cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
André Malraux
Pokret otpora
Krajem 1944. godine, Malraux, boraveći u Parizu, upoznaje Ernesta Hemingwayja. Dok su sjedili u baru Ritz, Hemingway je pažljivo slušao Malrauxove improvizacije o ratu, među kojima i ona da je u danom momentu držao komandu nad 2,000 ljudi, te njegove političke i književne diskurse koji Amerikanca nisu impresionirali pa je Malrauxu dao nadimak "Comrade Malreux", što je bila igra s epitetom "malheureux" (srpskohrvatski: "nesretan"). Svakako, susret dvojice pisaca protekao je prilično hladno, a sam Hemingway ga je često spominjao kada je sebe želio prikazati u boljem svijetlu. Kako bi si osigurao čin pukovnika i komandu nad jedinicom, Malraux je lagao da ima spremnik municije i pouzdanu informaciju da će Britanci padobranom poslati 10,000 ljudi u Dordogne. Ta mu je laž donijela željeni čin i komandu nad novoosnovanom brigadom Alsace-Lorraine, sastavljenom mahom od gerilaca iz Alsacea i Lorrainea koji su izbjegli na jugozapad. Dana 17. srpnja, u hotelu La Cloche u Dijonu, Malraux upoznaje generala Jeana de Lattre de Tassignyja. Kao zapovjednik brigade, Malraux sudjeluje u operacijama u Vogezima i Alsaceu koje provodi prva francuska armija, uključujući i oslobođenje Dannemarieja i obranu Strasbourga. Potpuno suglasan s općom strategijom, Malraux malo vremena provodi na samom terenu, za čije je upravljanje zadužioo svoje zamjenike, Pierrea Jacquota i zapovjednika Brandstettera. Dana 12. studenog, Josette pogiba u nesreći, a 15. ožujka 1945. godine raspuštena je njegova brigada.
Nakon oslobođenja, Malraux je dobio cijelu seriju odlikovanja tako što je lažno uveličao svoj ratni doprinos pokretu otpora. Jedan od boljih primjera ovoga je njegova teza da se pokretu otpora pridružio još 1940. godine, no, kao što je razvidno, izbjegavao je to sve do 1944. godine.
Golizam
Nakon rata, Malraux se uselio kod Madeleine Malraux, udovice svog polubrata Rolanda koji je poginuo na brodu Cap Arcona, te kod svog nećaka Alaina, sina Rolanda i Madeleine, na adresi 18 bis avenue Robert-Schuman, u vili koju je izgradio Louis Faure-Dujarric. Njegova supruga Clara i kći Florence su se uselile na adresu 17 rue Berthollet u Parizu.
Godine 1947., Henri Peyre, profesor francuskog jezika i književnosti na Yaleu, predložio je Malrauxa za Nobelovu nagradu književnost, što je Malrauxu bila tek prva u nizu nominacija. Malraux će biti predložen još 1948., 1949. i 1952. prije 1954. godine, kada je tokom deset godina, dakle do 1964. godine, svake godine predložen od strane barem jedne osobe. Švedska akademija je srednom 50-ih odbila Malrauxa "sve dok se ne vrati romanu" jer je Malraux o ovom periodu pisao isključivo teorijska djela. Jedan od glavnih konkurenata bio mu je Albert Camus, kojemu je Nobel uručen 1957. godine. Prilikom govora u Stockholmu, Camus je izjavio: "Smatram kako je nagradu trebao dobiti Malraux." Kada je čuo tu izjavu, Malrauxova replika je bila: "Camusova izjava služi nam obojici na čast." Unatoč, dakle, brojnim nominacijama, Malraux nikada nije dobio Nobelovu nagradu, što se danas smatra jednim od većih previda u historiji te nagrade.
U periodu de Gaulleovog izbivanja s političke scene (1953. – 1958.), Malraux također nije pokazivao znakove političke aktivnosti. U ožujku 1948., Malraux se oženio s Madeleine te postao Alainov skrbnik, dok je Madeleine preuzela brigu i o Paulu-Gauthieru i Vincentu, zapostavivši tako svoju karijeru pijanistice. S Madeleine je putovao u Grčku i Iran. Sudjelovao je u nastanku djela Malraux par lui-même Gaëtana Picona, a na ljeto putovao u Luzern s Madeleine. U siječnju 1954., Malrauxovi su pozvani u New York na otvaranje novih Metropolitanovih galerija. Praznike provode u Italiji, gdje posjećuju Toskanu i Umbriju. Sljedeće godine odlaze u Egipat. Tokom 1956., s Alainom putuju u Rim i na Siciliju.
U travnju 1958., zajedno s drugim piscima (Sartre, Martin du Gard, Mauriac) šalje pismo predsjedniku Renéu Cotyju u kojem izražava svoje protivljenje mučenjima koja su se odvijala u Alžiru.
Malraux kao ministar kulture
Dana 1. lipnja 1958., Charles de Gaulle, koji se vratio na vlast, imenuje Malrauxa ministrom odgovornim za predsjedništvo Skupštine i resor informacija. Nedugo nakon imenovanja, Malraux je svoje poslove proširio i na širenje utjecaja francuske kulture. U jednoj nedatiranoj poruci, adresiranom svom nasljedniku na mjestu ministra informacija, Malraux je izjavio kako je on svoje ministarstvo organizirao tako da koristi radio kao oružje za borbu protiv "neprijateljskih" novinara. S tim ciljem, smatrao je da je nužno provesti "političko čišćenje" i ukloniti sve komunističke tehničare i novinare koji su tokom 1958. godine pokazivali animozitet prema de Gaulleu.
Dana 27. studenog 1958., ministar Malraux, preko Perzije, stiže u New Delhi. Njegov posjet je zapravo bio good will visit namijenjen uspostavi boljih kulturnih, političkih i diplomatskih odnosa. Primio ga je Nehru s kojim je razgovarao o indijskoj duhovnosti, ali je premijer Indije materijalnu problematiku smatrao prioritetom.
Na ljeto 1958., javno je priznao postojanje mučenja u Alžiru i dodao kako će predsjednik Coty otići tamo i to zaustaviti. Charles de Gaulle, tada premijer Četvrte Republike, zatražio je od Georgesa Pompidoua, svog bliskog savjetnika, da Malrauxa zamijeni Jacquesom Soustelleom, a da prvome pronađe "nešto drugo". Doveden u neugodnu situaciju, Pompidou je potvrdio Malrauxu kako mu je de Gaulle dodijelio novoformirano ministarstvo kulture, koje je zamijenilo dotadašnje Državno tajništvo za lijepe umjetnosti. De Gaulle je prihvatio ovu ideju o osnivanju ministarstva za pitanja kulture što je ubrzo dovelo do priča o tome kako je to ministarstvo, službeno formirano 8. siječnja 1959. godine., stvoreno posebno za Malrauxa. Dana 28. svibnja 1959., povodom priredbe "Zvuk i svjetlost" u Akropoli, Malraux je održao govor u čast Atene. U kolovozu i rujnu putuje po Južnoj Americi - Argentina, Brazil, Čile, Peru i Urugvaj. Cilj ovih putovanja bilo je opravdavanje francuske politike u Alžiru, čime je Malraux pokazao sve on vještine koje su ga proslavile prije rata. U listopadu, u de Gaulleovom društvu, pohađa premijeru Claudelove drame Tête d'or u pariškom Odéonu.
