa o njihovoj razmjeni tokom sukoba ili oslobađanju nakon rata, što se podudara sa suvremenim međunarodnim zakonima o ratnim zarobljenicima. Također, pojašnjava se i da Kuran opravdava samo defenzivne bitke, zabranjuje agresije i upućuje muslimane da ustraju na putu prema miru ukoliko to čine i njihovi neprijatelji. Wildersov pristup opisuje se revizionističkim i ignorantskim iz historijske odnosno suvremene perspektive, budući da navedenom sugestijom pokušava negirati 1400 godina mirnog suživota muslimana i nemuslimana u pretežito islamskim državama.
Stih 4:89: Četvrti ajet u filmu (4:89) izložen je kao: "Oni bi jedva čekali da i vi budete nevjernici kao što su i oni nevjernici, pa da budete jednaki. Zato ih ne prihvaćajte kao prijatelje dok se radi Alaha ne isele. A ako okrenu leđa, onda ih hvatajte i ubijajte gdje god ih nađete, i nijednog od njih kao prijatelja i pomagača ne prihvaćajte", pri čemu se ponovo izostavlja sljedeći ajet (4:90) u kojem se rečenica nastavlja riječima: "...osim onih koji se sklone kod nekog plemena s kojim vi imate ugovor o nenapadanju, ili vam dođu, a teško im je da se bore protiv vas ili plemena svog. A da Alah hoće, okrenuo bi ih protiv vas i oni bi se, uistinu, protiv vas borili. Ako vas takvi ostave na miru i ne napadaju vas, i ako vam ponude mir, onda vam Alah ne daje nikakva prava protiv njih". Skupa sa serijom ispada muslimanskih radikala, ovom se prezentacijom pokušava ukazati da je islam inherentno neprijateljski nastrojen prema sljedbenicima kršćanstva, judaizma i drugih religija. Takva manipulacija ignorira ne samo tekstualni kontekst i ponovo preslikava ratne okolnosti na mirnodopske, već zanemaruje i historijske prilike s obzirom da se stihovi odnose na arabijske politeiste koji su u 7. vijeku jednostrano prekršili mirovni sporazum i pokrenuli napad na muslimane u Medini. Također, o obrambenoj naravi ajeta svjedoči i idući stih (4:91) u kojem se pojašnjavaju potrebni uvjeti za ulazak u rat, a to su protivničko kršenje mirovnog ugovora, nenuđenje istog, te pokretanje agresije protiv muslimana.
Analitičari navode da Wilders u javnim nastupima često koristi i srodan ajet 9:5 ("kada prođu sveti mjeseci, ubijajte idolopoklonike gdje god ih nađete, zarobljavajte ih, opsjedajte i na svakome prolazu dočekujte") kao dokaz da islam zove na nasilje protiv nemuslimana, međutim, konsenzus mufesira je da se stih odnosi na navedene politeističke agresore koji su prekršili mirovni sporazum. Protivno općeprihvaćenom tumačenju muslimanskih autoriteta, Wilders tu historijsku uputu pokušava preslikati svevremenski protiv svih nemuslimana, osobito kršćana i Jevreja koji su prema Kuranu narodi knjige tj. imaju drugačiji status od arabijskih mušrika. Dodatne kritike idu i na račun filmskih tvrdnji o zabranjenoj konverziji s islama (fenomen prisutan kod marginalnih pokreta poput vahabizma), što je u kontradikciji sa samim Kuranom gdje stoji: "u vjeri nema prisiljavanja" (2:256) i "vama vaša vjera, a meni moja" (109:6).
Stih 8:39: Kao i kod prethodna četiri, sadržaj petog i posljednjeg ajeta u filmu (8:39) također je iščupan iz cjeline i prezentiran kao: "I borite se protiv njih dok razdor (fitna) ne iščezne i dok samo Alahova vjera ne ostane". Analitičari ovo nazivaju najgorim pokušajem prikazivanja Kurana u negativnom svjetlu jer se sugerira da stih zove na potpunu anihilaciju nemuslimana. Wilders pritom zanemaruje ostatak stiha koji glasi: "Ako se oni okane – pa, Alah dobro vidi šta oni rade", a ignorira se i prethodni ajet (8:38) gdje stoji: "Reci onima koji ne vjeruju: ako se okane, biće im oprošteno ono što je prije bilo; a ako se ne okane – pa, zna se šta je s drevnim narodima bilo". Sagledani u cjelini, ovi stihovi odnose se na mekanske politeiste koji su proganjali i činili zločine, no muslimane se usprkos tome upućuje na nuđenje mira i praštanje neprijateljima ukoliko prestanu sa zvjerstvima. Međutim, u slučaju da druga strana nastavi s progonima i napadima, muslimanima je zapovjeđeno da se brane sve dok to ne prestane, što je u skladu i sa suvremenim međunarodnim pravom. Analitičari ističu da se Wilders kod ovog ajeta (kao i kod naslova filma) namjerno služi iskrivljenim prijevodom termina fitna i pokušava obmanuti publiku da je "razdor" svevremenski jaz između muslimana i nemuslimana, iako se prema tumačenju svih mufesira izričito odnosi na progon i to od strane mušrika u okružju drevne Meke.
