cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geografija Irana
Državne granice
Druga faza u definiranju granice bila je povezana s pacifikacijom turkmenskih plemena, aglomeracije nomadskog i polunomadskog stanovništva koje je prebivalo na području slabo određenih okvira. Većina tih plemena u 19. vijeku prihvatila je uvjetnu ovlast hivskog kana, no ranije su u Iranu bili poznati po povremenim upadima na Iransku visoravan. Zbog toga se iranska politika prema turkmenskim plemenima tokom safavidske vladavine u 17. i 18. vijeku sastojala od naseljavanja kurdskog i azarskog stanovništva u Horasan gdje su odigrali ulogu čuvara prirodne granice na istočnom Alborzu odnosno Kopet-Dagu. Iranske su vlasti nadalje nastojale ostvariti prevlast nad graničnim plemenima pa je u vrijeme vladavine Nader-šaha Afšara (1736. – 1747.) uz sjeveroistočne planinske oaze podignut niz stalnih garnizona. Kroz 19. vijek ovi su garnizoni postupno nestajali pod pritiskom Tekea, a posljednji među njima bili su Gjaurs i Anau (1861.) nakon čega je Iran odustao od daljnjih potraživanja prava na navedene položaje. Nakon što su ruske snage 1880-ih pacificirale plemena Tekea, planine u Horasanu postale su prirodnom granicom. Prema Teheranskom sporazumu iz 1881. definirana je precizna granica koja se protezala od Atraka do Čata, a potom je pratila planinska podnožja do Luftabada u okolici Dargaza. Ovim su sporazumom gotovo sva turkmenska plemena iz područja oko Dargaza uključena u Rusko Carstvo, dok su na tlu Irana ostale malene skupine poput one u dolini Kalat-e Čenara koja je jednovremeno bila vazalom kurdskog hana u Dargazu. Sporazum je plemenima s iranske strane zabranjivao sve poljoprivredne djelatnosti koje bi mogle onemogućiti protok vode na sjeveroistočne padine tih planina. Grad Sarahs na istočnom dijelu granice 1884. postao je dodirnom točkom s obzirom da su Rusi okupirali stari dio grada na istočnoj obali Hariruda dok je zapadni ostao u rukama Irana. Time je rijeka postala prirodnom granicom i protezala se sve do Afganistana, no područje između Luftabada i Sarahsa ostalo je nedefinirano. Rusi su prvenstveno imali pretenzije na Kalat-e Naderi jer su ga imali u planu mijenjati za dio Mogana, ali Iran je odbacio takvu ideju pa je granica ostala u podnožju planina dok su njene fiksne točke određene tajnim sporazumom sklopljenim 1883. godine.
mini|lijevo|250px| [[Kopet-Dag, planinska granica između Irana i Turkmenistana]]
Granica duž planinskog područja odmah se pokazala učinkovitom, ali njeni dijelovi uz rijeku Atrak dugo su vremena ostali teoretskog karaktera i iranska vlada imala je uvjetnu kontrolu nad turkmenskim stanovništvom u dolinama Atraka. Ruski granični službenici koji su održavali uredne odnose s turkmenskim plemenima južno od rijeke tokom 1870-ih i 1880-ih godina nadalje, sve do Prvog svjetskog rata pokušavali su kontrolirati sve one koji su redovito prelazili na ruski teritorij. Do konačne pacifikacije iranskog dijela turkmenskog stanovništva došlo je nakon jeseni 1925. godine odnosno tokom vladavine Reza-šaha Pahlavija (vl. 1925. – 1941.). U to vrijeme većina Jomuta naselila se u SSSR-u, no nakon sovjetske kolektivizacije masovno su se počeli vraćati u Iran 1930. godine.
Ekonomske aktivnosti na iransko-turkmenskoj granici prije ruske penetracije iz 19. vijeka bile su vrlo ograničene i sastojale su se od jedne ili dviju karavana koje su prometovale između Astarabada i Mašhada s jedne odnosno Hive s druge strane. Međutim, pacifikacija turkmenskih plemena u Ašgabatu i Mervu odnosno izgradnja kaspijske željeznice rezultirali su razvojem granične trgovine preko planina u Horasanu. Glavna os ove trgovačke rute bila je cesta između Ašgabata i Kučana čiji je ruski ogranak dovršen još 1888. godine, a iranski dio tad još nije bio gotov. Izgradnja iranskog ogranka prvotno je povjerena austrijskom generalu A. J. Gasteigeru, no kasnije je razriješen dužnosti i njegovo mjesto zauzeo je M. H. Malek al-Todžar iz Mašhada. Brojne karavanske rute otvorene su kroz prijevoje oko Kake, Dušaka i Kizil-Arvata, a zbog uspona trgovine podignuta su i neka nova granična naselja poput Badžgirana koji je brzo rastao s obje strane granice. Količina ruske robe na tržištu u iranskom Mašhadu tokom 1890-ih premašila je onu iz Britanske Indije i bila je vodećim izvorom evropskih industrijskih proizvoda u Horasanu sve do konca Prvog svjetskog rata. S druge strane, iranski izvoz uglavnom se sastojao od poljoprivrednih proizvoda, prvenstveno vune i kože. Trgovinska razmjena između dviju zemalja ostala je aktivna sve do konca 1920-ih kada je sovjetska kolektivizacija u SSR Turkmenistanu rezultirala njenim naglim padom. Istovremeno, dio granice oko Atraka nije bio pacifiziran i gotovo nikada nije igrao ekonomsku ulogu. Godine 2007. oko 75 km južno od Sarahsa na graničnoj rijeci Harirud izgrađena je tzv. Brana prijateljstva.