Kao ministar, Malraux je uspješno kombinirao elitističku politiku sa socijalnim djelovanjem. Iako se nikada nije deklarirao kao lijevi golist, Malraux nije skrivao svoju ljevičarsku prošlost, optuživši 15. prosinca 1965. godine pionira francuskog socijalizma, Françoisa Mitterranda, kako "uopće nije bio u Španjolskoj". Oslanjajući se na polutiku koju je vodio Front populaire, Malraux je kulturu pretvorio u posao kojim upravlja država. thumb|left|320px|Godine [[1963., Malraux je organizirao izložbu Mone Lise u vašingtsonskoj National Gallery of Art. Prilikom otvaranja izložbe, Malraux je bio u društvu supruge, potpredsjednika Johnsona, predsjednika Kennedyja i prve dame Jackie Kennedy, koja je Malrauxa opisala kao "najinteresantnijeg čovjeka s kojim nikada nije pričala."]] Ministarstvo vanjskih poslova je na Malrauxa gledalo s određenim prijezirom, smatrajući kako svojim djelovanjem zadire u njihovu sferu poslova te kako bi na svojim putovanjima mogao dati obećanja koja bi se, zbog financijskih ili drugih razloga, mogla pokazati neostvarivima. Primjer za ovo je Malrauxovo putovanje u Meksiko 1960. godine, gdje je vlastima objasnio kako je "umjetna kiša" proces koji je trenutno ostvariv te kako je siguran da bi, s obzirom na okolnosti i za razliku od Sjedinjenih Država, Francuska bila voljna omogućiti korištenje tog procesa u Meksiku potpuno besplatno. Quai d'Orsay, gdje je smješteno ministarstvo vanjskih poslova, reagirao je izjavom u kojoj negira postojanje uređaja za proizvodnju kiše te kako Meksiku ne nedostaje kiše. Čini se kako je de Gaulle zapravo dao Malrauxu slobodne ruke što se davanja obećanja tiče, oslanjajući se na ostatak administracije da popravlja situaciju.
Dana 7. veljače 1962. godine, OAS je pokušala izvršiti atentat na Malrauxa u njegovu domu u Boulogne-Billancourtu. Malraux se odmah preselio u Versailles, u paviljon kojeg mu je osigurala država te je tu ostao sve do 1969. godine. thumb|320px|U rujnu [[1963., ministar Malraux je posjetio francusku školu u Helsinkiju.]] U svibnju 1962. godine, Malraux je bio gost Johna Kennedyja, s kojim je dogovorio izložbu Mone Lise u Sjedinjenim Državama. Dana 4. kolovoza 1962. stvorio je Generalni inventar kulturne baštine i Plan za očuvanje i poboljšanje. Sljedeće godine, Malraux je odlučio zatvoriti pećinu Lascaux, otvorenu za javnost od 1948., zbog štete koja je nastala konstantnim posjetama. Iste godine posjetio je i Finsku. Dana 19. prosinca 1964., Malraux je u de Gaulleovom društvu održao jedan od svojih najpoznatijih govora - eulogiju u čast Jeana Moulina, čiji je pepeo prenesen u Panthéon.
Godine 1965., Malrauxovo ponašanje je postalo zabrinjavajuće. Često je pio, doživljvao velike emocionalne skokove između megalomanije i depresije, a u prisustvu kolega je često djelovao umorno i nesuvislo; sve ovo je potaklo de Gaullea da sugerira Malrauxu putovanje kako bi se odmorio. Dana 22. lipnja 1965. godine, u društvu Alberta Beureta, uputio se na Daleki Istok. Kada je stigao u Kinu, kineske vlasti su mu 17. srpnja uputile službeni državnički poziv, što je bila posljedica pisma kojeg je poslao de Gaulle. Malraux je prihvatio, ali dolazi do otezanja koje je francusku ambasadu u Pekingu nagnalo da ponovo zatraži de Gaulleovu intervenciju, koja je rezultirala time da je 3. kolovoza Mao Zedong konačno primio Malrauxa. Malrauxov nastup je bio dodvoravajući, no Mao je na njegove upite odgovarao više kurtoazno, ne pokazujući interes za Francusku. Po povratku, Malraux je rekao kako je kineskoj vladi predložio zajedničku politiku po pitanju Vijetnamskog rata, no to su kasnije demantirale i kineske vlasti i Alain Peyrefitte. Malraux će o susretu s Maom mnogo pisati u svom djelu Antimémoires.
Tokom ovog, ujedno i svog posljednjeg, posjeta Orijentu, Malraux je ponovo posjetio Indiju. Kao i 1958., pokazao je jako malo zanimanja za društveno i političko stanje u zemlji, interesirajući se više za duhovni dio indijskog društva. Dana 1. rujna 1965., održao je eulogiju na pogrebu arhitekta Le Corbusiera. Kako je potonji u Indiji sudjelovao u dizajnu Chandigarha, Malraux je pozvao indijskog ambasadora u Francuskoj da prisustvuje sprovodu s vodom iz Gangesa, no prešutno je dao naslutiti kako će i obična voda biti dovoljna.
Početkom 1966. godine, Malraux je u Dakaru, zajedno sa senegalskim predsjednikom Léopoldom Sédarom Senghorom, otvorio prvi festival crnačke umjetnosti, dok je na jesen iste godine organizirao veliku retrospektivu djela Pabla Picassa. Dana 30. rujna 1966. godine osnovao je i Ured za podmorska arheološka istraživanja u sklopu Ministarstva kulture s uredima u Marseilleu i Annecyju.
Negdje u ovom periodu, Malraux je obnovio svoju raniju, kratkotrajnu vezu s Louise de Vilmorin. Tokom 1968., iskoristio je svoje ministarske ovlasti i ukinuo prestižnu Prix de Rome. U veljači 1968., Malraux je bio meta napada filmaša i filmofila, koje je kasnije zastupao François Mitterrand, zbog tzv. afere Langlois, u sklopu koje je Malraux Henriju Langloisu prepustio umjetničku direkciju francuske kinematografije, iako je njegovo administriranje iste bilo izloženo kritikama. Godinu dana kasnije, u veljači 1969., sudjeluje na prvoj konferenciji u Niameyju zajedno s nigerskim predsjedikom Hamanijem Diorijem. Ovo je dovelo do druge konferencije u Niameyju 1970. godine, na kojoj je osnovana Agencija za kulturnu i tehnološku suradnju, preteča današnje Frankofonije.