Teoriju zavjere o "muslimanskoj prijetnji osvajanja svijeta" Wilders pokušava potkrijepiti manipulativnim MEMRI-jevim snimkama govora iranskog ajatolaha Alija Meškinija i tadašnjeg predsjednika Mahmuda Ahmadinežada (pri čemu se ponovo oslanja na vađenje iz konteksta), međutim, takva tvrdolinijaška retorika o izvozu revolucije nije vojno-intervencionističke naravi tj. uključuje širenje ideologije i to po pretežito šijitskim zemljama poput Iraka i Libanona. Osobito kritizirana je i učestala Wildersova analogija Kurana i Mein Kampfa s argumentom da "obje nalažu eliminaciju drugačijih" što islamolozi odbacuju kao neumjesno jer Hitlerova knjiga poziva na isključivost i osvajačke ratove, a Kuran na mir i koegzistenciju (sure 2:84, 2:224, 3:103 i 10:25). Šestorica nizozemskih stručnjaka također navode da teza o islamu kao "nasilnoj religiji" nema uporišta ni u prošlosti ili sadašnjosti. Naime, historija pokazuje da islam nije ništa nasilniji od kršćanstva, da je globalna islamizacija u velikoj mjeri bila dobrovoljna kao i kristijanizacija, te da je u interreligijskim muslimanskim i kršćanskim sukobima stradalo više ljudi nego u međusobnim ratovima. Kao primjeri se ističu Tridesetogodišnji rat (1618–1648) i Iransko-turski ratovi (1514–1823) koji su pojedinačno uzeli više žrtava nego svi osmansko-evropski sukobi zajedno. Islamolozi naposljetku navode da se svakog muslimana uči da riječ islam dolazi iz istog korijena (S-L-M) kao i arapski selam odnosno hebrejski šalom što na oba jezika podrazumijeva mir, te da je u tom duhu 2007. grupa od 307 muslimanskih političara, klerika i intelektualaca poslala utjecajno otvoreno pismo svojim kršćanskim kolegama u kojem stoji da budućnost svijeta ovisi o miru muslimana i kršćana, da se ljubav prema Bogu i bližnjemu propovijeda u obje religije, odnosno da se okosnica za isto nalazi i u Bibliji i Kuranu.
II dio – Nizozemska pod islamom: U drugom dijelu Fitne Wilders pokušava dočarati distopijsku budućnost Nizozemske pod islamskom dominacijom, prilikom čega se ponovo služi nizom manipulacija. U prvom redu navode se iskrivljene demografske statistike o broju muslimana u Nizozemskoj i Evropi, opovrgnute od strane nizozemskog i evropskog statističkog zavoda na koje se referirao. Kulturni antropolog Martijn de Koning ističe da se Wilders pozvao na procjenu sveukupnog broja doseljenika iz pretežito islamskih zemalja koja također uključuje oko 100.000 kršćana i drugih nemuslimana, kao i velik broj ireligioznih muslimana. Daleko problematičnijim smatra se to što Wilders rabi navedene podatke kao indikaciju apokaliptičnog scenarija muslimanske kolonizacije i islamizacije Evrope i svijeta, što analitičari opisuju paranoidnom teorijom zavjere. U prilog tome idu i njegove izjave da se "bliži kraj zapadne civilizacije kakvu poznajemo", da je islam "trojanski konj u Evropi" i da su "Evrabija" i "Nizoarabija"  samo pitanje vremena (dočarano ubrzanim ritmom filma, agresivnim naslovima i iskrenjem fitilja bombe u turbanu). Koncipiranje ove konspirative teorije stručnjaci pripisuju britansko-jevrejskoj polemičarki Bat Ye'or čija se ideja o Evrabiji tj. smišljenoj demografsko-kulturnoj dominaciji islama nad Evropom drži precijenjenom i neostvarivom, a njena prezentacija evropskih muslimana (tobože agenata u urotničkom planu svjetske dominacije) usporedivom s onom jevrejskom iz antisemitskog falsifikata Protokoli sionskih mudraca. Takve teorije zavjere o muslimanskom populacijskom nadjačavanju nisu karakteristične samo za Nizozemsku već i čitavu Zapadnu Evropu gdje ih koordinirano šire ekstremno desničarske stranke, kao i u Sjedinjenim Američkim Državama gdje ih propagiraju radikalni kršćani.
Na udaru kritika našla se i prezentirana serija novinskih naslova koja je uglavnom preuzeta iz senzacionalističkih desničarskih glasila i čiji sadržaj prema Martijnu de Koningu generalno ne odgovara stvarnosti: Koning na temelju priloženih novinskih naslova sumira Fitnu kao zbirku laži, glasina, manipulacija, obmana, klišeja, predrasuda, difamacija, uvreda, lažnih optužbi, ponižavanja i provokacija.
Jednako kontroverznom drži se i Wildersova tripartitna prezentacija homoseksualaca, djece i žena u zamišljenom islamiziranom nizozemskom društvu. Kod prvog primjera, potencijalna pogibeljna sudbina lokalnih LGBT osoba u filmu je ilustrirana prizorima iranskog vješanja Mahmuda Asgarija i Ajaza Marhonija, smaknutih 2005. zbog otmice i silovanja 13-godišnjeg dječaka. Netočne glasine o "smrtnoj kazni zbog homoseksualnosti", na koje se Fitna poziva, baziraju se na medijskoj hajci koju je inicirao i predvodio britanski aktivist Peter Tatchell, usprkos tome što su iste bile brzo opovrgnute od strane iranskih vlasti i međunarodnih organizacija za LGBT i ljudska prava. Kod drugog primjera, fotografije djece krvavih glava preuzete su s ceremonije tatbira, ritualnog samoozljeđivanja rasprostranjenog primarno kod manjih šijitskih zajednica u Južnoj Aziji odnosno zabranjenog u Iranu (najvećoj šijitskoj državi) i diljem Zapadne Azije nalozima vodećih ajatolaha. Analitičari dodatno navode da je takva praksa irelevantna za Nizozemsku jer je velika većina tamošnjih muslimana sunitska. Za treći i posljednji primjer u filmu je prikazano genitalno sakaćenje djevojčica u afričkim sredinama, što kritičari opisuju reproduciranjem demagogije Hirsi Ali koja je javno propagirala mit da se radi o "islamskoj" praksi. Takvo tumačenje naišlo je na osude stručnjaka koji ističu da je fenomen regionalan tj. karakterističan uglavnom za društva sahelske i istočne Afrike neovisno o religiji, kao i na zgražanje samih nizozemskih muslimanki jer ih golema većina dolazi iz zemalja gdje je taj običaj potpuno stran. Uz genitalno sakaćenje, serija o ženama također sadrži arabijske nikabe i paštunske burke koje se predstavlja kao reprezentativnu muslimansku nošnju. Wilders se time poziva na vlastitu agendu s obzirom da se zajedno sa svojom strankom pozicionirao kao glavni zagovornik zabrane maski, iako takvu vrst odjeće prema stručnim antropološkim procjenama nosi maksimalno 400 žena odnosno manje od 0,1 % muslimanki u Nizozemskoj.