Granica s Turskom mini|desno|300px| [[Iransko-turska granica]]
Iranska granica s Turskom danas je relativno kratka (511 km ) u odnosu na ostale, no njen razvoj ima dugu historijsku pozadinu jer je plodom novovjekovnih iransko-turskih ratova koji su također oblikovali i mnogo dužu granicu s Irakom. Područje sukoba između Osmanlija i iranskih dinastija okvirno se protezalo od Kavkaza do Perzijskog zaljeva, iako je bilo i privremenih prodora do centralne Anatolije na zapadu do iranskog Azarbajdžana na istoku. Prvi iransko-turski rat započeo je neposredno nakon uspona Osmanskog i Safavidskog Imperija pod Selimom I. (1512. – 1520.) odnosno Ismailom I. (1501. – 1524.), a prevagu su odnijeli Turci koji su nakon bitke kod Čaldirana (1514.) zauzeli zapadni Azarbajdžan zajedno s Tabrizom kao najvažnijim gradom. Uskoro je Iran izgubio i zapadni dio regije Kurdistan, a tokom vladavine šaha Tahmaspa I. (1524. – 1576.) Osmanlije su nastavile prodor i pripojile veći dio istočnog Kurdistana i Mezopotamiju. Granice su relativno stabilizirane sklapanjem Amazijskog sporazuma (1555.) prema kojem nije definirana linija već pojas razgraničenja koji se protezao kroz Gruziju i Armeniju preko zapadnog Zagrosa sve do Basre. Odrednice ovog sporazuma u većoj su mjeri potvrđene novim Istanbulskim sporazumom (1590.) na koji je Iran bio prisiljen nakon osmanlijskog napada na Bagdad. Međutim, nakon što je neutralizirao uzbečku prijetnju na sjeveroistoku, iranski šah Abas I. Veliki (1588. – 1629.) započeo je niz uspješnih vojnih operacija kojima su Osmanlije protjerane iz Tabriza i većeg dijela Azarbajdžana. U vrijeme vladavine njegova nasljednika Safija I. (1629. – 1642.) potpisan je važni Zuhapski sporazum (17. 5. 1639.) koji je u velikoj mjeri oblikovao današnju iransko-iračku granicu. Iako se rivalstvo između dva imperija nastavilo i dalje, granice su ostale prilično ustaljenima jer je upravljanje graničnim plemenima iz udaljenih prijestolnica bilo izuzetno složeno. Također, Osmanlije su oklijevale precizno definirati granice zbog mogućeg gubitka naklonosti lokalnih plemena koji su im plaćali danak, a iranski šahovi istovremeno su odbijali svaku mogućnost da osmanlijskim sunitskim sultanima prepuste regiju punu iranskih šijita i njihovih svetišta. Zbog ovih faktora Zuhapski sporazum bio je opravdano fleksibilan i obje su sile bile zaokupljene drugim žarištima pa je granica ostala nepromijenjenom sve do njihovog novog rata (1821. – 1822.) okončanog prvim Erzurumskim sporazumom (29. 7. 1823.).
Od sredine 19. vijeka nadalje niz prepiranja na lokalnoj, bilateralnoj pa čak i svjetskoj razini doveli su do potreba za detaljnim razgraničenjem. Lokalne incidente vjerskog i etničkog karaktera izazivala su granična kurdska plemena, bilateralni odnosi narušeni su osmanlijskim pokušajem da 1838. unište pomorsku trgovinu iranske luke Horamšaher u korist svoje Basre, a ubrzo se u politički sukob umiješalo i Britansko Carstvo plašeći se da će rat oslabiti Iranski i Osmanski Imperij te tako omogućiti jačanje ekonomske i vojno-političke moći imperijalne Rusije na njihovim sjevernim granicama. Zbog navedenih faktora osnovana je zajednička komisija sastavljena od predstavnika Osmanlija, Iranaca, Britanaca i Rusa čiji je aktivan rad od 1843. kulminirao sklapanjem drugog Erzurumskog sporazuma (31. 5. 1847.). Ovim sporazumom detaljno su obrađene iransko-osmanlijske granice u cjelosti, no smjernice su se uglavnom odnosile na Perzijski zaljev i Mezopotamiju odnosno Irak. Neposredno nakon sklopljenog sporazuma u Koturu i Hoju (sjeverozapadni Azarbajdžan) izbijaju novi sukobi, a situacija se stišava 1878. kada je potpisan Berlinski sporazum. Njime su dvije sile službeno prihvatile odrednice iz 1847. godine. Drugu polovicu 19. i početak 20. vijeka obilježili su niz graničnih sporova odnosno dogovora koji su se uglavnom odnosili na jug tj. današnju iransko-iračku granicu, dok je posljednji iransko-osmanlijski sporazum relevantan za modernu granicu s Turskom sklopljen 1913. u Istanbulu. Njime je usklađeno da će granična kurdska plemena ostati podijeljena bez obzira jesu li suniti ili šijiti.
Nakon potpisivanja Mira iz Mudrosa (30. 10. 1918.) Turska se odrekla svih prava na Mezopotamiju koja je imala status okupiranog neprijateljskog teritorija sve do Kairske konferencije iz marta 1921. temeljem koje je osnovano Hašemitsko kraljevstvo Irak. Nakon ove teritorijalne promjene granice su precizno definirane Anglo-tursko-iračkim graničnim sporazumom potpisanim 5. 6. 1926. kojim je iranska granica s Turskom znatno skraćena. Međunarodno priznata granica protezala se od točke 65 km sjeveroistočno od Ravanduza preko linije razgraničenja određene Tursko-iranskom komisijom do izvora rijeke Aras podno planine Ararat. U navedenoj komisiji iz 1914. kao arbitri opunomoćeni su Britanija i Rusija, a njome je detaljno određena iransko-osmanlijska granica od Perzijskog zaljeva do Ararata. Ipak, nikakva odluka nije donešena o graničnoj pokrajini Koturu čiji je teritorijalni status dugo vremena bio predmetom iransko-osmanlijskog spora. Korijeni ovog problema ishodom su rusko-osmanskih pregovora koji su 17. 11. 1913. završili sklapanjem Istanbulskog protokola, odnosno odrazom su još starije osmanlijske odluke iz 1905. kada su prestali s prodorima prema Iranu na istoku.
Tokom međunarodnih konferencija u Evropi nakon svršetka Prvog svjetskog rata na kojima je odlučivano i o sudbini bivših osmanlijskih pokrajina, Iran je predao zahtjeve za teritorijima koji bi znatno povećali njegove zapadne granice. Na Pariškoj konferenciji iz 1919. godine potraživanja iranskog ministra vanjskih poslova Firuza uključivala su turski dio Kurdistana, Diyarbakır i Mosul, no evropske sile odlučile su pogodovati Arapima pa su iranski zahtjevi odbačeni. Krajem 1920-ih glavni iransko-turski granični problem bile su sezonske migracije kurdskih nomadskih plemena što je jednima i drugima stvaralo administrativne poteškoće. Istovremeno su zabilježeni i oružani granični incidenti između iranskih i turskih snaga; prvo su Iranci 1927. prodrli zapadno do Doğubeyazıta u Turskoj, a potom su Turci dvije godine kasnije okupirali područja istočno od granice propisane 1914. tvrdeći kako su im ona vitalna za nacionalnu sigurnost. U martu 1929. Iran je zaprijetio povlačenjem iz mirovnog ugovora potpisanog tri godine ranije ukoliko se Turci ne povuku, a Turska je istovremeno negirala vjerodostojnost Istanbulskog protokola tvrdeći da je joj je nametnut u vrijeme kada je bila vojno-politički slaba. Protiv smjernica Istanbulskog protokola bio je i sam Iran s obzirom da mu nisu odgovarale granice s Irakom oko Zuhaba i Arvand-Ruda.
mini|lijevo|250px| [[Iransko-turska granična stražarnica]]
Poslije godinu i pol dana uzastopnih pregovora s prekidima, turski podtajnik vanjskih poslova i iranski veleposlanik u Ankari su 9. 4. 1929. potpisali dva granična sporazuma. Prvim je potvrđeno razgraničenje iz 1914. godine (iako se taj sporazum konkretno ne navodi u tekstu), no prije preciznog definiranja predviđeno je da će miješane granične komisije temeljito istražiti područja oko naselja kao što su Bulakbaşı, Kotur, Sir i Margaraš. Drugi sporazum nazvan „Tursko-iranska konvencija za uspostavljanje reda i sigurnosti u graničnim regijama“ bio je sigurosnog karaktera.