Posljednje godine
thumb|left|250px|Malraux fotografiran [[23. studenog 1976., na dan svoje smrti.]] Kada je 1969. godine Charles de Gaulle otišao s vlasti, Malraux se, kao njegov ministar, povukao iz politike. Malraux ni u kojem trenutku nije prestao biti odan generalu, čak ni tokom turbulentnih događaja iz svibnja 1968., koje je Malraux nazvao "krizom civilizacije", izrazivši zabrinutost zbog "nihilizma" studenata. Sukladno tome, Malraux je bio na čelu skupa koji je 30. svibnja 1968. godine pred Slavolukom pobjede tražio uspostavu reda.8 Ipak, Malraux je novi red i dalje poistovjećivao s likom i djelom generala de Gaullea, što govori o intenzitetu povjerenja kojeg je Malraux gajio prema njemu. Malraux će biti jedna od rijetkih osoba koje je de Gaulle pristao ugostiti u svom domu do svoje smrti 1970. godine.
Malraux je u ovom periodu živio s Louise de Vilmorin u njezinom obiteljskom dvorcu u Verrières-le-Buisson. Međutim, Louise je preminula 26. prosinca 1969. godine. Malraux ostaje živjeti u dvorcu s njezinom nećakinjom, Sophie de Vilmorin, koja će biti njegova posljednja partnerica i koja će brinuti o njemu do njegove smrti.
Godine 1970., piše predgovor za zbirku Poèmes Louise de Vilmorin i svoje djelo Les Chênes qu'on abat..., napisano povodom smrti Charlesa de Gaullea. Sljedeće godine postaje prvi predsjednik De Gaulleovog instituta.
Vraćajući se aktivnostima svoje mladosti, Malraux je 1971. godine podržao nezavisnost Bangladeša od Pakistana. U dobi od 70 godina, Malraux je najavio kako se namjerava pridružiti indijskoj vojsci, koja je podržavala separatiste u Bangladešu, vjerojatno zato što je ranije kritizirao korisnost čisto verbalne podške. Ipak, Indira Gandhi, s kojom se susreo u indijskom veleposlanstvu u Francuskoj, uvjerila ga je kako Indija cijeni njegovu podršku, ali kako doista nije potrebno da i fizički sudjeluje u borbama.
U veljači 1972., američki predsjednik Richard Nixon, planirajući posjet Kini, poziva Malrauxa u Washington. Nixon je vjerovao kako Malraux "poznaje Maoa i Zhoua Enlaija još iz 30-ih godina" te kako je "tokom godina s njima održavao intermitentni kontakt". Nixonovi savjetnici su imali različita mišljenja o Malrauxu. Leonard Garment ga je smatrao "fascinantnim jer ima fascinantnu povijest". John Scali, s druge strane, nije bio impresioniran Malrauxom i njegovim konfuznim pričama i kontradikcijama prožetim selektivnošću i nekonzistentnošću; za njega je Malraux tek "starac koji sa sobom nosi pretenciozne i zastarjele ideje o posebnom svijetu kakvog je on želio imati." U svojim memoarima iz 1979., Henry Kissinger je otkrio kako je Malrauxovo poznavanje Kine bilo jako zastarjelo i kako su njegova kratkoročna predviđanja bila skandalozno pogrešna, istovremeno priznajući kako je Malraux posjedovao dovoljno intuicije da postavi pokoje točno dugoročno predviđanje, poput neminovnog zbližavanja Kine i Sjedinjenih Država.
Tokom 1972., emitirana je serija od devet epizoda, La Légende du siècle, koju su režirali Françoise Verny i Claude Santelli, a koja je širu javnost upoznala s Malrauxovim likom i djelom.
U studenom 1972., na inicijativu svog neuropsihijatra Louisa Bertagne, koji ga je liječio od 1966., Malraux je hospitaliziran u pariškoj bolnici Salpêtrière zbog alkoholizma i depresije. Tokom svog boravka u bolnici, koji je trajao 49 dana, Malraux je napisao poznati esej "Lazare".
U listopadu 1973., svjedočio je u korist pisca Jeana Kayja, otuženog za otmicu leta 711, te se sa Sophie uputio u Bangladeš.
Na dvadesetu obljetnicu Malrauxove smrti, godine 1996., a na prijedlog Pierrea Messmera, njegov pepeo je prenesen s groblja u Verrières-le-Buissonu u komoru u pariškom Panthéonu, gdje se nalazi i danas.
Malraux kao književnik
André Malraux neupitno spada među najinteresantnije fenomene moderne književnosti. Iako je njegova biografija možda poznatija od njegovog književnog djela, a njegov opus u određenoj mjeri zaostaje za onim suvremenika poput Sartrea ili Camusa, Malraux je nesumnjivo ostavio trag na razvoju modernističke književnosti i svojim idejama, često refleksijama vlastita, nemirna duha, opravdano zaslužio epitet "najfascinantnije pojave suvremene književnosti". thumb|250px|left|Portret Malrauxa iz [[1974. godine.]] Idejno, moglo bi se čak reći i tematski, Malrauxov opus može se podijeliti na tri velike cjeline, prožete zajedničkim motivom smrti kao temeljne preokupacije njegova opusa, kojim ju je pokušao nadvladati. Mladi Malraux pojavljuje se 1920. godine tekstom "Des origines de la pensée cubiste", u kojem nagovještava svoj kasniji filozofsko-estetički ciklus, ali se ubrzo prebacuje na romanesknu formu u djelima Lunes en papier i Royaume-Farfelu. Mladenački zanos estetikom avangarde i velikim Maxom Jacobom očit je u djelima koja se danas mahom zanemaruju kao radikalni otklon od Malrauxova tipična opusa, a koji je posljedica upravo tog mladenačkog zanosa i neformirane estetike. Ipak, već u ovom razdoblju Malraux demonstrira svoju preokupiranost Azijom, posebice Dalekim Istokom, koja će biti ključna tema njegova prvog ciklusa, a u kasnijem dijelu pak sintetski cilj kojemu njegovi teorijski tekstovi teže. Tako već 1927. piše svoje djelo La Tentation de l'Occident, a sljedeće godine, iste godine kada izdaje svoj nonsens roman Royaume-Farfelu, Malraux demonstrira stilsku zrelost u romanu Les Conquérants, koji označava početak njegova prvog ciklusa, koji se može opisati terminom "egzotična književnost". Malrauxova "egzotična" faza zapravo je priča o dalekoj Aziji, kombinacija vješto skrojene fikcije i osobnih iskustava koja Malrauxove standardne teme prikazuje kroz prizmu revolucije i erotizma. Dok u Osvajačima dominira revolucija, u romanu La Voie royale Malraux u prvi plan stavlja erotizam, dok njegovo remek-djelo, La Condition humaine, ujedno i završni dio trilogije koja to nije, donosi sintezu revolucije i erotizma kao jedan od načina dominacije nad smrću. Malraux u ovom periodu nimalo ne odudara od svojih suvremenika, tematizirajući aktualno pitanje besmisla i apsurdnosti života (ovisno o tome jeste li egzistencijalist ili apsurdist), jer mi živimo samo da bismo umrli, i suprostavljajuči tom besmislu ničeansku volju i akciju, kao glavni pokretač u nadvladavanju smrti same. U ovoj fazi promatramo i Malrauxov prelaz s individualnog, prisutan u prvim djelima, na kolektivno i univerzalno, naznačen u Životu ljudskom, a koji će se reflektirati i u njegovim kasnijim djelima.