Uz faktografske netočnosti, analitičari navode da Fitna prati orijentalistički diskurs i iskorištava rodne razlike, što se ponajviše odražava u prezentaciji muslimanskih i nemuslimanskih žena i muškaraca tj. u njihovim distinktivnim ulogama žrtava, počinitelja i junaka. Muslimanske žene predstavljene su na tri načina: kao žrtve ekstremnog nasilja (prizori genitalnog sakaćenja i pogubljenja), kao suučesnice u poticanju nasilja, antisemitizma i mržnje prema Zapadu (scene s rezanjem dječjih glava tokom tatbira, djevojčicom koja govori protiv Jevreja i maskiranim prosvjednicama s plakatima koji veličaju Hitlera), te kao faktor koji navodno mijenja nizozemsko društvo (sekvence žena s nikabima i maramama na javnim mjestima). Kao sušta suprotnost, nemuslimanske žene su pak prikazane isključivo kao humanitarci ili žrtve terorizma (audio zapisi telefonskih razgovora uslijed napada na New York i Madrid). S druge strane, muslimanski muškarci su predstavljeni ili individualno kao radikalni propovjednici, ili kolektivno kao agresivna i opasna gomila (npr. al-Kaidino smaknuće američkog radnika), odnosno indirektno i kao izvršitelji spomenutog nasilja nad ženama i homoseksualcima. U kontrastu na njih, nemuslimanski tj. zapadnjački muškarci prikazani su samo kao stvarne ili moguće žrtve islama (prizori užasnutih stradalnika u terorističkim napadima, zarobljenog Amerikanca, ubojstva van Gogha i novinskog naslova s navodnim prijetnjama Wildersu).
Navedena stereotipna i simplificirana raspodjela uloga prije svega odražava politički aktivizam Wildersa, njegove stranke i evropske ultradesnice koji se redovito pozivaju na prava žena i homoseksualaca zbog opravdavanja radikalnih islamofobnih i antiimigracijskih stavova. U drugom redu, iskrivljena predodžba također reflektira onu koja se učestalo pojavljuje u populističkim masovnim medijima, gdje se islam dovodi u kontekst raznih oblika zlostavljanja žena i u kojima se pokrivala poput marame, džilbaba, nikaba i burke tretiraju kao jedinstven vizualni simbol njihove opresije, islamske drugosti i nespojivosti s evropskim sekularnim vrijednostima. Treće, film na taj način nizozemske bijele muškarce postavlja u ulogu "spasioca" (muslimanki i gejeva), utjelovljenih u likovima van Gogha i samog Wildersa. Sve navedene prenešene poruke kritičari navode kao problematične, počevši od prastarih orijentalističkih klišeja o "inherentno mizoginijskoj naravi islama" odnosno ženama kao "objektima pod jarmom muslimanskih muškaraca". Usvajanju ovih stereotipova u Nizozemskoj (i šire) bitno je doprinijela Hirsi Ali, propagirajući lažnu dihotomiju između "potlačene muslimanke" i "oslobođene zapadnjakinje" tj. da je emancipacija žena isključivo zapadnjački i sekularni fenomen, te da muslimanske žene u svrhu stjecanja iste moraju odbaciti svoj kulturni i vjerski identitet. Druga komponenta ove polarizacijske retorike javlja se i LGBT slučaju – islam i homoseksualnost postavljaju se u antagonistički i nepreklapajući odnos koji ne ostavlja prostor za glasove samih queer muslimana, navodno suviše potlačenih da bi govorili u svoje ime. Sukladno ovoj homonacionalističkoj konceptualizaciji, osoba može biti ili homoseksualac ili musliman, dok sinteza dviju kategorija predstavlja "oksimoron" (fenomen poznat kao pinkwashing). Analitičari dodaju da je zbog takvog binarnog političkog diskursa nizozemska i evropska javnost postala opasno hiperpolarizirana jer se ostavlja malo mjesta za one koji nastoje premostiti dihotomiju LGBT/ženskih odnosno muslimanskih/imigracijskih prava.
Najoštrije opaske kod spomenute distribucije uloga zaradila je aluzija o tzv. bijelom spasiocu jer sadrži rasističke elemente i (sukladno Spivakinoj tezi o "scenariju zaštite") reproducira kolonijalističko-imperijalistički narativ prema kojem "zapadnjački bijeli muškarci spašavaju tamnopute žene od tamnoputih muškaraca". Analitičari ističu da je ova retorika korištena još 1880-ih prilikom britanskog osvajanja Egipta, isto kao i uoči američke invazije na Afganistan, te da su u oba slučaja argumenti o "oslobađanju potlačenih orijentalnih žena" rabljeni samo kao pokriće za okupaciju stranih zemalja i uništavanje njihove infrastrukture. Također, takav scenarij zaštite uz stereotipni prikaz naroda Bliskog Istoka podudara se sa Saidovom tezom o orijentalizmu, prema kojoj se predrasude o seksualnoj nazadnosti paradoksalno iskorištavaju za legitimizaciju zapadnjačkog podčinjavanja, ugnjetavanja i izrabljivanja. Kritičari naposljetku obrazlažu da je prezentirani rodni diskurs "muške aktivnosti vs. ženske pasivnosti" odnosno "zavisnosti muslimanki o benevolentnoj intervenciji nemuslimanskih zapadnjačkih muškaraca" sam po sebi isključiv i kontradiktoran tj. u strukturi identičan patrijarhatu (protiv čega tobože istupa), s obzirom da se u oba slučaja ženama uskraćuje djelovanje i muškarce postavlja u poziciju jedinih odgovornih. Isti diskriminatorski princip navodi se i za krinku zastupanja prava muslimanskih gejeva čija se gledišta u filmu zapravo ignoriraju.