Dana 23. 1. 1932. iranski i turski ministri vanjskih poslova u Teheranu su potpisali sporazum kojim su definirane ograničene promjene u odnosu na onaj iz 1914. godine, uglavnom u korist Turske. Njime je sjeverni dio granice pomaknut prema istoku pa je Turska ostvarila potpunu kontrolu nad Araratom i njegovom okolicom. Ova novostečena područja zajedno s okolicom Kotura čine ukupnu površinu od približno 233 km². S druge strane, Iran je prema sporazumu zauzvrat dobio granični pojas uz jezero Borolan na krajnjem sjeveru granice, a linija iz 1914. na njenom južnom dijelu pomaknuta je ka zapadu čime mu je pripalo dodatnih 207 km² između Badžirge i Kuner Kota Daga. Prema drugom članku sporazuma naznačeno je da komisija za konačno razgraničavanje počne s radom u junu 1932. ali to se nije dogodilo sve do ljeta 1934. godine.
Granice propisane sporazumom iz 1932. neznatno su izmijenjene u iransku korist novim ugovorom sklopljenim 26. 5. 1937. godine; njime je Iranu pripala i okolica Marbišua u južnom graničnom dijelu između Badžirge i Kuner Kota Daga. Novi sporazum plodom je kartografskih propusta u graničnim kartama iz 1932. na kojima je pogrešno lociran samostan u Deir Marbišu, a 14. 3. 1937. prethodila mu je konvencija o sigurnosti koja je ratificirana tek 11. 7. 1939. godine. Drugi članak Sadabadskog pakta sklopljenog u Teheranu (8. 7. 1937.) između Irana, Turske, Iraka i Afganistana još je jedan značajan dokument relevantan za iransko-tursku granicu, a njime je zajamčena nepovredivost iranskih i inih granica.
Iako je od Drugog svjetskog rata nadalje na iransko-turskoj granici zabilježen niz manjih incidenata, obje zemlje nisu dovodile u pitanje legalnost sporazuma iz 1932. odnosno 1937. godine i zadržale su dobre odnose. Općenito, od 1937. do danas nije bilo nikakvih izmjena granice u vojnom, političkom i pravnom smislu, a jedina neriješena pitanja bila su migracije nomadskog dijela kurdskog stanovništva uz granična područja temeljem čega je nakon 1955. sklopljen niz novih graničnih sporazuma administrativnog karaktera. Jedan od posljednjih među njima potpisan je u decembru 1984. godine, a odnosio se na suzbijanje djelovanja kurdskih marksističkih skupina (npr. PKK) i zajedničku graničnu kontrolu.
Obala i pomorske granice mini|desno|450px| [[Iransko teritorijalno more i epikontinentalni pojas u Omanskom i Perzijskom zaljevu]] mini|desno|450px| Hipotetske podjele površina [[Kaspijsko jezero|Kaspijskog jezera]]
Iranska obalna crta proteže se ukupnom dužinom od 2810 km i fizički se sastoji od sjevernog dijela uz Kaspijsko jezero (765 km) odnosno južnog uz Omanski i Perzijski zaljev (2045 km). Pomorsko razgraničavanje u Perzijskom zaljevu i Kaspijskom jezeru posljednjih je desetaka godina bilo vrlo trbulentno, posebice zbog osamostaljenja bivših britanskih protektorata odnosno sovjetskih republika, ogromnih zaliha fosilnih goriva ispod dviju vodenih masa, te velike geostrateške važnosti otoka Perzijskog zaljeva.
Sukladno UN-ovoj konvenciji o pravu mora, južne iranske teritorijalne vode obuhvaćaju obalni pojas širine 12 morskih milja uz jednako širok vanjski pojas. Potreba za određivanjem centralne granice 200 – 300 km širokog Perzijskog zaljeva pojavila se 1965. godine kada su je Teheran i London okvirno definirali na temelju epikontinentalnih pojaseva između Irana na istoku odnosno britanskih protektorata na Arapskom poluotoku, a upotpunjena je tri godine kasnije kada je Iran sklopio i sličan bilateralni ugovor sa Saudijskom Arabijom. Prilikom postizanja potonjeg sporazuma presudnu ulogu odigrala su bogata naftna polja odnosno otoci Farsi i Arabi zbog kojih iransko-saudijska granica djelomično odstupa od epikontinentalne linije. Tokom 1960-ih započela su i razgraničenja na sjeveru zaljeva s osamostaljenim Kuvajtom, no precizne morske granice nisu definirane do današnjeg dana zbog trostranih političkih nesuglasica na razini Iran – Irak – Kuvajt. U geografskom smislu, najveći problem predstavljali su iranski otok Harg odnosno kuvajtski otok Failaka s obzirom da obje strane potraživale da njihov otok bude temeljnom točkom za određivanje centralne linije, dok su istovremeno drugoj strani negirali to pravo. Iako su se 1970. godine Iran i Kuvajt usuglasili da prihvaćaju relevantnost oba otoka, ratificiranje sporazuma je odgođeno do daljnjeg. Pomorsko razgraničenje posebno se zakompliciralo 1971. kada su nezavisnost od Britanije proglasili Katar, Bahrein i UAE. Iran je iste godine potpisao pomorski granični ugovor s Katarom i dvije zemlje nisu imale daljnjih nesporazuma, no u žarištu spora našli su se otoci Veliki i Mali Tunb odnosno cijeli Bahrein koje je Iran potraživao od Britanije još od 1930-ih godina. Ubrzo su Iranci prihvatili samostalnost Bahreina, a otoke Veliki i Mali Tunb zaposjeli su vojskom čime je započeo dugogodišnji spor s Emiratima. Godine 1975. sklopljen je i bilateralni ugovor s Omanom čime je određena granica u strateški važnom Hormuškom tjesnacu. Osim teritorijalnih i pomorskih nesuglasica s arapskim zemljama Perzijskog zaljeva, Iran je u sporu i oko imenovanja samog zaljeva s obzirom da su ga Arapi od 1950-ih počeli nazivati „Arapskim zaljevom”. Međutim, vodeći kartografski i hidrološki instituti svijeta kao i Ujedinjeni narodi službeno se i dalje služe njegovim historijskim nazivom – Perzijski zaljev.