Iako će u sljedećim romanima Malraux ublažavati "egzotičnost" svojih priča, on i dalje tematizira smrt, odnosno nadvladavanje iste, kroz akciju, kroz sada već slabiji revolucionarni naboj i izvjesne političke ideje kojima u svoja djela unosi veliku dozu sebe i svoje osobnosti. Tako u svom romanu Le Temps du mépris, u kojem prvi progovara o nacizmu i logorima, odustaje od klasične narativne strukture i razvija hibridnu lirsko-epsku formu te svoj roman naziva novelom. U romanu L'Espoir, vidimo razdvajanje akcije i erotizma, koje je tako majstorski spojio u Životu ljudskom, te jednostranu refleksiju vlastitih političkih ideala zbog koje djelo postaje tek ratni roman, gubeći time na dinamičnosti i estetici njegovih ranijih "romana akcije". Svoj prvi ciklus, Malraux je zaključio romanom Les Noyers de l'Altenburg , specifično strukturiranom kronikom jedne obitelji iz Alsacea koja zapravo postaje serija labavo povezanih priča ili epizoda, a ne cjelovito strukturiran roman. Altenburški orasi trebali su biti dio nikada dovršenog ciklusa La Lutte avec l'ange. Iako će lik iz romana, Vincent Berger, dijeliti ime s Malrauxovim ratnim pseudonimom, Altenburški orasi sadrže jako malo Malrauxa kao osobe te predstavljaju prvi roman u kojem odustaje od akcije kao pokretača i svojih iskustava kao inspiracije.
Ironično, upravo će Altenburški orasi biti Malrauxovo posljednje fikcionalno djelo, barem u klasičnom smislu, te najava druge faze njegova opusa - one filozofsko-estetičke. Malraux je iscrpio revoluciju kao sredstvo nadvladavanja smrti te se posvetio filozofskoj analizi umjetnosti kao sredstva nadvladavanja smrti. Smrt i dalje ostaje centralna ideja njegova opusa, no Malraux ju više ne nadvladava akcijom i voljom, ničeanski, već estetički, tražeći rješenje u umjetnosti i njezinoj povijesti. Ciklus je započelo veliko teorijsko djelo La Psychologie de l'art, sasatavljeno od tri samostalna eseja. Malraux će Psihologiju umjetnosti kasnije uklopiti u djelo Les Voix du silence. Ipak, Malrauxov pristup je krajnje specifičan. Naime, on ne teži nekoj sustavnoj analizi, kako navodi u predgovoru Glasova tišine, njegov cilj nisu ni povijest umjetnosti ni estetika pa tako on ne donosi detaljne analize opusa ili autora. Za njega je umjetnost "povijest ljudskog oslobađanja", zamjena jednog stila drugim, konstantna promjena forme, svojevrsna metamorfoza (pojam koji će koristiti u naslovu djela La Métamorphose des dieux, a koji će za njega imati veliku važnost). Velika djela za njega su poveznica pojedinca sa svijetom, a konačni rezultat umjetnosti, kao sredstva nadladavanja smrti, opsežna je sinteza kojom djela izlaze iz svojih civilizacijskih okvira i postaju vječne istine. Za potpuno razumijevanje ove sinteze važna je još jedna njegova trilogija, sastavljena od djela Le Surnaturel (reizdanje Metamorfoze bogova), L'Irréel i L'Intemporel, a u kojoj objašnjava umjetnički prijelaz iz civilizacijski individualnog u kolektivnu estetiku ("područje u kojem meksički bog postaje skulptura i prestaje biti fetiš"), što u konačnici dovodi do sjedinjena umjetnosti Istoka i Zapada. To je proces u kojem umjetnost stječe svoju vlastitu autonomiju, nadilazi materijalne okvire u kojima nastaje i postaje efektan način nadvladavanja smrti. Malrauxov stil se također mijenja u ovom razdoblju, prepun anakronizama te svečanih i melodičnih rečenica, pa su ga kritičari uspoređivali s onim Chateaubrianda. Unatoč njezinoj inherentnoj modernosti, koja se ogleda u originalnosti pristupa i ideje, ova serija djela često se neopravdano zanemaruje među kritikom.
Malrauxov ulazak u politiku donosi desetogodišnju stanku u njegovom kreativnom radu koja je konačno prekinuta 1967. godine objavljivanjem njegova djela Antimémoires. Djelo je bila apsolutna senzacija te je u prvom danu prodano u 40,000 primjeraka, a kasnije prevedeno i na 20 svjetskih jezika. Antimemoari su označili početak Malrauxove treće i posljednje stvaralačke faze, u kojoj kroz dijaloško-memoarsku prozu pokušava nadvladati smrt. U svojim Antimemoarima, djelom koje samim naslovom najavljuje kako neće poštivati strukturu te prozne vrste, Malraux donosi jedan originalni i u velikoj mjeri mistificirani prikaz vlastita života. Bez priče o djetinjstvu, ratu i politici, Malraux donosi djelo u kojem poglavlja nose naslove njegovih djela i na taj način komunicira kako sa samim sobom tako i sa čitateljem, davajući pri tome jedan veliki dio vlastite osobe. On tu stvara jednu mitsku verziju vlastitoga jastva, koja je dodatno pojačana neobičnom narativnom strukturom. Ključni dijelovi romana su veliki razgovori s Nehruom, de Gaulleom i Maom, mada je posljednji vjerojatno u potpunosti izmistificiran. Dijalog s de Gaulleom je i tema u djelu Les Chênes qu'on abat..., koji figurira kao svojevrsna politička oporuka. U konačnici, dijalošku formu primjenjuje i u djelima La Tête d'obsidienne te Hôtes de passage. Njegov posljednji dijalog predstavljen je u eseju "Lazare", gdje Malraux, u stvarnosti u bolnici, razgovara sa samom smrću. Većina važnih djela iz Malrauxove posljednje faze sabrana su u djelu Le Miroir des limbes, koji donosi konačni sintezu Malrauxove "borbe" sa smrću, njezino konačno razrješenje i konačnu autorsku preokupaciju njome preko naracije u kojoj limb postaje prostor smrti kojemu sa sam autor približava.