Komparativna analiza
Brojni analitičari navode razne grafičke i filmske materijale koji su Fitni slični po sadržaju, tematskoj strukturi, političkim motivima, porijeklu financiranja ili priželjkivanim reakcijama. Jytte Klausen, danska akademičarka koja je detaljno istraživala srodnu kontroverzu u vlastitoj zemlji, u članku za Spiegel 28. marta 2008. povlačila je paralele između nizozemske medijske pompe i krize oko Jyllands-Postenovih karikatura, te došla do zaključka da su zapravo bitno različite. Klausen u prvom redu ističe da je uredništvo Jyllands-Postena karikaturama pokušalo testirati reakciju nekolicine danskih imama koji su javno prigovarali o tretmanu islama u medijima, dok kod Wildersa nije bilo nikakvog pokusa već je poučen neredima iz Danske namjerno pokušao izazvati iste u svojoj zemlji. Drugo, navodi se da je među danskom redakcijom vođena rasprava o sudjelovanju i karakteru crteža, nakon koje se velik broj karikaturista odbio angažirati na projektu. S druge strane, u stožeru Wildersovog PVV-a nije bilo nikakve introspektivne diskusije nego samo jasnih namjera, niti je njihov plan sadržavao imalo humora. Kao treću bitnu razliku Klausen ističe da je danski test bio lokalnog karaktera i da je međunarodna kriza izbila posve neplanirano, tek nakon egipatsko-danskog diplomatskog spora odnosno prijetnji ekonomskim bojkotom. Nasuprot tome, Wilders je prije premijere privlačio globalnu pozornost, gostovao na CNN-u i Al Jazeeri, te izričito navodio da želi od muslimana diljem svijeta da pogledaju film. Klausen na koncu sumira da je danskom i nizozemskom slučaju zajednička jedino karikatura Muhameda, uz opasku da je njen autor Westergaard tužio Wildersa zbog nedozvoljenog korištenja autorskog djela.
Među filmovima koji su tematski najviše inspirirali Fitnu navodi se Podčinjenost, djelo Thea van Gogha i Ayaan Hirsi Ali iz 2004. godine. Nakon ovog filma u Evropi je uslijedila široka rasprava na temu slobode medija i islama, a navodi se da je utjecao i na samu dansku krizu. Fitna i Podčinjenost imaju brojne dodirne točke, kao i razlike – ponajprije izložene teme odnosno drugačiju ciljanu publiku i opseg poruke. Podčinjenost (bolje rečeno Hirsi Ali) poziva muslimanke da se oslobode "patrijarhalnih lanaca", govori u njihovo ime i široj publici razotkriva navodnu "islamsku mizoginiju". S druge strane, Fitna se ne fokusira toliko o ženama već o islamu u cjelini, nazivajući ga "nasilnom ideologijom" koju treba zaustaviti i poraziti. Također, mjesto radnje u Podčinjenosti je Islamistan, izmišljena islamska zemlja, dok je u Fitni naglasak na stvarnom svijetu i na poruci da su opasni muslimani "među nama". Zajednička karakteristika oba filma je orijentalistička prezentacija muslimana i nemuslimana odnosno dihotomije između islamskog i zapadnog svijeta, što se očituje u etnocentričnim sugestijama da su ekstremizam i nasilje nad ženama isključivo nezapadnjački, konkretno islamski fenomen. Najviše sličnosti javlja se kod stereotipnog prikaza muslimanki kao podređenih i pasivnih objekata, potpuno ovisnih o muškoj volji. Sveobuhvatno, tri glavne dodirne točke dvaju filmova su da imaju antiislamsku narav, ne nude nikakva nova saznanja o temi i samo doprinose postojećim mišljenjima, uvelike formiranim pojednostavljenom slikom islama u masovnim medijima.
S obzirom da Fitna predstavlja kompilaciju postojećih video materijala, u specijalnu kategoriju ubrajaju se filmska djela odakle je izravno preuzet sadržaj. Kao najutjecajniji takav ističe se notorni islamofobni film Opsesija: Rat radikalnog islama protiv Zapada kojeg su 2005. izradili južnoafrički Jevrej Wayne Kopping i Raphael Shore, kanadsko-izraelski rabin, zaposlenik HonestReportinga i direktor Hasbare. Producenti ovog filma bili su HonestReporting, Clarion Fund i njihova matična organizacija Aiš HaTora, financijski moćna ortodoksna jevrejska grupa sa sjedištem u Jeruzalemu, usko povezana s Likudom i naseljeničkim pokretom. Drugim utjecajnim filmom navodi se Treći džihad: Vizija radikalnog islama za Ameriku koji nosi nosi isti autorski i sponzorski potpis. Prema analitičarima iz časopisa Vrij Nederland (VN), Wilders ne samo da je preuzeo čitave scene iz Opsesije, već se javljaju istim redoslijedom. Među takvim snimkama su intervju s egipatskom djevojčicom koja vrijeđa Jevreje (scena se javlja i drugim antiislamskim filmovima), palestinsko linčovanje izraelskog špijuna na ulicama Gaze, maskirani arapski ratnici koji pozdravljaju ispruženom rukom, vandaliziranje crkve na Kosovu, te govori svih devet muslimanskih propovjednika i iranskog predsjednika Ahmadinežada. Fitna je Trećem džihadu slična prvenstveno po teorijama zavjera, s obzirom da se u potonjem također javlja naracija o "kulturnom džihadu" i tvrdi se da su CAIR i slične muslimanske organizacije dijelom "urotničkog plana islamizacije Sjedinjenih Država".