Kaspijsko jezero do 1991. bilo je omeđeno isključivo Iranom i Sovjetskim savezom, a ključni sporazumi između dviju država bili su Iransko-ruski ugovor o prijateljstvu (1921.), pomorsko-trgovački sporazum (1935.) i pomorsko-granični sporazum (1957.). Njima je kaspijska granica bila određena ravnom crtom između Astare na zapadnoj obali i točke 2,2 km južno od Gorganskog zaljeva na istočnoj čime je Iran dobio približno 1/7 jezera, no dvije zemlje imale su jednako pravo na iskorištavanje kaspijskih prirodnih bogatstava. Nakon raspada SSSR-a kaspijsku obalu uz Rusiju dobile su i nove samostalne države Azerbajdžan, Kazahstan i Turkmenistan čime je započeo 20-godišnji spor po pitanju novog načina razgraničavanja, a u žarištu spora našla su se podvodna nalazišta fosilnih goriva. Tri nove države predložile su podjelu centralnim linijama s obalnim graničnim spojnicama kao referentnim točkama, ali Iran i Rusija odbacuju takav prijedlog i nude oprečna rješenja. Rusija predlaže da se uspostave obalna zona (teritorijalnih 12 n. m. ili ekonomskih 45 n. m. širine) podjeljena centralnim linijama odnosno vanjska zona namjenjena zajedničkom iskorištavanju, dok Iran na temelju starijih ugovora o ravnopravnoj podjeli traži diobu čitavog Kaspijskog jezera na pet jednakih dijelova. Ovaj problem nije riješen do današnjeg dana, a 2000-ih povremeno je izazivao i sporadične oružane okršaje.
Weira
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Zale-Orla Vajra se nalazi u saveznoj državi Tiringija u okrugu Zale-Orla. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 390 metara. Površina opštine iznosi 14,8 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 414 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 28 stanovnika/km².
Flores de San Pedro, Villa Corzo
Flores de San Pedro je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Villa Corzo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 590 m.
Geografija Irana
Upravna podjela
Administrativna podjela prvog stupnja u Iranu je tokom 20. vijeka bila kaotična i uključivala je uzastopne reorganizacije pokrajina, a razlog tome bila je nedovoljno razvijena prometna mreža u centralnom i jugoistočnom dijelu zemlje odnosno neravnomjerna raspodjela stanovništva. Prema Encyclopædia Britannici, Iran se 1908. godine pod kadžarskom dinastijom sastojao od 34 upravne jedinice podijeljene na 26 pokrajina i osam zavisnih teritorija. Uspostavom dinastije Pahlavi u prvoj polovici 20. vijeka broj pokrajina je prvotnom reorganizacijom smanjen na dvanaest, a potom 1950. godine na deset. Nakon toga slijedi obrnuti trend odnosno njihovo dijeljenje, a današnje stanje rezultat je zadnje diobe iz 2010. godine od kada se Iran sastoji od 31 pokrajine (perz. ostān).
Osim pokrajina postoje i niže upravne podjele koje uključuju okruge (perz. šaherestān) kao drugi administrativni stupanj, kotare (perz. bahš) kao treći, te gradove (perz. šaher) ili općine (perz. dehestān) kao posljednji stupanj. Na svim razinama postoje oblici lokalne samouprave koje predstavljaju čelnici (perz. ostāndār, farmandār, bahšdār, šaherdār i dehdār). Organizacijska struktura upravnih podjela prikazana je u shematskoj tablici lijevo: pokrajine (<tt>P</tt>) se dijele na nekoliko okruga (<tt>O1</tt> i <tt>O2</tt>), a okruzi na kotare među kojima je jedan centralni i najčešće nosi ime glavnog grada pokrajine odnosno okruga. Nadalje, kotari se sastoje od jednog ili više gradova odnosno općina (sastavljenih od sela). Pojedini se kotari sastojati isključivo od sela, dok okrug po pravilu uvijek sadrži neki veći grad. U trećini slučajeva javlja se princip da je pokrajina zajedno s centralnim okrugom i kotarom imenovana prema pokrajinskom glavnom gradu, dok su ostale imenovane uglavnom prema iranskim regijama. Kod upravne podjele postoje i dva specifična izuzetka: Komska pokrajina koja nije podjeljena na okruge već izravno na kotare, te megalopolis Teheran čija se urbana aglomeracija proteže preko četiri okruga (Teheranskog, Islamšaherskog, Rajskog i Šemiranatskog) odnosno dvije pokrajine (Teheranska i Alborška). Prema posljednjem službenom popisu stanovništva iz 2006. (1385. AP) Iran je imao ukupno 336 okruga, 889 kotara, 1016 gradova i 2400 općina.
Kulturna geografija
Iran u kulturnom smislu predstavlja etničko-religijski mozaik čiju jezgru karakterizira iranski ethnos, perzijski jezik i šijitizam. Sva tri elementa prisutna su kod Perzijanaca, najmnogoljudnijeg naroda koji demogeografski prevladava u unutrašnjosti, osobito Farsu i Horasanu. Drugi najbrojniji narod su Azari (20%), turkofoni šijiti naseljeni u sjeverozapadu zajedno s Kurdima (7%) čiji je jezik iranski odnosno religija uglavnom sunitska. Ove međusobne oprečnosti kod Azara i Kurda plodom su vjekovnog prožimanja iranske i turske kulturne sfere, ali i njihovih žestokih ratova. Osim kod dvaju spomenutih naroda u Azarbajdžanu i Kurdistanu, istovjetne razlike postoje i na drugim periferijama zemlje − neiranskih šijitskih Arapa (1 – 2%) u Huzestanu i Hormuzganu odnosno kaškajskih plemenskih zajednica na zapadu Farsa, te iranskih sunitskih Baluča (2 – 3%) i Paštunaca (<1%) uz istočne granice odnosno manjih zajednica Tališa na sjeveru. Najslabije integriranim narodom u kulturnom smislu smatraju se neiranski sunitski Turkmeni (<1%) koji žive u dolinama Atraka. Izuzevši spomenute Kurde, Baluče, Paštunce i Tališe, ostali narodi koji se osim službenog perzijskog služe i drugim jezicima iz srodne iranske porodice su Mazanderani i Gilaki na sjeveru odnosno Luri na jugozapadu zemlje (ukupno 12%). Iako je Iran tradicionalno multietnička država, kulturna integracija pojedinih naroda u 20. vijeku bila je djelomično prožeta i politizacijom − prvo etničkim nacionalizmom za vrijeme dinastije Pahlavi, a zatim vjerskom dimenzijom od revolucije nadalje.
Alilciklopentan
Alilciklopentan je organsko jedinjenje, koje sadrži 8 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 110,197 Da.
Geografija Irana
Urbana geografija
Urbanistička tradicija u Iranu ima milenijumsku historiju o kojoj svjedoče i neki od najstarijih kontinuirano naseljenih gradova svijeta kao što su Suza, Jazd, Hamadan i Raj. Druga važna historijska odlika kod iranskih gradova u cjelini jest izrazita dinamičnost u promjenama prijestolnica (40-ak) odnosno geografskom razmještaju, što je više uvjetovano geopolitičkim nego ekonomskim faktorima. Najstariji gradovi su elamski i nicali su prvenstveno u plodnom Huzestanu zajedno sa susjednim mezopotamskim na zapadu, no zbog asirskog pustošenja i uspona prvih iranskih dinastija sredinom 1. milenijuma pne. primat preuzimaju gradovi u unutrašnjosti (Ekbatana, Pasargad, Perzepolis). Kasni stari vijek karakterizira uravnoteženje urbanih žarišta između orografski zaštićene visoravni i plodne Mezopotamije (Opis, Ktezifont), dok su se u srednjom vijeku u potpunosti premjestili prema Horasanu i Centralnoj Aziji (Nišapur, Merv, Buhara, Samarkand) koji su bili raskrižjem Puta svile između Indije i Kine odnosno kalifata i Evrope. Kroz novi vijek zbog geostrateških uvjeta počinje dominirati tzv. „centralna os” uz koju su razmješteni Isfahan, Širaz, Kazvin i Teheran, a takva se struktura zadržala do današnjeg dana. Izuzevši prijestolnice, razmještaj ostalih većih gradova uvjetovan je prvenstveno ekonomskim ili religijskim faktorima (npr. zoroastrijski Jazd i šijitski Ardabil i Mašhad). U užem geografskom kontekstu, najveće iranske gradove karakterizira smještaj na ravnicama tik uz podnožje planina što je fenomen koji se može objasniti lokalnim klimatskim razlikama odnosno tradicionalnim korištenjem kanata za navodnjavanje.
Ekonomska geografija
Proces industrijalizacije većih razmjera u Iranu započinje 1920-ih i postupno se razvijalo tokom sljedećih desetaka godina, a stupanj potpuno industrijalizirane zemlje dosegnuo je sredinom 1970-ih godina. Za vrijeme iransko-iračkog rata brojna su industrijska postrojenja (osobito naftna) na jugozapadu bila oštećena, temeljem čega je uslijedio trend njihovog dislociranja prema unutrašnjosti. Površina obradivog tla u Iranu iznosi oko 221.400 km² odnosno 13,43% od ukupne površine, od čega se većina nalazi uz Kaspijsko jezero i u sjeverozapadnim dolinama zemlje. U sjevernim i zapadnim dijelovima poljoprivredne površine uspjevaju zahvaljujući kiši, dok je kod ostalih za uspješne usjeve nužno navodnjavanje.
Geologija
mini|desno|250px| Primarne [[litosferne ploče u okolici Irana]] Iran u generalnom geološkom smislu karakterizira pripadnost planinskom pojasu evroazijske litosferne ploče iz tercijarnog perioda, odnosno u užem smislu prostranoj Iranskoj visoravni proizišlom konsolidacijom prekambrijskog temelja kojeg neki geolozi smatraju odvojkom prekambrijske arapske ploče. Prirastanje više ili manje stabilnih ostataka prekambrijskih strukturalnih slojeva (tzv. „centralna masa”) i geološki mladih elemenata poput tercijarnih planinskih zona Alborza ili Zagrosa je neosporno, no tumačenje njihovog razvoja prošlo je kroz drastične promjene. Ne ulazeći u pojedinosti o znanstvenoj historiji, sadašnje stanje može se sažeti na sljedeći način :
Ovaj pojednostavljeni sažetak i tumačenje geološkog razvoja može se potkrijepiti činjenicom da dosad nisu pronađeni nikakvi tragovi kaledonskih i hercinskih orogena. Također, sedimente prosječne debljine 3000 − 4000 m u centralnom Iranu uglavnom odlikuju homogeni kontinentalni materijali terestrijalnog podrijetla s relativno visokim stupnjem jednolikosti. Smješteni su iznad konsolidiranih erozivnih površina koje se datiraju u trijas ili starija doba, a ponekad čak izravno pokrivaju prekambrijsku podlogu i erozivne platforme. Od posebnog značaja za proučavanje geološkog razvoja jest teorija o tektonici ploča; na temelju paleontoloških i paleomagnetskih podataka većina geologa smatra Iran dijelom stare Gondvane, a smještavaju ga između današnje lokacije i Afričkog roga. Iranska ploča današnji je položaj poprimila tek krajem krede i kasnijih doba, dok njen tektonski sudar s arapskom nije izazvao samo nabiranje Zagrosa već i opsežne vulkanske odnosno potresne aktivnosti koje su učestale i dan danas.
mini|desno|300px| [[Geološka karta Irana]]
Bez obzira na razlike među detaljima razredbi i tumačenjima iranske geološke historije, geologija i tektonika također su odigrali iznimnu ulogu u orohidrografskom i geomorfološkom razvoju temeljem kojeg se Iran može podijeliti i na pet prirodnih regija: kaspijske nizine, masiv Alborza s Kopet-Dagom, centralnu visoravan, masiv Zagrosa s Makranom, te obalne nizine Perzijskog zaljeva. Iranska visoravan kao zatvoreni sliv najznačaniji je geomorfološki faktor u geološkoj strukturi s obzirom da je u potpunosti fluvijalno odnosno hidrografski odsječena od svjetskih oceana. Masivi Alborza i Kopet-Daga na sjeveru odnosno Zagrosa i Makrana na zapadu i jugu stvaraju geološko-geomorfološku zapreku koja odvaja gotovo polovicu iranskog kopna od izravne interakcije s Indijskim oceanom. Ova ogromna površina centralnog Irana, prvotno geološki pojednostavljena kao homogena „centralna masa”, zapravo je vrlo složena geološka struktura. Podrobniji pogled na geologiju centralnog Irana otkriva njen utisak na geomorfologiju i ekologiju zemlje. Najveće razvodnice unutrašnjih drenažnih bazena razumljive su isključivo kao ishod geološkog razvoja odnosno tercijarne strukture alpskog orogena ‒ nabori i rasjedi su ne samo pridonijeli izuzetno složenom srastanju geoloških uzvisina i depresija već i cjelokupnim pukotinama tla odnosno slivovima. Primjerice, susjedni zatvoreni sljevovi poput prostranih pustinja Dašt-e Kavira (>200.000 km²) i Dašt-e Luta (166.160 km²) nalaze se na različitim nadmorskim visinama i odvojeni su naboranim masivima iz perioda tercijara.
Mineralne sirovine
mini|desno|300px| Rasprostranjenost [[Mineralne sirovine|mineralnih sirovina u Iranu]]
Iran je iznimno bogat mineralnim sirovinama što je usko povezano s geološkim razvojem odnosno strukturom. Iako u demografskom i teritorijalnom smislu predstavlja nešto više od 1% svjetskog stanovništva odnosno površine, podno Zagrosa i drugih iranskih masiva nalazi se više od 7% ukupnih svjetskih zaliha mineralnih sirovina. Ležišta su rasprostranjena u svim dijelovima zemlje, no neka od njih nalaze se u udaljenim izoliranim područjima ili su nejednoliko raspoređena u tlu što otežava njihovo gospodarsko iskorištavanje. Ove zapreke jedan su od glavnih razloga zašto cjelokupno rudarstvo tokom 20. vijeka nije bilo ujednačeno s proizvodnjom ugljena, nafte i prirodnog plina.
Posebnu pažnju zaslužuju i ležišta ugljena i fosfata koja su također rasprostranjena širom zemlje. Vađenje ugljena u okolici Teherana odnosno podno Alborza ima veliku važnost još od 19. vijeka zbog iskorištavanja šuma za proizvodnju drvenog ugljena. Na spomenutim područjima ugljen se vadi i dan danas, dok sve veću ulogu preuzimaju ugljenokopi u Kermanskoj pokrajini. Krajem 20. vijeka ugljenokopi oko Kermana i Ziraba snabdijevali su veliku isfahansku čeličanu sa 800.000 tona ugljena na godinu odnosno 80% njenih potreba. Zalihe fosfata procjenjuju se na oko 0,5 milijardi tona što je dovoljno za zadovoljavanje godišnjih tuzemnih potreba od 2,5 milijuna tona fosfatnih gnojiva. Glavna ležišta fosfata nalaze se oko Bafka u Jazdskoj pokrajini, a sporedna oko Ramhormuza, Behbahana i Dašt-e Deha u Hormuzganu, Semnana i Šahruda u Semnanskoj pokrajini, te u okolici Teherana i Zandžana.
Nafta i prirodni plin predstavljaju najvažniju geološku sirovinu od tuzemnog i međunarodnog gospodarskog značaja, a nalazišta fosilnih goriva koncentrirana su uz obalu Perzijskog zaljeva odnosno huzestanskim nizinama. U geološkom smislu, nalazišta su nastala nabiranjem Zagrosa. Vjekovna iskustva s curenjem nafte i plina u jugozapadnom Iranu na prijelazu iz 19. u 20. vijek dovela su do intezivnog istraživanja odnosno razvitka iranske naftne industrije.
Prirodne katastrofe
mini|desno|300px| [[Potresi u Iranu|Seizmičke aktivnosti u Iranu (1990. − 2006.)]]
Geološke karakteristike u velikoj su mjeri odgovorne za razne oblike prirodnih katastrofa koje redovito pogađaju Iran, među kojima se prvenstveno ističu potresi uzrokovani sudaranjem evroazijske i arapske litosferne ploče. Subdukcijska zona proteže se približno 1800 km usporedno sa Zagrosom odnosno u smjeru sjeverozapad-jugoistok, no seizmički najaktivnije područje ipak je tzv. „iranski polumjesec” koji se proteže uz Azarbajdžan, Alborz, Kopet-Dag, Horasan, Sistan, istočni Dašt-e Lut i Makran.
Iran uz Kinu bilježi najveći broj smrtno stradalih od potresa, a pogođeni gradovi kroz historiju s desecima hiljada žrtava uključuju Damgan (856.), Darešaher (872.), Nišapur (1405.), Tabriz (1042., 1721. i 1780.), Tabas (1978.), Rudbar (1990.) i Bam (2003.). Zbog seizmoloških predviđanja o velikoj vjerojanosti da Teheran u bližoj budućnosti pogodi potres velikih razmjera, iranski je parlament 2010. godine raspravljao o premještanju glavnog grada na neku od tri sigurnije lokacije među kojima se najčešće spominju Isfahan, Šahrud ili Semnan.
Osim što potresi izazivaju tragične ljudske i materijalne gubitke uključujući pustošenja naselja i komunikacijskih mreža, oni su također i uzrok velikog broja ekoloških posljedica. Muljne i zemljane bujice kao i ostali oblici derazije vrlo su česta posljedica djelovanja potresa, a najizraženiji su u područjima gdje su padine sastavljene od smičnih pukotina ili skliskih glinenih tala. Muljne bujice osobito su učestale kod vulkanskih pepela i na svim oblicima stratigrafskih naslaga natopljenih vodom i(li) ledom koje su podložne utjecaju seizmičkih valova. Ove pojave karakteristične su za vlažna područja sjevernog Irana s pripadajućim vulkanima (npr. Damavand), ali i za vrlo osjetljive zone slanih dijapira na jugoistoku zemlje.
Snažnije vulkanske aktivnosti na teritoriju Irana nisu zabilježene vjekovima, a posljednje vulkanske erupcije datiraju se u eocen i kvartar. Ipak, aktivnosti nižeg inteziteta poput fumarola, solfatara ili mofeta učestale su i dan danas kod Damavanda, Bazmana, Sabalana i Taftana. Jedinstven slučaj predstavlja grad Ramsar u Mazandaranu, mjesto s najvećim stupnjem prirodnog ionizirajućeg zračenja u svijetu (do 260 mSv godišnje ) koje dolazi od od izotopa radija-226 odnosno djelovanjem uranija i torija. Međutim, visok stupanj radioaktivnosti ne utječe na zdravlje lokalnog stanovništva koje je prema studijama kroz historiju razvilo prirodnu imunost.
Planine
Iranski planinski reljef prvenstveno je orogen nastao tokom kenozojske ere, a dva najvažnija geološko-geomorfološka procesa koji su uvjetovali njegovom oblikovanju su siloviti tektonski sudari od zapada do jugoistoka Evroazije prilikom čega je izdignut alpsko-himalajski lanac (uključujući Alborz i Zagros), te koincidirajući odnosno daljnji vulkanski izljevi lave u rasjedima nabora karakteristični za regije Azarbajdžan, Mazandaran i Balučistan. Iako vulkanske erupcije i izlijevanja nisu zabilježene već stotinama hiljada godina, tektonski procesi i dan danas aktivni su u reljefnom oblikovanju što se očituje na konvergentnim granicama Zagrosa gdje su GPS-om zabilježena pomicanja od 23 − 25 mm godišnje.
Reljef Zagrosa karakteriziraju usporedni linearni grebeni i doline koji se protežu i stotinama kilometara, a nastali su prvotnim nabiranjem sedimentnih stijena odnosno kasnijom erozijom koja je s vapnenaca i dolomita odstranila mekše naslage poput muljnjaka i blata. Deformacije ove linearne reljefne strukture odnosno pojava asimetričnih nabora primjetna je uz područje Hormuza gdje je tektonski pritisak dosegnuo viši stupanj prekoračenja. Denudacijski procesi koji utječu na reljef Zagrosa ovise o (paleo)klimatološkim odnosno hidrološkim i fitogeografskim faktorima: na sjeveru gdje vlada kišna planinska klima postoje slabiji fluvijalni procesi s obzirom da Iran nema većih rijeka, dok su u južnim sušnim područjima ograničeni na deraziju i eolsku koraziju. Na jugu Zagrosa odnosno polupustinjama centralnog i istočnoiranskog masiva javlja se i egzaracija tzv. slanih ledenjaka (npr. perz. Kuh-e-Namak; „slana planina”). Ove naslage minerala poput halita akumulirane u kotlinama tokom nekih davnih klimatskih uvjeta pod pritiskom mlađih slojeva stijena probijaju se na površinu kroz dijapire i stvaraju tzv. slane kupole, dok one potom pod utjecajem gravitacije kližu i brazdaju podlogu na isti način kao klasični ledenjaci. Ujecaj klime na geomorfologiju posebno je primjetan kod Alborza koji fizički spriječava dotok vlažnog zraka s Kaspijskog jezera ‒ dok su na surovim južnim padinama fluvijalni procesi ograničeni na potoke nastale otapanjem snježnih kapa koji brzo hlape ili na aluvijalne lepeze, na kišnim i vegetacijom bogatim (uključujući prašume i džungle) sjevernim područjima postoji niz rijeka s pripadajućim kanjonima i prijevojima koji ispresijecaju masiv na više mjesta. Na krajnjim sjeverozapadnim marginama Centralnoiranskog masiva nalaze se dvije najveće iranske pećine – Katale-Hor u Zandžanskoj i Alisadrska pećina u Hamadanskoj pokrajini. Obe su krškog postanka i protežu više od 10 km, a unutar potonje se nalazi najveće plovno podzemno jezero u svijetu.
Planinska područja:
Ravnice
Ravničarska područja u Iranu uvelike se razlikuju ne samo geografskim položajem ili fitogeografskim značajkama, već i svojim geomorfološkim razvojem. Najprostranije i ujedno najplodnije ravničarsko područje u zemlji jest aluvijska huzestanska nizina, ogranak Mezopotamije koji su tokom kvartara oblikovale rijeke Karhe, Karun i Džarahi nanoseći taloge sa Zagrosa odnosno Arvand-Rud i Tigris s Taurusa. Na ovim prostorima neizostavan je i ljudski faktor s obzirom da je od najranijeg neolitika do danas u uskoj interakciji s civilizacijama temeljenim na navodnjavanju. Nizine uz obalni pojas Omanskog i Perzijskog zaljeva različitog su postanka, strukture i širine ‒ od uskih pješčanih i šljunčanih plaža nastalih abrazijom do širokih aluvijskih nanosa riječnih delti smještenih uglavnom na sjeveru. Oko 400 km dugački kaspijski obalni pojas također je nejednolike širine, no njegova pedološka struktura isključivo je hidromorfnog i automorfnog karaktera zahvaljujući obilnim kišama odnosno bogatim rijekama s Alborza. Ovaj se nizinski pojas nalazi uglavnom ispod razine mora i širi se ne samo zbog fluvijalne erozije već i opadanjem razine jezera što je uvjetovano klimatskim promjenama odnosno iskorištavanjem njegovih sjevernih pritoka za navodnjavanje. Dijelom kaspijske depresije smatraju se i moganske stepe na krajnjem sjeverozapadu zemlje, dok su sva druga ravničarska područja ograničena na unutrašnjost. Iransku visoravan sama po sebi je prošireni geomorfološki pojam koji u užem smislu podrazumijeva niz depresija, kotlina i dolina ispresijecanih planinama. Izuzevši dvije velike pustinje, najvažnija ravničarska područja u tom dijelu zemlje su horasanske stepe, niz dolina koje se protežu usporedno sa Zagrosom od Azarbajdžana do Balučistana, te Sistan.
Ravničarska područja:
Klimatske zone
Precizno određivanje klimatskih zona Irana otežano je zbog relativno kasnog početka aktivnijeg klimatološkog istraživanja (krajem Drugog svjetskog rata ) odnosno velikih udaljenosti između meteoroloških stanica zbog čega izoterme i izohijete na klimatskim kartama mogu prilično odstupati, pa tako i postojeće karte klimatskih zona utemeljene prema uvriježenoj Köppenovoj klasifikaciji. Iranom dominiraju dva Köppenova klimatska razreda ‒ suhe (<tt>B</tt>) u teritorijalnom odnosno umjereno tople kišne klime (<tt>C</tt>) u demogeografskom kontekstu, dok manja područja zauzimaju razredi snježno-šumskih (<tt>D</tt>) i snježnih klima (<tt>E</tt>).
Područja suhih klima na kojima je količina padalina manja od potencijalne evapotranspiracije obuhvaćaju 3/4 iranskog teritorija (~1,200.000 km²) odnosno većinu njegovih unutrašnjih, južnih i istočnih dijelova. Ovisno o složenim parametrima suha se okvirno dijeli na tipove stepske (<tt>BS</tt>) i pustinjske klime (<tt>BW</tt>) ‒ prva se odnosi na ravničarska područja od 1000 do 1600 m nadmorske visine koja se pružaju uz južni Zagros i Alborz odnosno centralni i istočnoiranski masiv, a druga na Dašt-e Kavir i Dašt-e Lut s rubnim područjima u unutrašnjosti odnosno ravničarski obalni pojas uz Omanski i Perzijski zaljev. Daljnji klimatski podtipovi određuju se ovisno o prosječnoj godišnjoj temperaturi zraka koja može biti veća ili manja od 18°C, temeljem čega stepsku dijelimo na hladni (<tt>BSk</tt>) odnosno vrući podtip (<tt>BSh</tt>). Pojas vruće stepske klime obuhvaća južne dijelove planinskih ravnica odnosno od Ilama na zapadu do Zahedana na istoku, dok se pojas hladne stepske klime kontinuirano proteže od mikroregija Isfahana, preko onih Araka, Semnana i Teherana, do Sarahsa na krajnjem sjeveroistoku zemlje. Također, potonji podtip obuhvaća i mikroregiju Birdžanda, moganske stepe, te dolinu rijeke Atrak. Isti princip koristi se i u slučaju pustinjske klime koja se prema strogim Köppenovim klasifikacijama dijeli na hladni pustinjski (<tt>BWk</tt>) odnosno vrući pustinjski podtip (<tt>BWh</tt>), s time da se potonji prema podacima Iranskog hidrološkog zavoda nadalje grana sukladno dodatnim lokalnim uvjetima. Hladna pustinjska klima ograničena je na dvije izolirane mikroregije Koma i Kermana kojima gravitira i stepska klima, a vruća na ostatke spomenute prostrane unutrašnjosti odnosno cijeli nizinski južni pojas. S obzirom da je uži obalni pojas znatno izloženiji fenomenu morske magle odnosno višoj relativnoj vlažnosti zraka, klima na tim prostorima dijeli se na vruću pustinjsku obalnu uz Perzijski zaljev odnosno pustinjsku obalnu uz Omanski zaljev tj. Indijski ocean. Zonu vruće pustinjske klime (<tt>BWh</tt>) ne treba miješati s kolokvijalnim shvaćanjem neplodne pješčane pustinje jer ona obuhvaća područja koja su dijametralno suprotnih geomorfološko-pedoloških karakteristika ‒ dok Dašt-e Lut obiluje golemim pješčanim dinama, Huzestan kojeg natapaju rijeke jedno je od naplodnijih područja svijeta.
Umjereno tople kišne klime prevladavaju u sjevernim i zapadnim područjima Irana odnosno zoni paraboličnog oblika s Azarbajdžanom kao tjemenom odnosno Farsom i Razavi Horasanom kao krajnjim točkama. Ona predstavlja oko 1/4 teritorija (~400.000 km²) na kojem živi većina iranskog stanovništva, a nadmorska visina (izuzevši sjeverni obalni pojas) kreće se između 1200 i 2000 m. Sukladno Köppenovim parametrima čitava se zona može svrstati u podtip sredozemne klime sa suhim ljetima (<tt>Csa</tt>), koju državni hidrološki zavod na osnovi lokalnih uvjeta grana na četiri dodatna pojasa. Opći sredozemni pojas kontinuirano se proteže visokim dolinama centralnog Zagrosa (okvirno od Kermanšaha do Širaza), dok se onaj s karakteristikama izraženijih proljetnih kiša nalazi sjevernije tj. uz sjever Zagrosa, Alborz i Kopet-Dag. U potonjem klimatskom pojasu smješten je velik broj urbanih centara kao što su Tabriz, Ardabil, Zandžan, Kazvin, sjeverni Teheran, Bodžnurd i Mašhad. Druga dva pojasa nalaze se između obronaka Alborza i Kaspijskog jezera, a karakterizira ih vrlo visoka relativna vlažnost zraka. S obzirom da u zapadnom Golestanu i Gilanu prosječna količina padalina najsušeg mjeseca prelazi 40 mm klasificiraju se kao umjerena kišna kaspijska klima i nose oznaku <tt>Cfsa</tt>.
Razred snježno-šumske klime (prvenstveno <tt>Dsa</tt>) kod kojeg je prosječna temperatura najhladnijeg mjeseca ispod −3°C pojavljuje se isključivo kod planinskih područja s nadmorskom visinom iznad 1500 m na sjeveru ili 2000 m na jugu zemlje, dok se snježna javlja iznad visina stalnog snijega i to u obliku planinske klime (<tt>ET</tt>). Takvi ekstremni klimatski primjeri postoje samo na Damavandu, Sahandu i Sabalanu. Velik broj iranskih gradova nalazi se na rubnim područjima nabrojanih klimatskih zona: Tabriz, Urmija i Sanandadž između planinske i sredozemne; Isfahan, Hamadan, Arak, Kazvin i Mašhad između sredozemne i stepske; Kom, Jazd, Kerman i Zahedan između stepske i pustinjske; itd. Poseban primjer je Teheran, megalopolis čija se aglomeracija prostire desecima kilometara odnosno na 3000 m visinske razlike − iako većinom pripada stepskom pojasu, određena satelitska naselja nalaze se u pustinjskoj, sredozemnoj, te planinskoj klimatskoj zoni.
Klimatski uvjeti
Glavni fizičkogeografski uvjeti koji utječu na klimu u Iranu su smještaj u sjevernom umjerenom pojasu, opća orografska izoliranost visokim masivima, te unutrašnja nadmorska visina od 1000 ‒ 2000 m.
''Godišnji prosjeci između 1950-ih i 2005. godine:''
mini|desno|150px| [[Pijesak|Pješčana oluja iz pravca Mezopotamije]] U globalnom sistemu atmosferske cirkulacije odnosno strujanja zraka, Iran je smješten na graničnoj zoni djelovanja sjeveroistočnih pasata koji prevladavaju ljeti odnosno kišonosnih zimskih antipasata. Ritam sezonskih promjena u tim zonama atmosferskog tlaka ima velik utjecaj na klimu koja je dodatno određena lokalnim uvjetima poput reljefa odnosno raspodjele kopnenih i vodenih masa. Zimski sudari hladnih zračnih masa iz smjera Sibira i Centralne Azije odnosno nerijetko toplih sredozemnih struja sa zapada prevladavajući su uzrok vremenskih uvjeta u Iranu. Suha tj. stepska i pustinjska klima posljedica je cirkulacijske i orografske izolacije od Atlanskog i Indijskog oceana. Jako isparavanje sjeverozapadnih indijskooceanskih voda nema veći utjecaj osim na Makran, dok je istovremeno neusporedivo jači negativni utjecaj vjetrova koji pušu iz suhe azijske unutrašnjosti prema Indijskom oceanu. Na tom se putu vjetrovi zagrijavaju i suše, odnosno zrak se stabilizira pa nema konvekcije. mini|lijevo|225px| Utjecaj [[ciklona s Indijskog oceana na Makran]] S druge strane, lokalni faktori mogu uzrokovati drastične razlike − od anticiklona nad hladnoj sjevernoj visoravni (1204 hPa) do toplih ciklona nad Kaspijskim jezerom (1018 hPa) ili Perzijskim zaljevom (1016 hPa). Takvi karakteristični kontrasti u atmosferskom tlaku između sjevera i juga zemlje još su izraženiji tokom ljeta kada se javlja snažna lokalna anticiklona iznad relativno hladnog Kaspijskog jezera (1012 hPa), dok se na jugu istovremeno pojavljuje jedna od najsnažnijih ciklona na Zemlji (994 hPa). Razlike u atmosferskom tlaku po geografskoj širini imaju dominirajući utjecaj na vrijeme u zemlji tokom cijele godine.
Atmosferski tlak donekle je oblikovan i regionalnim i lokalnim strujanjima zraka, prvenstveno planinskim vjetrovima koji se prenose niz obronke odnosno kroz doline, te onim obalnim ograničenim na relativno manji dio teritorija. Planinski vjetrovi tokom jeseni pušu niz Alborz i Zagros čime donose topli i suhi zrak u kaspijske nizine, dok istovremeno uzrokuju povremene prekide visokog stupnja vlažnosti zraka u Huzestanu i dijelovima obale Perzijskog zaljeva. U Huzestan često donose mraz koji ugrožava usjeve šećerne trske, a njihova velika brzina na brdsko-planinskom području često uzrokuje štetu što se posebno odnosi na prijevoje Alborza na visini 2000 ‒ 2500 m smještenih na kolebljivoj granici između suhih planinskih i vlažnih kaspijskih struja. U gornjim dolinama Safid-Ruda (pokraj Mandžila) i Talar-Ruda (okolica Gaduka i Firuzkuha) navedene se širokopojasne struje preklapaju s više lokaliziranih sistema odnosno prožimaju s njihovim zračnim masama, čime se u uskim kanjonima javlja izuzetno snažan vjetar koji puše u smjeru unutrašnjosti tj. Iranske visoravni.