Iz ovog pregleda, razvidno je da je Malraux svakako jedna od ključnih karika moderne književnosti. Iako je među njegovim suvremenicima bilo neosporivo boljih imena, Malrauxov značaj je velik i leži u njegovoj inherentnoj originalnosti te odvažnosti s kojom je pisao svoja djela. Nagrađivan i hvaljen, Malraux je svojim kapitalnim djelima, poput La Condition humaine i Les Voix du silence, ostavio traga na brojnim područjima, a svojom britkom i eruditskom mišlju je unio neke nove poglede u suvremenu književnost i teoriju umjetnosti.
Humanizam i nostalgija
Dugo mu se pripisivala izjava: "Sljedeće će stoljeće biti religiozno ili neće." Ipak, Malraux je opetovano demantirao da je izjavio takvo što, iako je nekoliko svjedoka, među kojima i André Frossard, potvrdili da je dao vrlo sličnu izjavu: "Dvadeset i prvo stoljeće će biti mistično ili neće." Moguće je, doduše, da se radi o slobodnoj interpretaciji sljedeće izjave:
Malraux i Indija
U sklopu ideje o "reintegraciji bogova", Malraux je veliku ulogu dao indijskoj civilizaciji i hinduizmu. U svojim Antimémoires, Indiju je spomenuo kao jedan od najinspirativnijih trenutaka svog života:
Kulturna politika
Malrauxova kulturna politika bila je usmjerena na favoriziranje primarno onih umjetničkih grana koje imaju najviše utjecaja na mase - vizualne umjetnosti, muzeji, kina (upravo je on zaslužan za termin "art et essai", odnosno arthouse) i glazba. Njegovo široko enciklopedijsko znanje i njegovo poznanstvo s najpoznatijim umjetnicia svoga doba (Matisse, Braque, Picasso, Giacometti) odlikovali su njegov rad na čelu ministarstva kulture - godine 1962. unajmio je Marca Chagalla da izradi strop Garnierove opere, godine 1963. Andréa Massona da izradi strop Odéona, organizirao je izložbu da Vincijeve Mone Lise u Washingtonu te Venere Miloske u Tokiju, proveo restauraciju Versajskog dvorca te kampanju renoviranja pariških gradskih spomenika i starih četvrti (Malrauxov zakon od 4. kolovoza 1962.). Također, nikada nije prestao promovirati francusku kulturu u svijetu. Godine 1959. dekretom je uveo sustav koji i danas ostaje jedan od glavnih elemenata francuske kinematografije. U istom periodu, Malraux je osnovao Pariški bijenale, umjetničku manifestaciji čiji je cilj bio valorizirati rad mladih umjetnika iz Francuske i svijeta, ali i osnažiti francusku prisutnost u međunarodnim umjetničkim krugovima.
Državna administracija umjetnošću, koju je uveo upravo Malraux, dovela je do toga da se umjetnost podredi određenom budžetu, što je povjesničar Marc Fumaroli nazvao velikim nihilističkim pogrebom francuske kulture. Prema njegovim riječima, ako usporedimo enormni procvat talenta iz vremena Treće Republike, koja nije imala kulturnu politiku, s malrucijanskom i suvremenom kulturnom politikom, vidimo da je poslijeratna Francuska umjetnička pustinja u kojoj se čini sve kako bi se spriječio spontani umjetnički razvoj. Ipak, Fumarolijeva teorija nije općeprihvaćena. Neki autori su skloniji isticati skromnost malrucijanske kulturne politike, naglašavajući njezine specifičnosti - jačanje državnog utjecaja, volja za demokratizacijom umjetnost i širenje države blagostanja na kulturna pitanja. Malrauxov značaj i utjecaj na poziciji ministra kulture doveo je do toga da je to ministarstvo, iako je stvoreno isključivo kako bi on mogao ostati dio de Gaulleove vlade, postalo konstanta u vladama nakon 1969. godine.
Falsifikator
Malraux je bio izraziti falsifikator, čime se otvoreno koristio tokom svog života. U njegovom vojnom dosjeu stoji kako je nekoliko puta ranjavan. Također, tvrdio je kako je Pokretu otpora pristupio još 1940. godine. Kao i prethodna, priča o pokretu otpora je bila laž, što su potvrdili i Olivier Todd, i Guy Penaud i René Coustellier. Među značajnijim lažima za koju se dugo mislilo da je istina je i njegovo sudjelovanje u revolucionarnim zbivanjima u Kini. Clara Malraux, kao i Todd, prisjetila se kako je Malraux cijelog života bio veliki prevarant. Paul Nothomb je rekao kako se, unatoč njihovom broju, Malraux sam nikada nije doveo u zabludu da vjeruje svojim fabrikacijama.
U brojnim tekstovima, također, Malraux je bio sklon relativiziranju istine. Jedna od njegovih izjava po ovom pitanju je: "Mistifikacija je veoma kreativna". U Kraljevskom putu, Malraux je govorio u svoje ime: "Svaki je pustolov rođen iz falsifikatora." Olivier Todd smatra da je, za potpuno razumijevanje Malrauxova lika, važna rečenica iz negova remek-djela, Života ljudskog: "To nije bilo ni istinito ni lažno, bilo je proživljeno." Tokom Drugog svjetskog rata, Malraux je znao reći: "Ja maštam, ali svijet počinje sličiti na moje maštarije."
Odlikovanja i priznanja
Tokom svog života, Malraux je bio dobitnik cijele serije domaćih i međunarodnih odlikovanja, što zbog vojnog, što zbog političkog djelovanja. Popis odlikovanja je sljedeći:
Fontanella, Firenze
Fontanella je naselje u Italiji u provinciji Firenze, u regiji Toscana.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 153 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 45 m.
Centraal Bureau voor de Statistiek
Centralni zavod za statistiku (akr. CBS) je nizozemski državni statistički zavod. Utemeljen je 9. 1. 1899. i zadaća mu je prikupljanje odnosno obrađivanje demografskih i ekonomskih podataka. CBS je pridružen nizozemskom Ministarstvu ekonomskih poslova, ali od januara 2004. funkcionira kao kvazinevladina organizacija. Glavna sjedišta CBS-a nalaze se u Den Haagu i Heerlenu. Hašku zgradu projektirali su hrvatski arhitekti Branimir Medić i Pero Puljiz.
Puerto Arista, La Trinitaria
Puerto Arista je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini La Trinitaria.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 18 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 613 m.
El Cuarto (razvrstavanje)
El Cuarto ima više značenja:
Ilirski pokret
thumb|300px|Gajeva [[Danica Ilirska 1840.]]