Sva tri navedena filma (Fitna, Opsesija i Treći džihad) karakterizira generalizacijski prikaz muslimana, kao i intenzivne analogije s nacizmom. Analitičari takve paralele odbacuju kao neumjesne i dodaju da su sva tri filma zapravo usporediva s antisemitskom nacističkom propagandom. Konačno, svim filmovima je zajedničko i to da koriste snimke MEMRI-ja, proizraelske propagandne organizacije poznate po falsifikatima, odnosno PMW-a kojeg vode Itamar Marcus i radikalni izraelski naseljenici. Usprkos evidentnim vezama, i Marcus i Kopping (autor Opsesije) negirali su ikakvu suradnju s Wildersom na izradi Fitne i tvrdili su da je jednostavno preuzeo njihov materijal s interneta ili DVD-a, međutim, obojica su pohvalili film i opisali ga "pozivom na buđenje". Osim sadržajnih i tematskih sličnosti, Fitni i dvama Koppingovim filmovima zajedničko je da su korišteni kao alat za identične političke agende. Godine 2008. Clarion Fund je tako uz multimilijunsku financijsku potporu DCF-a izradio 28,000.000 DVD-ova Opsesije i zajedno s neokonzervativnim DHFC-om i EMET-om dijelio ih širom Sjedinjenih Država, sve s ciljem utjecaja na ishod predsjedničkih izbora odnosno pobjede Johna McCaina, kandidata koji je obećavao veću političku i vojnu podršku Izraelu. Usto, prikazivanje Trećeg džihada u Washingtonu bilo je sponzorirano od strane Međunarodnog društva za slobodnu štampu (IFPS), ekstremne desničarske organizacije koja se ranije angažirala i na promociji Wildersove Fitne.
Ostali filmovi od kojih je Wilders crpio materijal ili inspiraciju su Islam: Što Zapad treba znati i Nasilno ugnjetavanje žena u islamu  od Horowitzevog Slobodarskog centra (DHFC). Određeni analitičari ističu i film Nevinost muslimana koji dijeli sličnost u skretanju javne pozornosti na islam, a neki ga grupiraju u specifičan žanr antireligijskih (prvenstveno antiislamskih i antikršćanskih) filmova koji se pojavio kao posljedica napada 11. septembra 2001. godine.
Politički kontekst
mini|desno|200px| [[Geert Wilders 2014.]] Uzimajući u obzir da Fitna predstavlja kulminaciju Wildersove antiislamske misli, brojni stručnjaci pri analiziranju filma obrađuju evoluciju njegove političke karijere, inspirativne ličnosti, međunarodne veze i manipulacije Fitnom sa svrhom samopromocije. Wildersov ideološki razvoj dijeli se na tri faze – konzervativno-liberalnu (1989–2002), neokonzervativnu (2002–2006) i populističku fazu (2006–). Tokom prvog perioda Wilders se istaknuo kao član Narodne stranke za slobodu i demokraciju (VVD) i na njega je najveći utjecaj izvršio Frits Bolkestein, tadašnji vođa stranke koji je zastupao novi konfrontacijski politički stil tj. mješavinu neoliberalnih gledišta o ekonomiji i izraženijih konzervativnih stavova o socio-kulturnim pitanjima, uz kritike multikulturalizma i pozivanje na obnovu starih vrijednosti kao moralnih temelja društva. Krajem 1990-ih Wilders se snažno zbližio s izraelskim političarima i počeo iskazivati interes za bliskoistočnu politiku, kontrolu naoružanja i islamski ekstremizam, tvrdeći pritom da će se potonji preseliti u Evropu putem imigracije. U prvoj polovini 2000-ih udružio se s Bartom Janom Spruytom iz konzervativne zaklade "Edmund Burke" i zajedno s njim redovito je putovao u Izrael i Sjedinjene Države gdje su se upoznali s idejama i metodama neokonzervativnih organizacija, prije svega AEI-ja i HF-a. Konvergencija američkom neokonzervativizmu rezultirala je otklonom od stavova njegovog mentora Bolkesteina i tradicionalnog nizozemskog liberalizma, što se održava u četiri glavna zaokreta.
U prvom redu, Wilders je postao vjerni pobornik Bushovg rata protiv terorizma i podržao je američke intervencije u Afganistanu i Iraku, kao i otvaranje zatočeničkog kampa u Guantanamu. Zajedno s Ayaan Hirsi Ali također je tražio angažman Evropske unije (EU) na "demokratizaciji Bliskog Istoka", te pod izgovorom antiterorističke borbe zagovarao vojni napad na Iran, Siriju i Saudijsku Arabiju. Drugo, Wilders je počeo zastupati sve vrste radikalnih mjera protiv potencijalnih prijetnji za nizozemsku nacionalnu sigurnost, često po uzoru na američke i izraelske modele. Takve mjere uključuju uvođenja izvanrednog stanja, preventivnih i administrativnih pritvaranja, te denaturalizacije i deportacije osumnjičenika (ne samo terorista već i radikalnih imama i marokanskih kriminalaca). Treće, počeo je istupati protiv sistema, tvrdeći da progresivistička elita "zloupotrebljava demokraciju" i da "provodi indoktrinaciju putem javne televizije". Konačno, najznačajnija promjena u Wildersovim stavovima bila je pojava žestokog animoziteta prema islamu i muslimanima – inspiriran neokonzervativcima poput Daniela Pipesa i Normana Podhoretza, počeo je identificirati islam kao "totalitarnu ideologiju nalik komunizmu i fašizmu" i kao "prijetnju Zapadu" (kao i Hirsi Ali), odnosno tražiti potpunu asimilaciju muslimana i kulturnu eliminaciju islama u Nizozemskoj. Tokom 2001. i 2002. na Wildersovu preobrazbu bitno je utjecao i Pim Fortuyn kao utemeljitelj nizozemske nove desnice, pokreta kojeg karakterizira kritika navodne progresivne hegemonije, skepsa glede socijalne države, te konstrukt moralno zlog neprijatelja kojem se treba suprotstavljati svim sredstvima. U ulogu tog društvenog antipoda postavljeni su muslimanski imigranti.
Premda su na prijelazu u 21. vijek brojni komentatori vidjeli Wildersa kao novog lidera VVD-a, krajem ljeta 2004. napustio je stranku zbog rezolutnog odbijanja prijema Turske u EU i tako postao nezavisnim članom parlamenta. Dvije godine kasnije utemeljio je Stranku za slobodu (PVV) čime je otpočela nova – populistička, ultradesničarska i etničko-nacionalistička faza njegove političke karijere. Počeo je zastupati iredentizam prema Flandriji, promoviranje nacionalnog ponosa u školama i skepticizam prema EU i njenom širenju. Međutim, najdrastičnija promjena u njegovim nastupima i intervjuima bila je manifestacija radikalnijih oblika islamofobije. Pozivajući se na Orianu Fallaci, tvrdio je da "ne postoji umjereni islam" i da je Kuran "fašistička knjiga" odnosno "islamski Mein Kampf", te predložio njenu zabranu u Nizozemskoj. Islam je dodatno nazivao "bolesnom ideologijom Alaha i Muhameda", a u razgovoru za Fox News izjavio je da nije kulturni relativist i da svoju kulturu smatra "boljom od retardirane islamske kulture". Svoju poziciju opetovano je pravdao argumentima da "štiti zapadnjačko nasljeđe zasnovano na kršćanstvu, judaizmu i humanizmu". Wilders se istovremeno počeo pozivati i na razne apokaliptične teorije zavjere, počevši od nazivanja muslimanske imigracije "trojanskim konjem" za islamizaciju i kolonizaciju Evrope (koncept Evrabije od Bat Ye'or), zatim na navodni međucivilizacijski rat između islama i kršćanskog Zapada, te na tukiju kao tobožnje svemuslimansko urotničko sredstvo zavaravanja zapadnjaka. Navedeni stavovi u praksi su se odrazili kroz žestoko protivljenje imigraciji (često nazivano novim makartizmom) odnosno zahtjevima za potpunom marginalizacijom muslimana – pozivao je da se milijuni "neasimiliranih" izbace iz Evrope, doseljavanja je opisivao "cunamijem islamizacije" i tražio je uvođenje poreza za "krpenoglave". Osim muslimana, na meti ksenofobnih i vulgarnih ispada našli su mu se još doseljenici iz Istočne Evrope i Nizozemskih Antila.
Evoluciji Wildersove političke karijere pogodovali su višestruki faktori – javno raspoloženje, masovni mediji i internacionalni politički trendovi. Naime, sredinom 2000-ih godina Evropska komisija protiv rasizma i netolerancije (ECRI) zabilježila je porast ksenofobije i islamofobije u Nizozemskoj i ostatku Evrope. U samoj Nizozemskoj, osobito nakon 2004. godine, islam je često percipiran kao monolitni blok i poistovjećivan s ekstremizmom, religijskim fašizmom, gušenjem prava žena, ubojstvima iz časti i burkama, drugim riječima sa svim nekompatibilnim liberalnoj demokraciji. Oblikovanju takve perspektive doprinijeli su zapadnjački mediji (shodno njima i nizozemski) i to zbog nerazlikovanja etniciteta i religije, nepružanja balansiranog pristupa o pitanjima imigracije i generalizacija muslimana kao terorista, što je rezultiralo jačanjem rasizma i napadima na muslimane. Zabrinutost zbog takvog razvoja događaja izrazilo je Evropsko vijeće, optuživši Nizozemsku da previše podilazi ultradesničarskim strankama. Sam Wilders nije prvi evropski političar koji je islam i multikulturalizam postavio u fokus glavnog problema na kontinentu, uzimajući u obzir da se još od 1990-ih pojavio niz individua i grupa s istim stajalištima. Među strankama nalik njegovom PVV-u ističu se Flamanski interes (VB), Nacionalni front (FN), Švicarska narodna stranka (SVP), Slobodarska stranka Austrije (FPÖ), Danska narodna partija (DF), Istinski Finci (PS), Švedski demokrati (SD), Jobbik, Sjeverna liga (LN) i Nacionalna alijansa (AN). Većini takvih zajedničko je da šire teorije zavjere o islamskom osvajanju Evrope, a jedan od relativno novijih fenomena je da se služe pravima žena i homoseksualaca kao pokrićem za radikalne ksenofobne stavove. Slične antiislamske tendencije nisu prisutne samo kod ekstremne desnice već i kod stranaka desnog centra. Kao pojedinci koji su na Wildersov način vješto iskorištavali islamofobiju za samopromociju navode se Martin Amis i Christopher Hitchens u Engleskoj, Michel Houellebecq u Francuskoj, te Oriana Fallaci u Italiji.
U trojac kojeg se smatra ključnom inspiracijom za Wildersov antiislamski aktivizam spadaju Pim Fortuyn, Theo van Gogh i Ayaan Hirsi Ali. Fenomen nove ultradesnice pripisuje se Fortuynu, otvorenom homoseksualcu i populističkom političaru koji je prvi u Nizozemskoj počeo s agresivnim ispadima protiv muslimana, napadajući islam kao "antizapadnjačku" i "nazadnu" kulturu. Usprkos tome što se Fortuyn i Wilders zapravo nikad nisu ni sreli, često ih se smatra istomišljenicima s obzirom da su obojica kritizirali progresivizam i zagovarali antiimigracijsku politiku, građanski nacionalizam umjesto nativizma, te načela prosvjetiteljstva. Uzimajući u obzir pozive da se zabrani Kuran, uvede specijalni porez za imigrante i prognaju neintegrirani muslimani, Wilders se u odnosu na njega ipak pokazao kao dosta radikalniji. Fortuynova karijera okončana je 2002. kada ga je usmrtio radikalni aktivist za zaštitu okoliša, čime je otvoren put za političare sličnog kova, među njima i samom Wildersu.