Ilirski pokret je bio književni i društvenopolitički pokret utemeljen na historijskim izvorima pisanim od strane renesansnih autora poput Maura Orbinija, Vinka Pribojevića, Fausta Vrančića i mnogih drugih a koji se razvijao među južnim Slovenima Austrijskog carstva tokom tridesetih i četrdesetih godina 19. veka. Pokret je za svoj cilj imao je obnovu Ilirika kao drevne teritorijalne cjeline povezane istim porijeklom i krvlju u kojoj se oduvijek govorio isti jezik kao i jezičko i političko jedinstvo svih Ilira, to jest južnih Slavena.
Pokret je trajao od 1830. do 1850. a svoj najveći procvat je doživeo u Hrvatskoj. Vođe ilirskog pokreta su bili Ljudevit Gaj, Janko Drašković, Dragutin Rakovac, Ljudevit Vukotinović, Dimitrije Demeter i drugi. Pokret je zvanično zabranjen 1843. godine, kao i korištenje Ilirskog imena pa se od toga doba riječ Ilir zamijenjuje po sili zakona i pod prijetnjom kazne riječju Hrvat ili Srbin, ovisno o vjeroispovijesti. Nakon što je zabrana sprovedena, vrši se masovno društveno uvjetovanje preko crkve i državnih institucija da svi katolici od toga doba pa nadalje sebe imaju nazivati Hrvatima a svi pravoslavci imaju sebe nazivati Srbima.
U vreme ilirskog pokreta se javljaju ideje o stvaranju zajedničkog književnog jezika, koji se u to vreme uglavnom nazivao ilirskim jezikom. Ilirci i Vuk Karadžić su nastojali da ostvare potpuno jedinstvo hrvatskog i srpskog jezika i pravopisa. Prvi pravopis jezika Južnih Slavena napisao je Bartol Kašić pod imenom Institutionum linguae illyricae libri duo na temelju Bosanskog nariječja koje je po mišljenju autora najplemenitiji dijalekt jezika Južnih Slavena a što je radi zabrane korištenja Ilirskog imena preimenovano u "Prvu gramatiku Hrvatskog jezika". Isto tako, radi zabrane korištenja Ilirskog imena, Ilirski zavod svetog Jeronima je preimenovan u "Hrvatski zavod svetog Jeronima". Slično je učinjeno u svim segmentima društva. Ilirski historičari od prije zabrane su se prestali proučavati, njihove knjige nisu izdavane i prema službenoj dužnosti proglašeni su "romantičarima" i "zanesenjacima" a neki od njih čak i luđacima premda su bili viđeni i poznati ljudi svog doba. Zabrana je bila politička jer je Austrija smatrala da svoj dugoročni program ovladavanja svim Južnim Slavenima nije moguće postići ukoliko se ne napravi razdor između katoličkog i pravoslavnog dijela naroda, to jest između Hrvata i Srba kako su se počeli nazivati od toga doba. Jedinstvo Južnih Slavena je percipirano kao opasnost a što se na kraju i pokazalo fatalnim za carstvo.
Naziv
Ilirsko ime je uzeto za naziv pokreta da bi se naglasila autohtonost južnoslavenskih naroda na Balkanu. Naime, tada se verovalo a prema svim do tada poznatim historijskim izvorima, da su južni Sloveni potomci starih Ilira i Tračana (Latinski Trax ili Ras), starosedelaca Balkana. U doba formiranja modernih nacija, ilirsko ime je postalo sinonim za jugoslavenstvo.
Ilirski naziv se prethodno spominje za vrijeme Napoleonskih ratova, kada je Francuska tako nazvala Ilirske provincije na Jadranu preuzete od Austrijskog Carstva 1809 i Mletačke republike kao i u svim izvorima iz Vatikana i ostatka Europe. Npr Shakespeare koristi izraz Ilirik za okolicu Dubrovnika.
Pozadina
Političku vlast u Hrvatskoj je imalo plemstvo sa visokim sveštenstvom. Službeni jezik je bio latinski. Njime je plemstvo govorilo i pisalo. Građanstvo je govorilo većinom nemački. Posle smrti Josipa II, mađarska vladajuća klasa zahtevala je da se na celom teritoriju Ugarske, u koju je spadala i Hrvatska, kao službeni uvede mađarski umesto latinskog. Pored toga, Mađari su zahtevali da se mađarski jezik uvede kao nastavni u škole. Hrvatskoj je pretila mađarizacija.
Među južnim Slovenima je postojao veliki broj dijalekata, koji nisu bili međusobno potpuno razumljivi. Nije postojala jedinstvena nacionalna svest niti jezik. U takvim društveno-istorijskim okolnostima u drugoj polovini tridesetih i četrdesetim godinama 19. veka javlja se kulturno-književni i političko-socijalni pokret pod imenom ilirizam.
Obeležja pokreta
Ilirski pokret nastao je pod utjecajem ideja slovačkoga pisca Jana Kollára o slavenskoj uzajamnosti i jedinstvu, poznatih pod nazivom panslavizam. Prema tom učenju svi su Sloveni jedan narod, s četiri narečja – ruskim, češkim, poljskim i ilirskim. Kolar je Ilirima označavao južne Slovene. Cilj ilirskog pokreta je bio da kod južnoslovenskog stanovništva Austrijske monarhije stvori jedinstvenu nacionalnu svest. Jedan od slogana pokreta je bio:
Slovensko jedinstvo su nameravali da ostvare u prvom redu pomoću književnosti. Ilirci su se zalagali da se svi južni Sloveni ujedine u jednom književnom jeziku, štokavskom narečju, na kome su pisali pisci Dubrovnika i na kome su ispevane najlepše narodne pesme, za koje se tada borio Vuk Stefanović Karadžić. Zalagali su se da svi južni Sloveni na zajedničkom književnom jeziku i pravopisu stvore jedinstvenu književnost, uz jedinstven narodni osećaj.
Ilirci su imali minimalistički i maksimalistički program; prvo – autonomiju južnih Slavena u okviru Austrije, a zatim – oslobođenje i ujedinjenje sa ostalim Slovenima; najpre na Balkanu, a zatim, na širem slovenskom planu (s tom je svrhom Gaj putovao u Rusiju 1840).
Razvoj pokreta
thumb|150px|[[Ljudevit Gaj, vođa iliraca]]
1830. godine Ljudevit Gaj je objavio svoj pravopis Kratka osnova Horvatsko-slavenskog pravopisanja. On je nastojao da ujedini raštrkane hrvatsko-slovenske dijalekte u jedan književni pokret standardizacijom jezika i donošenjem ilirskog pravopisa. Početkom 1830-ih, grupa mladih hrvatskih pisaca okupljenih u Zagrebu osnovala je pokret za nacionalnu obnovu i jedinstva svih Južnih Slavena u okviru Habsburške monarhije. Grad Zagreb je bio središte pokreta. Fokus ilirskog pokreta bila je uspostava standardnog jezika kao kontrateže mađarizaciji. Ljudevit Gaj je bio vođa pokreta prvih osam ili devet godina. Gaj je okupio oko sebe mlade i obrazovane ljude među kojima su bili Stanko Vraz, Dimitrije Demeter, Ivan Mažuranić, Ljudevit Vukotinović, Dragutin Rakovac, Antun Nemčić, Fran Kurelac, Pavao Štos, Ivan Derkos, Josip Kundek, Antun Vakanović, Antun Mihanović i nešto stariji Antun Mažuranić.