Stavovi Fortuyna jako su utjecali i na Thea van Gogha, suradnika Hirsi Ali i aktivista koji je također gradio popularnost na islamofobiji i skončao kao žrtva atentata 2004. godine. I Fortuyn i van Gogh vremenom su kod Wildersa i nizozemskih ultradesničara stekli status junačkih mučenika, zaštitnika zapadnjačkih vrijednosti i boraca za "istinu" o islamu, muslimanima i imigraciji. Kao bliska Wildersova suradnica i istomišljenica ističe se još Ayaan Hirsi Ali, oportunistička političarka koja je karijeru gradila na raznim manipulacijama, uključujući lažiranje vlastite biografije zbog dobivanja azila. Popularnost u Nizozemskoj stekla je tvrdnjama da je genitalno sakaćenje "islamska" praksa i da je emancipacija žena isključivo zapadnjački i sekularni fenomen, a zajedno s Wildersom dodatno je pozivala na "liberalni džihad" tj. vojni intervencionizam po bliskoistočnim zemljama. Njeni stavovi svejedno se drže blažim od Wildersovih s obzirom da je povezivao islam sa svakom mogućom vrstom problema (kriminalom, ubojstvima, nezaposlenosti). Nakon izbijanja afere oko krivotvorenja životopisa i prijetnji ministrice Verdonk da će joj poništiti državljanstvo, Hirsi Ali se 2006. preselila u Sjedinjene Države i zaposlila na neokonzervativnom Američkom poduzetničkom institutu (AEI), što je u konačnici omogućilo Wildersu da zauzme njeno mjesto na nizozemskoj političkoj sceni. Ostale ličnosti koje su utjecale na razvoj njegove islamofobije još su Oriana Fallaci, Daniel Pipes i Norman Podhoretz.
Brojni analitičari ukazuju da je Wilders samo karika u lancu dobro organizirane i financirane antiislamske kampanje. Dotični se postavio u ulogu centralne figure takvog kontinentalnog pokreta, predvodeći masu političara i aktivista koji žestoko napadaju muslimane i predstavljaju se kao obični ljudi umorni od ograničenja političke korektnosti. U Evropi, njegovi glavni suradnici su britanski konzervativni političari Malcolm Pearson i Caroline Cox. Njihov savez kritičari opisuju "problematičnim", ističući da je potonja suosnivačica radikalnog One Jerusalema i patron evangeličkim organizacijama koje se bore protiv abortusa i LGBT prava. Osim s britanskim dvojcem, Wilders je na promoviranju Fitne u Evropi surađivao i s više drugih ultradesničarskih odnosno populističkih stranaka i organizacija. Ipak, njegovi najbliži politički saveznici nalaze se u Sjedinjenim Američkim Državama i Izraelu, što je karakteristika po kojoj se PVV generalno bitno razlikuje od navedenih evropskih grupa. Među američkim krugom kooperanata izdvajaju se republikanski senator Jon Kyl, Frank Gaffney iz CSP-a, konzervativni aktivist David Horowitz iz DHFC-a, Daniel Pipes iz MEF-a, Robert Spencer s Jihad Watcha i Pamela Geller. Zajedničko svim navedenima je da kao i Wilders propagiraju navodnu prijetnju uništenja Izraela i islamizacije Zapada.
Poseban slučaj predstavlja Wildersov čvrst odnos s Izraelom, državom u kojoj je proveo mladost i koju je posjećivao na desetine puta. Još tokom karijere u VVD-u izražavao je simpatije prema izraelskoj politici i upozoravao na potencijalnu prijetnju od iranskog balističkog programa, međutim, njegovi stavovi bili su prilično umjereni – zalagao se za postizanje izraelsko-palestinskog mira, zgražavao se nad sigurnosnom ogradom i kritizirao Ariela Šarona zbog iste. Izraelska veza pomogla je Wildersu da se ogradi od fašizma koji se pokazao fatalnim za ranije nizozemske populističke stranke. U prijelaznoj neokonzervativnoj fazi postao je ekstremniji i počeo otvoreno poticati vojne napade na izraelske regionalne suparnike (Iran i Siriju), a još drastičnija radikalizacija nastupila je nakon osnivanja PVV-a kada se zbližio s neocionistima i izraelskim naseljenicima, osobito Avigdorom Liebermanom iz Jisra'el bejtenua odnosno Arjom Eldadom iz Hatikve i Nacionalne unije (HH). Najednom je počeo nazivati Izrael "bedemom civilizacije", zagovarati izraelsku aneksiju Zapadne Obale i progon svih Palestinaca u Jordan.
Fitna, za koju brojni analitičari navode da nosi snažnu proizraelsku poruku, prikazivana je u Kanadi posredstvom lokalnih cionističkih organizacija, kao i u jeruzalemskom Memorijalnom centru Menahem Begin (zbog odbijanja Kneseta) pod pokroviteljstvom ACPR-a. Jedan od glavnih distributera filma bila je grupa Ruder Finn, proizraelska PR-kompanija koja se dvije godine ranije aktivno angažirala na izvrtanju izjava tadašnjeg iranskog predsjednika Mahmuda Ahmadinežada, povlačenju paralela između dotičnog i Hitlera, te propagiranju tobožnje opasnosti od iranskog izazivanja "nuklearnog holokausta". Usprkos tome što su na jeruzalemskoj konferenciji sudjelovali samo neocionisti i američki neokonzervativci, Wilders je najavljivao ambiciozni plan okupljanja "svih evropskih domoljuba protiv džihada" pod jednu krovnu organizaciju, do čega naposljetku nije došlo. Nizozemski analitičari na temelju navedenih političkih veza i korištenog video materijala ističu izglednu mogućnost da iza pseudonima "Scarlet Pimpernel" i izvora financiranja filma stoje upravo ekstremistički izraelski naseljenici.
Popularnost PVV-a kontinuirano je rasla i na sljedećim izborima održanim 2010. osvojili su čak 24 mjesta, postavši tako trećom najjačom strankom. Određeni analitičari značaj Fitne donekle umanjuju i tvrde da se njeno postavljanje na internet nije toliko odrazilo na anketne rezultate prvih par mjeseci, te da je do naglog uspona PVV-a došlo tek nakon dezintegracije konkurentske stranke Ponosni na Nizozemsku (TON) od Rite Verdonk. Usprkos rastu popularnosti, najvećim Wildersovim neuspjehom smatra se izostanak toliko priželjkivanih nereda i većih političkih promjena. Fitna je svejedno doprinijela jačanju islamofobije u Nizozemskoj, polarizaciji društva i izraženijoj diskriminaciji muslimana. Također, Wildersov aktivizam doveo je i do jačanja rasizma diljem zemlje, čemu se ponajviše suprostavljaju organizacije predvođene lokalnim muslimanskim aktivistima (poput Mirijam Aurag).
Reakcije
Reakcije na Fitnu uslijedile su još mjesecima prije njenog objavljivanja na internetu, počevši od 28. novembra 2007. kada je desničarski list Telegraaf objavio članak pod naslovom "Wildersov provokativni film". Ubrzo je pokrenuta lavina novih reportaža o filmu, u čemu su lokalno prednjačili konzervativni dnevni listovi Volkskrant, Trouw i Reformatorisch Dagblad, dok je na globalnoj razini bilo popraćeno od američkog New York Timesa do indonezijskog Jakarta Posta. Njihove glavne teme bile su špekulacije o eskalaciji tenzija, datumu objavljivanja i istinitosti sadržaja. Period iščekivanja na koncu se pokazao kao krucijalan za javni život Fitne jer je usprkos fizičkoj odsutnosti dobila spektakularne količine pažnje, ne samo po masovnim medijima već i u političkim diskusijama odnosno javnim glasinama. Nekoliko sedmica uoči najave u Telegraafu, Wilders je obznanio svoj projekt pojedinim vladinim dužnosnicima, alarmiravši pritom nacionalnog koordinatora za antiterorizam Tjibbea Joustru, ministra pravosuđa Ernsta Hirscha Ballina, ministricu unutrašnjih poslova Guusje ter Horst i ministra vanjskih poslova Maximea Verhagena. Prvotna reakcija među političkim vrhom bila je relativno blaga, iako je ter Horst sedmicu prije novinske objave upozorila gradonačelnike nizozemskih gradova na potencijalne napetosti. Međutim, nakon što je krajem novembra o filmu informirana i javnost, pretpostavljena nasilna reakcija kod domaćih i stranih muslimana postala je dominantna tema u medijima i jako je utjecala na formiranje službenih vladinih izvješća.
Prvi odgovor na najavu došao je od ministra Hirscha Ballina iz Kršćansko-demokratskog apela (CDA), koji je pozvao Wildersa da izbalansira slobodu izražavanja s poštovanjem i dijalogom, dodavši da je "validna rasprava moguća samo uz poštivanje tuđih uvjerenja". Apriornu izjavu također je dao i ministar Verhagen (CDA), naglasivši da Wildersovi osobni stavovi nisu odraz onih nizozemske vlade u cjelini. Ostali političari odbijali su iznijeti subjektivno ili stranačko stajalište, ističući da ne mogu unaprijed komentirati neobjavljen film – jedna od takvih bila je Femke Halsema, liderka Zelene ljevice (GL). Istovremeno, nizozemska vlada se unatoč nepoznatom filmskom sadržaju pripremila na najgori mogući scenarij reakcija, naglašavajući da je spremna provesti mjere u slučaju izbijanja nemira. Njeni službenici generalno su bili toliko zabrinuti zbog potencijalnih reperkusija da je Verhagen optužio Wildersa da svojim provokacijama stavlja Nizozemce diljem svijeta u opasnost. Uz vladu i tajnu policiju, slično mišljenje izrazili su i dužnosnici van Nizozemske, poput NATO-vog generalnog sekretara Andersa Fogha Rasmussena. Wilders je uzvratio da nema takvih namjera i da "jest loše" ukoliko se dogodi, ali da to "nije njegov problem". Ova politička prepucavanja bila su senzacionalistički popraćena u brojnim nizozemskim medijima.
U međuvremenu, gledišta nizozemskih muslimana bila su marginalizirana tj. pod sjenom daleko istaknutijih senzacionalističkih i špekulativnih vijesti, raportiranih (i produciranih) od strane medijskih glasila. Analitičari ističu da je takva praksa u skladu s općom tendencijom nacionalnih rasprava o islamu, pri čemu se muslimane sistematski isključuje iz aktivnog sudjelovanja. Usprkos tome što je velik broj nemuslimanskih komentatora (od političara do medija) predviđao salve bijesa i nasilja kao odgovor na predstojeći film, u dokumentiranim muslimanskim reakcijama zapravo nije bilo nikakve panike. Primjerice, dan nakon najave Trouw je objavio članak "Muslimani sliježu ramenima na Wildersov film o islamu" pozivajući se na članove internetskog portala Maroc.nl, Platforme za strance u Rijnmondu (, PBR) i Glasa marokanskih demokrata u Nizozemskoj (, SMDN), navodeći pritom da su svi odreda mirno reagirali na javno obznanjivanje. Iznimka među ovim prevladavajućim reakcijama bila je izjava Abdelmadžida Hajruna, čelnika Nizozemskog muslimanskog vijeća (, NMR), čiji su komparativno drastični komentari o strahu da bi "alohtona mladež mogla paliti automobile po ulicama" selektivno preuzeti i naširoko cirkulirani u masovnim medijima. Interes je istovremeno postajao toliko jak da su na nizozemskim univerzitetima održavana predavanja o još neprikazanom filmu.