1832. godine grof Janko Drašković objavio svoju disertaciju koja je smatrana političkim programom pokreta, jer promiče narodni jezik kao službeni, više autonomije od središnje vlasti, bolje obrazovanje i prosvjetljenje za obične ljude. Drašković je bio zastupnik u hrvatskom saboru i politički predstavnik pokreta.
1835. Gaj objavljuje prvi broj Novina horvatzkih s književnim podliskom „Danica Horvatzka, Slavonzka y Dalmatinzka“ u kojem su objavljivani domoljubni tekstovi, najčešće budnice i davorije. Već sljedeće godine (1836.) novine mijenjaju naziv u Novine ilirske, a podlistak se zove „Danica ilirska.“ 1838. Gaj dobiva dozvolu za otvaranje tiskare. Važnu su ulogu u širenju pokreta imale „ilirske čitaonice“, a prva je otvorena Ilirska čitaonica u Zagrebu. Po uzoru na Maticu srpsku, utemeljenu 1826., i u ostalim se slavenskim narodima osnivaju matice s narodnim imenom (Matica češka 1831., Matica slovačka 1863., Slovenska matica 1864.), kao ustanove za promicanje narodne svijesti i kulture. Pod utjecajem ilirskih ideja, 10. veljače 1842. grof Janko Drašković predlaže utemeljenje Matice ilirske, koja je do 1850. djelovala u okviru Ilirske čitaonice u Zagrebu.
Mađarski vlastodršci su nastojali da slome ilirski pokret. Primenjivali su policijski pritisak, progone, zatvor, oštru cenzuru. U Beču su prikazivali pokret kao buntovnički. Deo hrvatskog plemstva, radi svojih klasnih privilegija, otvoreno staje na stranu Mađara pa se odvija sukob između iliraca i mađarofila. Godine 1843. vlasti su zabranile upotrebu ilirskog imena, u strahu od jedinstvenog nastupanja južnih Slavena unutar Monarhije. Nakon toga su sve ustanove i izdanja koja su nosila ilirsko ime u Austriji preimenovane i nazvane hrvatskima. Zbog oštre cenzure u Zagrebu, ilirci pokreću list Branislav u Beogradu 1844. godine.
Ilirski pokret u Sloveniji
Ilirski pokret s većim je ili manjim entuzijazmom prihvaćen i kod susjednih naroda. Od Slovenaca osobiti je utjecaj ilirski pokret imao u graničnim pokrajinama, Štajerskoj i Koruškoj, a veliki zagovornik ilirizma bio je Stanko Vraz, koji se međutim 1837. odvojio od slovenskih iliraca i pridružio hrvatskima, to jest Ljudevitu Gaju. Stanko Vraz je čak odlučio da piše na "ilirskom" umesto slovenačkom. Na to ga je potaklo razmišljanje da je Slovencima potrebno snažno zaleđe kako bi se mogli oduprijeti germanizaciji. Stoga je predlagao da se u višoj kulturi rabi „ilirski jezik“, a u jednostavnijim spisima slovenski jezik. Tu je naišao na snažan otpor France Prešerena.
Ilirski pokret među Srbima
Među Srbima koji su bili povezani sa ilirskim pokretom ističu se Vuk Karadžić i Đuro Daničić. Vuk i ilirci su nastojali da ostvare potpuno jedinstvo srpskog i hrvatskog jezika i pravopisa. Vuk Karadžić je 1845. formulisao taj ideal ovako:
Potaknuti Vukovim idejama, ilirci su napustili kajkavsko i prihvatili štokavsko narečje kao osnov zajedničkog književnog jezika. Nakon zabrane ilirskoga imena ilirci su počeli objavljivati list „Branislav“ u Beogradu (1844.). Ljudevit Gaj se obraćao za pomoć Srbiji (uz Dalmaciju i Rusiju), za moralnu i financijsku potporu s obzirom na etničke i kulturne veze.
Bečki književni dogovor
Pod uticajem ilirskog pokreta, 1850. godine je u Beču postignut historijski dogovor hrvatskih i srpskih pisaca i lingvista kojim je udaren temelj zajedničkom srpskohrvatskom jeziku, kao i suvremenim književnim standardima: bosanskom, hrvatskom, crnogorskom i srpskom, koji su nastali na njegovim osnovama. Glavni potpisnik sporazuma sa srpske strane bio je Vuk Stefanović Karadžić, a sa hrvatske Ivan Mažuranić.
thumb|150px|[[Ivan Mažuranić, jedan od vođa Ilirskog pokreta.]] thumb|left|150px|[[Vuk Karadžić, reformator jezika i pisma.]]
Okupljeni južnoslovenski lingvisti zaključuju da ne valja miješajući narječja i graditi novo, kojega u narodu nema, nego da je bolje od narodnijeh narječja izabrati jedno, da bude književni jezik. Za književno narečje je izabrano južno narečje, odnosno štokavsko narječje i ijekavskog izgovora, iz razloga što najviše naroda tako govori, što su gotovo sve narodne pjesme u njemu spjevane i što je stara dubrovačka književnost u njemu spisana.
Radi približavanja književnog jezika, hrvatski pisci su izašli u susret odričući se kajkavštine i usvajajući štokavsko narečje za književno, a srpski književnici napuštanjem slaveno-serbskog jezika. Nakon toga, radi približavanja dva pisma, izvršene su reforme latinice i ćirilice po fonetskom principu. Ljudevit Gaj je govorio: "Ponosimo se i hvalimo Bogu Velikomu, što mi Hrvati s bratjom Serbljima jedan književni jezik imamo."
Posledice
thumb|right|250px|[[Vlaho Bukovac: Hrvatski narodni preporod.]]
Ilirski pokret je uspeo da se u svim hrvatskim sredinama prihvati srpsko-hrvatski jezički standard zasnovan na novoštokavskim govorima, da se ustanove početne pravopisne i gramatičke norme, da se odbaci kajkavski književni jezik. Pokret nije uspeo da ujedini sve južne Slavene pod jednim imenom i ostvari njihovo političko jedinstvo, ali je uspeo ujediniti sve Hrvate preko jednog književnog jezika i postavio temelje modernoj hrvatskoj književnosti, pa se zato danas naziva i hrvatski narodni preporod.
Die Feuerzangenbowle
Die Feuerzangenbowle je humoristički roman njemačkog pisca Heinricha Spoerla. Protagonist je dr. Johannes Pfeiffer, uspješni dramski pisac koji tokom druženja s prijateljima shvati da je, zato što je bio obrazovan kod kuće od strane tutora, propustio školske pustolovine. Radnja prikazuje kako se pod krinkom upisuje u gimnaziju te izvodi svakojake psine na račun profesora. Roman, za koji je autor pronašao inspiraciju u vlastitoj mladosti, ali i psinama svog nestašnog sina, se pokazao izuzetno popularnim, te je bio ekraniziran čak tri puta - 1934. pod naslovom So ein Flegel, te 1944. kao Die Feuerzangenbowle i 1970. kao Die Feuerzangenbowle.
Morpolača
Morpolača je selo u Zadarskoj županiji.
Vječnost (film, 1943)
Vječnost je japansko-kineski crno-bijeli historijski film snimljen 1943. u režiji Bu Wancanga, Ma-Xu Weibanga i Zhu Shilina. Radnja je smještena u Kinu u doba opijumskih ratova i prikazuje kako se Lin Zexu, velikodostojnik dinastije Qing, nastoji oduprijeti Britancima i zapadnim silama. Film je nastao u vrijeme drugog svjetskog rata, odnosno japanske okupacije Kine, a svrha mu je bila propagirati suradnju između Japana i pro-japanskog kineskog režima Wang Jingwei pod parolom borbe protiv zajedničkog zapadnog neprijatelja. Nakon završetka rata su mnoge ličnosti uključene u produkciju doživjele neugodnosti zbog optužbi za izdaju i kolaboraciju, te su bili prisiljeni tražiti utočište u Hong Kongu.
Morpolača
Upravna organizacija
Pripada općini Stankovcima.
Zemljopisni položaj
Nalazi se zapadno od Stankovaca i sjeverno od Čiste Velike.
Promet
Nalazi se sjeveroistočno od duž ceste E71 odnosno autoceste kralja Tomislava.
Stanovništvo
Prema popisu 1991., u Morpolači su živjela 407 stanovnika od čega 389 Srba.
Prema popisu iz 2011. u naselju je živjelo 49 stanovnika.
Prvi rimski građanski rat
Prvi građanski rat Rimske Republike, odnosno Sulin prvi građanski rat je naziv za oružani sukob koji se 88. pne. i 87. pne. vodio između rimskih optimata na čelu s konzulom Lucijem Kornelijem Sulom na jednoj, i populara na čelu s Gajem Marijem na drugoj strani. Završio je Sulinom pobjedom, ali je Sula nije mogao iskoristiti zbog odlaska u prvi mitridatski rat, a što je dovelo do povratka marijevaca na vlast i kasnije do drugog rimskog građanskog rata. Ponekad se ta dva sukoba zajedno nazivaju Prvi rimski građanski rat.
Pozadina sukoba
Istakavši se za vreme Savezničkog rata, Lucije Kornelije Sula je kockom od Senata dobio provinciju Aziju na upravu i sa njom rešavanje tekućeg pitanja sukoba sa pontskim kraljem Mitridatom VI Eupatorom. Socijalne diferencije zaoštrene za vreme Savezničkog rata sada su dostizale vrhunac i samim tim se javljao otpor na Sulino imenovanje kod demokratskih snaga. Vitezovi su ponovo prišli popularima nezadovoljni situacijom da Sula, koji je po vokaciji bio optimat, komandije u jednoj tako bogatoj provinciji poput Azije. Iste 88. godine pne. Gaj Marije je imao lične pretenzije na položaj komandanta snaga u ratu sa Mitridatom i koristeći turbulentnu atmosferu u Rimu sklopio je sporazum sa poznatim popularom, narodnim tribunaom, Publijem Sulpcijem Rufom. On se, naime, nadao da će rat biti lak, a plen bogat i pošto je nagovorio obećanjima Sulpicija Rufa da mu pomogne u osvajanju vlasti, dao je obećanja i novim žiteljima Italije koji su bili neravnopravni u glasanju da će biti razdenjeni na sve tribe.
U želji da zadovolji interese antisenatorske grupe Ruf je u prvi plan stavio dužničko pitanje i predložio da se iz Senata isključe svi koji su imali preko 2000 denarja duga. U sastavu Senata su sedeli mnogi čiji su dugovi bili nesrazmerni prihodima, tako ga je njihovo iskljičivanje iz rada prilično oslabljivalo što je išlo na ruku popularima. Predložen je i povratak prognanih 100. godine u vezi sa slučajem Apuleja Saturnina. Treći predlog zakona je podrazumevao da se novi građani Italici uvrste ne u 8 već u svih 35 triba, što je izazvalo reakciju starih građana i sukob je bio jedva izbegnut. Uprkos otporu senatorske većine, zakoni su ipak prihvaćeni, a Gaj Marije je posebnom odlukom komicija dobio prokonzulsku vlast i komandu u ratu sa Mitridatom.
Sulin vojni pohod na Rim
Dva tribuna su otišla u Nolu da Suli saopšte odluku komicija, ali se nisu vratila živa. Vojska ih je rastrgla dajući Suli punu podršku. Sula nije želeo da se pokori odluci narodne skupštine. Sakupivši vojsku saopštio im je odluke komicija i nepravdu koju su mu Sulicije i Marije naneli. Isprva, prema Apijanovom svedočenju, nije se usuđivao pominjanja pohoda na Rim, već je pozvao vojsku na odanost naređenjima. Međutim, vojnici koji su iz ličnih interesa, pljačke i bogatog plena želeli da idu u rat u Maloj Aziji, strahujući da će Marije sakupiti drugu vojsku insistirali su da ih Sula vodi na Rim. Dezerterstvo visokih komandanata, sem jednog kvestora, nije pokolebalo Sulu da sa šest legija vojske krene na domovinu i napravi presedan konzulskog principa da nikada sa vojskom ne ulazi u Rim. “Na putu su ga sreli poslanici i pitali: “Zašto ideš s oružjem na domovinu?” A on odgovori: “Da je oslobodim tirana!” Borba protiv tiranije bila je glavno opravdanje i zvanična parola pohoda. Drugi konzul 88. je bio Gnej Pompej Strabon i on se pridružio Suli odobravajući i podržavajući njegov postupak.
Nadomak Rima objavio je da želi pregovore sa Senatom Sulpicije i Marijem i da će ispoštovati sve odluke. Marije i Sulpicije su mu preko poslanika poručili da se ne pibližava Rimu manje od 5 milja dok se bude odlučivalo, međutim, Sula se poslužio lukavstvom i odmah posao ka Rimu za poslanicima.
Los Pochotes (razvrstavanje)
Los Pochotes ima više značenja: