cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ali
Ratni pohodi
mini|desno|225px|[[Muhamedova predaja pripisana Alijevoj hrabrosti u bitki kod Uhuda glasi: "Nema ratnika poput Alija i nema mača kao što je zulfikar" (kaligrafska kompozicija 19. vijeka)]] mini|desno|225px|Umjetnički prikaz borbe između Alija (lijevo) i [[Amr ibn Abdul-Vud|Amra ibn Abdul-Vuda (desno) tokom bitke na Hendeku]] Ali je bio snažno angažiran oko vojne obrane prvotne islamske zajednice, o čemu naširoko pišu i sunitski i šijitski izvori. U ovo doba, ostali Kurejši pokušavali su uništiti medinsku zajednicu serijom napada, poznatoj u islamskoj historiji kao gazvah (dosl. prepad ili osvajanje). Ali je učestvovao u svim tim bitkama, s izuzetkom one kod Tabuka. Za vrijeme Muhamedovog života, najčešće je služio kao stjegonoša islamske vojske, ali i dvaput kao zapovjednik – prilikom borbi za Fadak (628) i al-Jaman (632). Zbog iskazane hrabrosti tokom vojnih pohoda, Ali je vremenom stekao legendarnu reputaciju i zajedno s Hamzom, Abu Dudžanom i Zubajrom postao je slavan po napadnim operacijama. Tradicionalni izvori navode da je tokom bitke na Bedru lično svladao velik broj neprijateljskih Kurejša, navodno više od trećine njihove vojske. Ali je imao posebnu ulogu zaštitnika Muhameda, u čemu se istaknuo prilikom bitki kod Uhuda (625) i Hunajna (630). Tokom bitke za Fadak (ili Hajbar) koristio je teška željezna vrata kao štit i pobjeda se u potpunosti pripisuje njegovoj požrtvovnosti. Kod Uhuda, Ali je imao dvoboj s Talhom ibn Abi Talhom, glavnim ratnikom plemena Kurejš koji je ranije ponavljao da će pobijediti bilo kojeg muslimana ako se odvaži na borbu protiv njega. Nakon što ga je Ali svladao i porazio, Talha je zatražio milost riječima "karama li-lahu vadžhahu" (neka Bog rasvijetli lice plemenitošću), što će kasnije postati jedan od Alijevih nadimaka i blagoslov korišten za pozdrav i prizivanje dobra, posebno kod sunitskih muslimana. Prema predaji, poslije bitke kod Uhuda nastala je i popularna muslimanska uzrečica "nema ratnika poput Alija i nema mača kao što je zulfikar". Nakon Muhamedove smrti, Ali je uglavnom izbjegavao daljnje učešće u vojnim operacijama, iz nepoznatih razloga.
Zauzimanje Meke
Tokom januara 630. godine, stanovnici Meke su se predali i Muhamedove snage su osvojile grad. Muhamed je potom od Alija tražio garanciju da se ova pobjeda ne pretvori u krvoproliće, zabranivši muslimanima osvetu nad poraženim mekanskim stanovnicima. Također, Muhamed mu je tada naredio da očisti Kabu od politeističkih idola iz tzv. doba neznanja (džahilija).
Gadir-Hum
mini|lijevo|225px|Alijeva [[Događaj na Gadir-Humu|investitura na Gadir-Humu (ilhanidska ilustracija iz 1308)]] Kada se Muhamed vratio sa svog posljednjeg hadža 632. godine, u blizini Gadir-Huma održao je predavanje o Aliju koje se različito tumači od strane sunita i šijita. Prema navodima obje grupe, Muhamed je rekao da je Ali njegov nasljednik i njegov brat, i tko prihvaća Muhameda kao mavlu (dosl. prijatelj ili vođa) mora također prihvatiti Alija kao mavlu. Šijiti smatraju da ova izjava određuje Alija Muhamedovim nasljednikom i prvim imamom. S druge strane, suniti izjavu tumače kao Muhamedovo izražavanje bliskosti i prijateljstva, odnosno da je Ali kao njegov rođak zapravo nasljednik u porodičnoj odgovornosti nakon njegove smrti. Sam Ali je tokom vladavine u Kufi navodio ovaj događaj kao argument o superiornosti njegovog položaja u odnosu na prethodne kalife.
Preuzimanje vlasti nakon Muhameda
Godine 632. umire Muhamed, ovisno o različitim predajama, ili na Aišinim rukama ili na Alijevim prsima. Neposredno nakon njegove smrti, dok su Ali, Abas i njegovi sinovi Fazl i Kusam, sluge Usama i Šukran, Talha, Zubajr i još nekolicina ashaba bili zauzeti obrednim pranjem, dženazom i sahranom, ostala grupa ashaba okupila se na imanju poznatom kao Sakifa gdje su razgovarali o nasljedniku islamskog poslanika. Konačan rezultat ovih kontroverzi bio je izbor Abu Bakra za kalifa. Ansariti su u Sakifi podržali Sada ibn Ubadu, međutim, muhadžiri su to odbili učiniti ističući svoju plemensku bliskost s Muhamedom. Među muhadžirima, oni koji su Alija smatrali legitimnim Muhamedovim nasljednikom uključuju Zubajra, Talhu, Abasa, Mikdada, Salmana, Abu Zara i Amara ibn Jasira. Islamolog I. Poonawala navodi da među muslimanskim historičarima postoji konsenzus oko toga da su tadašnju krizu riješili Abu Bakr, Omar i Abu Ubajda, tri istaknuta muhadžira koji su okupili ansarite i nametnuli im Abu Bakra za kalifa. Ljubomora između Ausa i Hazradža, dva važna ansaritska plemena, zajedno s neaktivnošću Banu Hašima u iskazivanju njihovog stava, olakšali su proboj navedene trojice kandidata.
Izbor prvog kalifa ubrzo je izazvao spor između pristalica Abu Bakra i pristalica Alija jer potonji su vjerovali da je Ali legitimni Muhamedov nasljednik i da je kalifat trebao pripasti njemu. Al-Tabari u analima navodi da se grupa protivnika Abu Bakra (uključujući Zubajra) okupila u Fatiminoj kući i da ih je Omar istjerao vani prijetnjama da će spaliti kuću ukoliko ne daju prisegu Abu Bakru. Ali je kasnije u više navrata govorio da će, ako bude okupio 40 pomagača, ustati radi svog prava. Dok su navedeni protivnici Abu Bakra postepeno priznavali njegovu vlast, Ali mu je odbijao dati prisegu na vjernost tokom prvih šest mjeseci i učinio je to tek neposredno nakon Fatimine smrti. Ipak, usprkos poticajima Abasa i Abu Sufjana, Ali se u međuvremenu nije aktivnije suprotstavio Abu Bakru. Razlozi privremenog pasivnog otpora nisu precizno poznati, no suvremeni historičari ističu da je Ali izuzimanjem iz izbora kalifa doveden pred svršen čin i da nije želio izazivati razdor u ranoj muslimanskoj zajednici. Predaja o Abu Sufjanovoj ponudi i Alijevom odbijanju iste uz opaske da se radi o smutljivcu tradicionalno je kod zapadnjačkih historičara tretirana kao fikcija i pristranost s obzirom da se radi o ocu osnivača dinastije Omejada koja ima negativnu reputaciju među muslimanima (posebno od abasidskog perioda nadalje), međutim, Madelung opisuje ponudu sasvim izglednom.
Osim što se tumačenje cjelokupnog razvoja događaja i Alijeve uloge bitno razlikuje ovisno o sunitskom ili šijitskom vjerskom gledištu, konsenzus oko tog pitanja ne postoji ni među zapadnjačkim stručnjacima islamskih studija. Tokom 19. i 20. vijeka, većina njih ili je favorizirala sunitsku interpretaciju, ili je pak bila indiferentna uz opaske da se problem nasljedstva ne može sa sigurnošću utvrditi. Među takvim historičarima su L. Caetani, P. Crone, I. Goldziher, H. Lammens, G. Levi Della Vida, R. Paret, H. Ritter, J. Sauvaget, L. Veccia Vaglieri, W. M. Watt i J. Wellhausen. Kongruentno sunitskoj perspektivi, mnogi od njih tvrdili su da je izbor Abu Bakra za prvog kalifa protekao glatko i jednostavno, odnosno da je sunitsko-šijitski raskol fenomen kasnijih vremena. Primjerice, Veccia Vaglieri izrazila je sumnju da se Ali uopće nadao postati Muhamedovim nasljednikom jer su Arapi tradicionalno birali starije za vođe, dok je on u to vrijeme imao tek nešto više od trideset godina.
S druge strane, krajem 20. vijeka njemački islamolog W. Madelung u sveobuhvatnoj monografiji na temu nasljedstva nudi analizu koja je bliža šijitskoj perspektivi. Prema njegovim riječima, Ali je bio duboko uvjeren da mu nasljedstvo pripada zbog bliskog srodstva i prisnosti s Muhamedom, zbog bogatog znanja o islamu od njegovog početka, te zbog višestrukih zasluga. Kriterije za izbor nasljednika koje su postavili Abu Bakr i Omar smatrao je neutemeljenim i lično je rekao Abu Bakru da je razlog odlaganja prisege njegovo vjerovanje da on ima veće pravo na položaj kalifa. Također, zadržao je taj stav i nakon načelnog priznanja Abu Bakrove vlasti, kao i kasnije nakon davanja prisege Omaru i Osmanu. Ove prisege davao je s ciljem očuvanja islamskog jedinstva i isticao je da bi tretirao kalifat ne samo kao svoje pravo nego i dužnost samo uz podršku čitave muslimanske zajednice ili njenog značajnog dijela, no nije to učinio zbog manjka njihove potpore i navedenog straha od izazivanja društveno-političkog razdora, što je evidentno iz njegovog pisma Muaviji. Madelung kao dodatan argument u prilog Aliju naglašava i to da je prema tadašnjim arapskim običajima važilo nasljeđivanje prema krvnom srodstvu, naročito kod plemena Kurejša, o čemu na više mjesta govori i sam Kuran.
Madelung na temelju predaja i drugih primarnih izvora u svojoj knjizi pokušava rekonstuirati sve relevantne lične motive, zavjere, rivalstva i političke spletke koje se kriju iza opisanih događaja. Abu Bakra opisuje hladnokrvnim i proračunatim mekanskim trgovcem i političarom koji je još prije Muhamedove smrti planirao kako sebe postaviti na poziciju nasljednika i kako onemogućiti svaku potencijalnu opoziciju. Prema Madelungu, Abu Bakr je bio svjestan činjenice da je Ali favorit, zbog čega je prvo kandidirao sebe zajedno s kontroverznim Omarom i Abu Ubajdom da sebi osigura nesmetan prolaz, a potom su neutralizirali Aliju naklone ansarite. Madelung ipak navodi da ova vrsta državnog udara orkestrirana od strane Abu Bakra i Omara nije presudan razlog za Alijev neuspjeh, već je to duboka zavist Kurejša koji nisu željeli objedinjavanje poslanstva i kalifata u jednom klanu (Banu Hašimu). Stoga, praktički jedina šansa za učešće u ranoislamskom vodstvu bila mu je kooperacija s kurejškim vijećem kojeg je postavio Omar. Sam Omar je, prema jednoj od predaja koju prenosi ibn Abas, opisao Alija kao najvrijednijeg kandidata za Muhamedovog nasljednika, međutim, naglasio je i dva razloga zbog kojih su se bojali takvog izbora – njegovu mladost i privrženost klanu Banu Hašimu. Madelung odbacuje argument da Ali zbog svoje dobi nije bio ozbiljan kandidat (često korišten od strane sunitskih muslimana i starijih zapadnjačkih autora) i ističe da bi on bio validan samo u slučaju ignoriranja tradicionalno bitnijeg pravila nasljeđivanja prema krvnom srodstvu, te dodaje da bi dogovor o takvom izuzimanju bilo gotovo nemoguće postići šurom (glasovanjem) i da je Abu Bakr prilikom krojenja spletki toga bio itekako svjestan.
Abu Bakrov i Omarov kalifat
U vrijeme Abu Bakrove vladavine Rašidunskim Kalifatom (632–634), Ali je živio samačkim životom i uglavnom se bavio vjerskim aktivnostima, naročito proučavanjem i podučavanjem Kurana. Aliju se pripisuje prva kronološki uređena verzija islamske svete knjige, a rani muslimanski autori navode da je zbog izvrsnog poznavanja Kurana i sune služio kao cijenjeni savjetnik prvim kalifima. Njegovi savjeti bili su prvenstveno pravnog i političkog karaktera, međutim, postoji dilema oko toga je li kalif Omar uvažavao potonje. Na početku Abu Bakrove vladavine pojavila se kontroverza oko Muhamedove ostavštine njegovoj kćeri, vezana primarno uz imanja u Fadaku i Hajbaru, u kojoj su sudjelovali kalif s jedne strane odnosno Ali i Fatima s druge. Fatima je od Abu Bakra zatražila da joj se predaju navedeni posjedi, no on je to odbio s obrazloženjem da "poslanici nemaju nasljednike" i da sve pripada muslimanskoj zajednici. Abu Bakrova konfiskacija rasrdila je Fatimu i prestala je komunicirati s njim sve do svoje smrti šest mjeseci kasnije.
Unatoč tome da je Ali za vrijeme Muhamedovog života učestvovao u gotovo svim događajima značajnim za ranoislamsku historiju, tokom vladavine prve trojice kalifa nije učestvovao u ratovima ride i osvajanjima, što zajedno s kasnijom vladarskom politikom ukazuje da se nije slagao s potezima svojih prethodnika. Jedan od primjera iskazivanja takvog neslaganja je izbjegavanje davanja preciznog odgovora Abdul-Rahmanu ibn Avfu na upit hoće li slijediti Kuran, sunu i sirat al-šajhajn (tj. politiku Abu Bakra i Omara). Ali također u doba vladavine Omara (634–644), kao i kasnije Osmana, nije obnašao nikakvu vojnu ili političku dužnost, s izuzetkom namjesništva u Medini zbog kojeg je bio odsutan sa sastanka u Džabiji na kojem je Omar okupio vojne zapovjednike i vodeće osobe s ciljem dobivanja potpore za važne mjere o regulaciji osvajanja i divana. Ova Omarova politika naišla je na protivljenje kod Alija koji je predlagao je da se cjelokupni prihod od divana raspodijeli bez čuvanja rezervi. mini|desno|225px|[[Muhamed i četvorica kalifa (Subhat al-Akbar, 17. vijek)]] Generalno, odnos Alija i Omara bio je kompleksan jer su usprkos tenzijama povremeno radili ustupke jedan drugom. Takvi primjeri uključuju udaju Alijeve kćerke Um Kulsum za Omara, te Omarovo dopuštenje Aliju da zadrži vlasništvo nad posjedima kod Janbua u blizini planine Radve. Omar je naposljetku smrtno stradao 644. u atentatu roba Abu Lule i na temelju tog događaja L. Caetani je početkom 20. vijeka špekulirao o potencijalnoj zavjeri Alija, Zubajra i Talhe, međutim, kasniji historičari kao G. Levi Della Vida i W. Madelung odbacili su takvu tezu kao neosnovanu.
Izbor trećeg kalifa
Poslije Omarove smrti formirano je vijeće za izbor sljedećeg kalifa, ali detalji o ovom događaju su poznati samo površno s obzirom na to da su primarni izvori djelomično kontradiktorni i legendarni. Članovi i ujedno izborni kandidati ovog vijeća bili su Ali, Osman, Talha, Zubajr, Abdul-Rahman ibn Avf i Sad ibn Abi Vakas, s tim da je potonji zapravo zastupao odsutnog Talhu koji je stigao u Medinu tek nakon održanog izbora. Ali i Osman profilirali su se kao dva konačna kandidata, ali su na kraju glasovi objavljeni u korist Osmana. Prilikom isticanja svog zahtjeva za kalifat, Ali se oslanjao na bliskost s Muhamedom, dok je Osman u svojoj kandidaturi bio prilično pasivan. Presudnu ulogu za izbor Osmana imao je Abdul-Rahman ibn Avf, njegov šogor i prvi među trojicom Omarovih favorita za nasljednika, koji se uoči posljednjeg kruga glasovanja povukao s ciljem da služi kao arbitar.
Osim razgovora s dva kandidata, Abdul-Rahman ibn Avf se noću konzultirao s poglavarima plemena Kurejša i bio obaviješten o njihovoj snažnoj podršci Osmanu. Uz prisustvo Osmana kao porodičnog kandidata, kurejški klan Banu Abd-Šams više nije imao potrebu za potporom Aliju, protukandidatu koji je s njima bio u daljoj rodbinskoj vezi. Banu Mahzum, drugi kurejški klan, također je pružio podršku Osmanu. Abdulah ibn Abi Rabija, njihov poglavar i guverner jemenskog al-Džanada, upozorio je Abdul-Rahmana ibn Avfa da će se u slučaju izjašnjavanja povjerenja Aliju suočiti s neposlušnošti njegovog klana, odnosno da će isti biti lojalan ukoliko da prisegu Osmanu. Osim što nije imao politički oslonac među klanovima, potpora Aliju izostala je i unutar samog izbornog vijeća. Prema određenim predajama, uspio je uvjeriti Sada ibn Abi Vakasa da mu pruži podršku umjesto Osmanu, međutim, čak i u slučaju istinitosti takvih navoda u najboljem slučaju radilo se o slaboj potpori. Snažniji pokazatelj Osmanove premoći je slučaj Zubajra, Alijevog rođaka koji ga je favorizirao za nasljednika nakon Muhamedove smrti, ali se na ovom izboru ipak odlučio za Osmana. Veoma bitnom navodi se i podrška Osmanu od strane Omejada, moćne vladarske dinastije koja je u to doba upravljala Sirijom. mini|lijevo|225px|Izbor za trećeg kalifa ([[Abu Ali Balami|Balamijeva Tarihnama, 14. vijek)]] Abdul-Rahman ibn Avf u konačnici je imao uvjerljive argumente u korist Osmana i odluku je donio prilikom javnog okupljanja u džamiji, uz prisustvo dvojice kandidata. Time je stvoren veliki pritisak na Alija da javno i bez odgode obznani prisegu Osmanu, što je nevoljko i učinio. Madelung navodi da iako jest vjerojatno da je Omar bio zabrinut mogućnošću da Ali postane kalif, ipak ne postoje dokazi da je direktno pokušao okrenuti izborno vijeće protiv njega. Takve indicije potkrepljuje Omarovim upozorenjem Abdul-Rahmanu ibn Avfu neposredno prije smrti u kojem izražava protivljenje ambicijama Banu Hašima u pogledu njihovog prava na kalifat, a to je prema Madelungu bitno doprinijelo izbornom porazu Alija. Iako ovo upozorenje nije izrečeno javno, bilo je bez sumnje široko poznato, naročito u visokim političkim krugovima, a dodatne probleme za Alijeve pristaše kasnije je stvorio atentat na Omara. Abdul-Rahman ibn Avf bio je svjestan Omarovih stavova i stoga je izgledno da se povukao iz izborne utrke s ciljem da osigura potpunu Osmanovu pobjedu, međutim, Madelung ističe da ipak izglednije da se radi o spontanoj inicijativi nego naredbi prijašnjeg kalifa. Sam Abdul-Rahman ibn Avf je prilikom finalnog izbora dvojici kandidata postavio tri uslova: privrženost Kuranu, suni poslanika Muhameda i odlukama Abu Bakra i Omara, među kojima je Ali prihvatio samo prva dva, dok je Osman uvažio sva tri. Ibn Abu al-Hadid u svojim komentarima Staze rječitosti tvrdi da je Ali tokom izbora bio siguran u vlastitu superiornost za vladavinu kalifatom, ali da je zbog općeg prihvaćanja Osmana na neki način bio prinuđen dati mu prisegu.
Osmanov kalifat
Alijev odnos s Osmanom tokom njegove vladavine kalifatom (644–656) bio je složenog karaktera i varirao je od vjerskog, pravnog i političkog suprostavljanja do zajedničkog otpora sabajitima i fizičke zaštite protiv pobunjenika. Zbog svega toga, njihov odnos bio je predmetom različitih tumačenja kod historičara još od ranog srednjeg vijeka. Na prijelazu iz 9. u 10. vijek, historičar ibn Asam pisao je da je Ali djelovao sa svrhom ograničavanja Osmanovog utjecaja ali bez izravnog protivljenja, znajući da se Osman neće usuditi okrenuti protiv njega. Među historičarima koji inzistiraju na animozitetu najdalje je otišao L. Caetani koji je početkom 20. vijeka razvio tezu da je Ali bio glavni konspirator u pobuni i atentatu na Osmana (kao u slučaju protiv Omara), što pak kasniji historičari odbacuju zbog nedostatka primarnih dokaza i neusklađenosti s drugim događajima. H. Nasr pojednostavljeno navodi da je Ali usvojio neutralan stav između Osmanovih pristalica i protivnika. L. Veccia Vaglieri, W. Madelung i R. Gleave ističu Alija kao jednog od glavnih kritičara Osmanovih postupaka među ashabima (zajedno s Talhom i Zubajrom) i izdvajaju niz pojedinačnih primjera neslaganja, međutim, istovremeno navode da se njihov odnos nipošto ne može opisati neprijateljskim.
Najznačajnije razilaženje s Osmanom bilo je u pogledu izvršavanja pravnih propisa (hududa) jer Ali se evidentno smatrao odgovornim za očuvanje i izvršenje normi Kurana i sune poslanika Muhameda, zbog čega je otvoreno prozivao kalifa da se ne pridržava istih. Na početku Osmanove vladavine, prosvjedovao je protiv oprosta Ubajdulahu ibn Omaru za ubojstvo al-Hurmuzana i zaprijetio da će lično provesti propisanu kaznu ukoliko ga se dočepa. Također, inzistirao je na kažnjavanju kufanskog guvernera al-Valida ibn Ukbe zbog pijanstva i kada su se drugi to libili učiniti jer se radilo o kalifovom polubratu, Ali ga je (ovisno o predajama) ili išibao sam ili je to prepustio svom nećaku Abdulahu ibn Džafaru. Ove Alijeve inicijative dovele su do stanovitog antagonizma kod dvojice prijestupnika. Tokom hadža 650. (29. AH), Ali se zajedno s Abdul-Rahmanom ibn Avfom izravno suprotstavio Osmanu zbog promjene molitvenog rituala i optužio ga da uvodi novotarije (bidu). Prigovarao mu je na temelju zabrane obavljanja vansezonskog hodočašća (umre) tokom sezone onog regularnog (hadža) ili kombiniranjem dva navedena, upozoravajući ga da ne odstupa od sune poslanika, a protestirao je i zbog obavljanja četiri rekata na Arefatu i Mini umjesto dva.
Ali se isto tako u više navrata suprotstavio Osmanovim političkim odlukama i predstavljao je jednog od glavnih opozicijskih vođa, barem u moralnom smislu. Historičari Veccia Vaglieri i Madelung navode niz primjera u kojima je Ali nastojao zaštititi zaslužne muslimane (prema njegovom gledištu) od kalifovog zlostavljanja i represije. Kada je Abu Zar al-Gifari prognan iz Medine zbog propovijedanja o zlodjelima moćnika, Ali ga je skupa sa svojim sinovima otišao pozdraviti pri odlasku iz grada usprkos kalifovoj zabrani, čime je izazvao oštru svađu s Osmanom. Ostali primjeri uključuju Alijevo stajanje u zaštitu Amara ibn Jasira koji mu se ranije pridružio u ekonomskom prosvjedu, Džundaba ibn Kaba al-Azdija koji je pogubio samoproglašenog čarobnjaka, Abdulaha ibn Masuda kojeg je primio u vlastitu kuću, te kufanskog kurira koji je odbio otkriti imena autora pisma u kojem se kritizira kalif. Ali je također služio kao posrednik delegaciji egipatskih pobunjenika koja je došla u Medinu na pregovore s Osmanom, a kada su isti kasnije pokrenuli opsadu kalifove kuće Ali je odbio njihov zahtjev da im bude predvodnik, s ciljem izbjegavanja nereda i krvoprolića. Značajna razilaženja zabilježena su i oko privrednih pitanja jer Ali se nije slagao s Osmanovom raspodjelom budžeta, zbog čega je pokrenuo ekonomske reforme neposredno nakon kalifove smrti.
Unatoč navedenim razilaženjima i sporovima, odnos Alija i Osmana nije bio posve antagonističan i ne postoji niti jedna izjava na temelju koje se Alija može opisati ekstremistom. Naprotiv, bio je neprijateljski nastrojen prema sabajitima, gulatskim sljedbenicima Abdulaha ibn Sabe, od kojih se ogradio kada su mu počeli prišivati božanske karakteristike. Među članovima izbornog vijeća, Ali je bio najbliže rodbinski povezan s Osmanom i na dvoru mu je često dijelio savjete. Dok Veccia Vaglieri na temelju njegove uloge u posredovanju egipatskim pobunjenicima tvrdi da postoji sumnja o mogućem tajnom dogovoru s ciljem zahtjevanja kalifove abdikacije, Madelung nasuprot tome ističe da je Alijeva uloga zapravo dokaz njegove bliskosti s Osmanom. Prilikom Osmanovih pregovora s Egipćanima, kalif je u početku uvažio Alijev savjet da se javno pokaje i time je doveo do smirivanja situacije, no poslije je na nagovor Marvana odbacio krivnju i time izazvao bijes naroda odnosno samog Alija. Nakon što su pobunjenici presreli tajno pismo s kalifovim pečatom i opkolili Osmanovu kuću, Ali je skupa s Muhamedom ibn Maslamahom svjedočio u korist kalifa koji je inzistirao da nije potpisao naredbu o kažnjavanju egipatskih vođa. Osmanovim odbijanjem egipatskih zahtjeva za ostavkom došlo je do ozbiljne eskalacije i Ali je napustio pregovore, međutim, intervenirao je opet kada je čuo da su pobunjenici obustavili opskrbu vodom i poslao je svoje sinove da zaštite kalifovu kuću.
Izbor za kalifa
mini|desno|225px|Davanje [[Prisega|prisege Aliju (Čelebijev Maktel-i Al-i Resul, 16. vijek)]] Nakon što je Osman ubijen, Omejadi su pobjegli iz Medine i grad je ostao pod kontrolom provincijskih pobunjenika i lokalnih saveznika. Egipćani, ansariti i istaknuti muhadžiri, politički najmoćnije grupe među navedenima, poveli su raspravu o izboru novog kalifa. Prema al-Tabariju, još prije Osmanove smrti basranska opozicijska grupa favorizirala je Talhu, odnosno kufanska grupa Zubajra, no kasnije su se obje okrenule Aliju. Kao vjerojatan razlog za tu podršku navodi se njegov otpor nasilju u rješavanju sporova. Uz grupe iz Basre i Kufe, Ali je također uživao potporu i kod većine ansarita. Madelung tvrdi da je nakon atentata jedini ozbiljni protukandidat Aliju bio Talha, miljenik dijela Egipćana, njihov svjetnik i čuvar ključeva riznice. Ipak, pristaše Alija ostvarile su premoć prilikom izbora, a ključnu ulogu u osiguravanju njegove pobjede odigrao je kufanski vođa Malik al-Aštar.
Primarni izvori generalno su složni da se izbor Alija za kalifa odigrao 17. juna 656. godine (18. zul-hidžeta 35. AH) ili dan kasnije, međutim, kontradiktorni su oko vezanih potankosti i njegovog prihvaćanja položaja. Ali i njegov sin Muhamed ibn al-Hanafija bili su u džamiji kada su čuli vijest o smrti Osmana. Brzo su napustili džamiju i krenuli prema kući, gdje su ga dočekali brojni ashabi i tražili da mu se da prisega na vjernost. Ali se u početku suprotstavio, ali je kasnije rekao da se u svakom slučaju prisega treba dati javno u džamiji. Sljedećeg subotnjeg jutra, Ali se s pristašama zaputio u džamiju i na putu je sreo pristalice Talhe. Ali se potom zaputio na bazar, praćen svojim pristašama koji su ga ponovo nagovarali da prihvati kandidaturu. Konačno, posjetio je kuću Amra ibn Mihsana al-Ansarija i tamo je počeo primati prve prisege, a prema kufanskim predajama prva je došla od Malika al-Aštara. Ali je prema svemu sudeći lično odbijao izvršiti pritisak na druge da mu daju prisegu na vjernost. Među one koji su to otvoreno odbijali učiniti spadaju Abdulah ibn Omar, Sad ibn Abi Vakas, Mugira ibn Šuba, Muhamed ibn Maslamah i Usama ibn Zejd.
Glede prisege na vjernost dvojice protukandidata, Talhe i Zubajra, predaje nude različite scenarije. Prema jednima, usprkos početnom oklijevanju prisegli su dobrovoljno i privatno u vrtu i kasnije u džamiji, dok su prema drugima to učinili pod napetom atmosferom, prijetnjom ili čak fizičkom prisilom. Na temelju ovih kontradikcija, određeni historičari navode da se izbor Alija za novog kalifa odigrao u atmosferi punoj tenzija i straha. Takvo gledište zastupao je L. Caetani i tvrdio da izbor ukazuje na to da nije postojao prethodni sporazum između vodećih ashaba koji je predviđao navedeni razvoj događaja. G. Levi Della Vida vjeruje da je Alijev izbor za kalifa bio uspješan ne zbog prestiža kojeg su on i njegova porodica uživali u društvu ili zbog bliskosti Muhamedu, nego više zbog potpore ansarita koji su povratili utjecaj u Medini dok su Omejadi istovremeno bili u bijegu i rasulu. Prema W. Madelungu, Alijeva vlast nosi političke karakteristike kontrakalifata jer joj je gledano iz perspektive tri prethodna kalifa nedostajalo legitimiteta. Naime, Ali nije bio izabran šurom sastavljenom od istaknutih ranih ashaba, što je Omar postavio kao uslov za validno nasljedstvo, niti je imao potporu većine Kurejša koji su sukladno Abu Bakrovom ustavu bili priznati kao vladajuća klasa s isključivim pravom odlučivanja o kalifatu. Zbog ovih razloga, novoformirana Alijeva vlast našla se na udaru kako od strane starih ashaba koji nisu ostvarili svoja nadanja, tako i od omejadskog guvernera Muavije koji je jedini među namjesnicima zadržao kontrolu nad svojom pokrajinom Sirijom.
Početak kalifata
Alijev kalifat suočavao se s kaosom još od prvih dana. Prilikom njegovog preuzimanja vlasti, granice kalifata protezale su se od Egipta na zapadu do Iranske visoravni na istoku, a u većini pokrajina uključujući i Hidžaz prevladavale su tenzije. Jedan od prvih Alijevih političkih poteza bila je sistematska smjena gotovo svih guvernera koje je ranije postavio Osman odnosno imenovanje novih lojalnih namjesnika, usprkos prigovorima da ne brza i bude oprezan koje su mu uputili Mugira ibn Šuba i Abdulah ibn Abas. Ali je kategorički odbacio njihove savjete, argumentirajući da zadržavanje Osmanovih guvernera jest nesumljivo bolje u kratkoročnom smislu, ali da je njegov interes povratak reda i da se osjeća dužnim djelovati u skladu s onim što vjeruje da je ispravno, bez obzira na to da smjene mogu izazvati i oružane sukobe. Motive i karakter ove odluke historičari tumače različito, jedni tako tvrde da je smjenama išao udovoljiti svojim političkim saveznicima, a drugi da je ignorirao oportuniste i među svojim bliskim pristašama. Također, jednima je potez odraz nepromišljenosti i političke naivnosti (za što ga je ranije prozivao Omar), a drugima pridržavanja vlastitih principa, religijskih uvjerenja i nespremnosti na kompromise zbog političke probitačnosti. Jedini guverner koji je naposljetku ostao pošteđen smjene bio je Abu Musa al-Ašari, izabran od strane kufanskih pobunjenika. Poziciju de facto nije izgubio ni Muavija, sirijski namjesnik i rođak prethodnog kalifa koji nije prisegnuo na vjernost Aliju nego se ubrzo pobunio s izgovorom da želi osvetiti Osmanovu smrt.
Na privrednom planu, Ali se usprotivio da kalif kontrolira prihode iz pokrajina i ukinuo je privilegije zasnovane na plemenskom statusu i stažu u islamu, te ravnomjerno raspodijelio ratni plijen i državni budžet svim muslimanima i obećao im da će to činiti do kraja svoje vladavine. Ali se oštro suprotstavljao nepotizmu, što je između ostalog jedan od razloga masivne smjene Osmanovih guvernera, zbog čega je svom bratu Akilu ibn Abi Talibu odbio udijeliti novac iz riznice (bajt al-mal). Usto, ukorio je rođaka Abdulaha ibn Abasa zbog prevelikog trošenja i naredio mu da vrati novac građanima, inzistirajući da mu ne pripada ništa više od bilo kojeg drugog muslimana. Alijeva politika odbijanja financijskih koncesija plemstvu i plemenskim vođama otvorila je vrata podmićivanju istih od strane Muavije. Ali je na početku vladavine bio ugrožen činjenicom da je tokom izbora primio podršku od pobunjenika koji su učestvovali u atentatu na Osmana, što će njegovim neprijateljima omogućiti da ga optuže za spletkarenje s njima u zločinu ili za njihovo neprocesuiranje, iako se sam uzaludno nastojao ograditi od ekstremista. Nakon preuzimanja kalifata, mnogi pripadnici plemena Kurejša su se okrenuli protiv njega jer je zastupao prava Banu Hašima, kurejškog klana kojem je pripadao Muhamed. Niz nezadovoljnika nastao je i navedenom čistkom službenika koje je ranije postavio Osman.
Bitka kamile
mini|desno|400px|Teritorijalno rasprostiranje [[Rašidunski Kalifat|Rašidunskog Kalifata u vrijeme Prve fitne: {{legend|#00ff00|Područja pod kontrolom Alija i centralne vlasti}} {{legend|#ef1000|Područja pod kontrolom Muavije}} {{legend|#5200FA|Područja pod kontrolom Amra ibn al-Asa}}]] Aiša, Muhamedova udovica koja je podržavala protivnike Osmana tokom zasjedanja vijeća i favorizirala Talhu kao novog kalifa, vraćajući se u Medinu nakon obavljenog vansezonskog hodočašća (umre) čula je vijest o atentatu na Osmana i Alijevom preuzimanju kalifata. Ne otkrivajući svoje prave namjere, odmah se vratila natrag u Meku i aktivno se angažirala u propagandi protiv Alija, a četiri mjeseca kasnije priključili su joj se Talha i Zubajr. U međuvremenu, u Meku su se sklonili i pripadnici Omejada koji su bili uvjereni da zbog rodbinskih veza s Osmanom njihova dinastija polaže pravo na kalifat. Iako su bili na istoj strani opozicije ujedinjene protiv Alija, njihovi ciljevi su se razlikovali u odnosu na one Talhe i Zubajra. Konačno, opoziciji u Meki pridružili su se još i svrgnuti namjesnici Basre i Jemena koji su sa sobom donijeli novac prisvojen iz javne riznice.
Historičari su ponudili nekoliko objašnjenja o motivu pobune protiv Alija. Talha i Zubajr, razočarani neostvarenjem svojih političkih ambicija, dodatno su se rasrdili na Alija zbog njegovog odbijanja da im povjeri upravu nad Basrom i Kufom. Kada je dvojac čuo da se njihove pristalice okupljaju u Meki, zatražili su od Alija dozvolu da napuste Medinu zbog obavljanja umre. Ubrzo kasnije, raskinuli su prisege na vjernost, prebacili mu odgovornost za atentat na Osmana i počeli javno tražiti da kazni počinitelje. L. Veccia Vaglieri piše da su Talha, Zubajr i Aiša prilikom podizanja pobune zahtijevali da se pravni propisi (hudud) moraju primjenjivati za sve jednako i da je nužno provođenje reformi (islah), međutim, pošto je trojac bio djelomično odgovoran za Osmanovu sudbinu, pozivanja na osvetu ili reforme predstavljaju samo puke izgovore. Prema Veccia Vaglieri, istinski motivi pobune leže najviše u društvenim i ekonomskim faktorima, kao i u strahu od potencijalnog utjecaja ekstremista na Alija. Historičari kao dodatne motive navode još Aišin lični animozitet prema Aliju, njegovu popustljivost prema disidentima, te nezadovoljstvo kurejške aristokracije koja se nadala obnovi starog kalifata izgrađenog na principima Abu Bakra i Omara.
Nakon što Talha i Zubajr nisu uspjeli okupiti pristalice u arabijskom Hidžazu, potražili su utočište u mezopotamskoj Basri, u nadi da će tamo pronaći trupe i resurse neophodne za mobilizaciju iračkih pristalica. Broj pobunjenika pri odlasku iz Meke iznosio je između 600 i 900, ali putem su im se priključili i drugi pa je skočio na 3000. Ali se zajedno s vojskom dao u potjeru za njima čim je postao obaviješten o situaciji, međutim, nije ih uspijevao presresti. Gušenje ove pobune za Alija je predstavljao geostrateški prioritet s obzirom da je Sirija bila pod kontrolom Muavije, Egiptom je vladala anarhija, a padom Iraka bile bi presječene veze sa svim istočnim pokrajinama na Iranskoj visoravni. Kada je pobunjenička ekspedicija stigla u Basru, započeli su pregovore s lokalnim vođama i počeli poticati građane da se pridruže pobuni. Uslijedila je polarizacija stanovništva jer jedan dio ih je prihvatio, dok ih je drugi nazivao lažovima i svrstao se na stranu guvernera Osmana ibn Hunaifa koji je zauzeo neutralan stav i odlučio pričekati Alija da dođe u grad. Između dvije frakcije došlo je i do sukoba, ali eskalacija je privremeno izbjegnuta primirjem i dogovorom da sačekaju dolazak Alija, što nije išlo na ruku pobunjenicima. Stoga, pod okriljem noći njihove snage su napale guvernera tokom molitve, pretukle ga i počupali mu kosu i bradu, te zauzeli vladarski dvor i riznicu. Ovime je Basra bila u potpunosti zauzeta od strane pobunjenika, a ubrzo je došlo do masakra u kojem je stradalo oko 600 ljudi. mini|lijevo|225px|Ali i [[Aiša tokom bitke kamile (safavidska Ravdat al-Safa, 1570-e)]] U isto vrijeme kada su pobunjenici zauzimali Basru, Ali je odlučio ojačati vojsku i poslao svoje trupe u Kufu. Tamo se isprva suočio s problemima jer je Abu Musa al-Ašari, guverner koji mu je nakon izbora za kalifa dao prisegu, sada odlučio ostati neutralan u građanskom ratu i usprkos pritiscima držao se svoje odluke. Al-Ašarija su naposljetku iz Kufe izbacili građani koji su podržavali Alija, a sam on ga je zbog indiferentnosti razriješio dužnosti uz najoštrije opaske. Uz dosta napora, Alijevi izaslanici Malik al-Aštar, Abdulah ibn Abas, Hasan ibn Ali i Amar ibn Jasir uspjeli su mobilizirati između šest i dvanaest hiljada Kufljana u Alijevu vojsku. Tokom njihovog marša Arabijskom pustinjom, došlo je do Hasanovih prigovora Aliju da je trud preopasan i da je možda bolje privremeno odgađanje sukoba, što je Ali odbio s objašnjenjem da nema drugog izbora nego boriti se protiv neprijatelja ukoliko se želi držati Muhamedove poruke.
Alijeva vojska je početkom decembra 656. stigla na periferiju Basre i njegovi zapovjednici odmah su se upustili u pregovore s Talhom, Zubajrom i Aišom. Iako je većina prisutnih bila uvjerena da će mirovni sporazum biti postignut, između dvije vojske ipak je iznenada izbio oružani sukob. Primarni izvori navode različite razvoje događaja koji su prethodili izbijanju bitke. Prema al-Masudiju, Ali je naredio svojim vojnicima da ne započinju sukob, no nakon što je vidio da su neki njegovi sljedbenici ubijeni, osjećao se dužnim uzvratiti protivniku. Prema jednoj verziji ove predaje, Ali je poslao svog čovjeka između linija da podigne Kuran i zatraži rješavanje spora na temelju svete knjige, ali je dotični ubijen strijelama. S druge strane, al-Tabari piše da je Ali prilikom pregovora obznanio da neće pružiti zaštitu umiješanima u atentat na kalifa Osmana i da su oni, shvaćajući da su u bezizlaznoj situaciji, svojevoljno isprovocirali početak bitke. W. Madelung pak tvrdi da prostora za postizanje dogovora zapravo nije ni bilo jer su obje strane inzistirale na pravu na kalifat i optuživale drugu za Osmanovu smrt.
Borbe su trajale od jutra do sumraka i konačnu pobjedu odnijele su Alijeve snage. Ishod je odlučen gubitkom oba pobunjenička zapovjednika. Zubajr je tokom bitke dezertirao s bojnog polja zbog Alijevog upozorenja na Muhamedove riječi, straha od Amara ibn Jasira, pokušaja da pređe na Muavijinu stranu ili nekog drugog razloga. Dok se povlačio u pravcu Hidžaza, presreli su ga pripadnici Banu Tamima i usmrtili ga zbog sijanja razdora među muslimanima. Talha je pak tokom bitke pogođen strijelom, prema tradicionalnim izvorima najvjerojatnije od strane Marvana, nakon čega je iskrvario i umro. Ukupan broj poginulih u primarnim izvorima kotira između 6000 i 30.000, međutim, suvremeni historičari potonje opisuju značajnim preuveličavanjem s obzirom na to da je Alijeva vojska, dakle brojnija strana, raspolagala s najviše 15.000 ljudi. Također, navodi se da je u ranoj historiografiji prenaglašeno i dezerterstvo, izdaja i poniženje, ali da svejedno dobro ilustriraju pobunjeničku neorganiziranost i Alijevu laku pobjedu.
Špijunska veza
Špijunska veza je jugoslavenski televizijski film snimljen u produkciji RTV Zagreb i režiji Branka Ivande te prikazan početkom 1980. godine. Scenario je napisao Đorđe Ličina, a radnja prikazuje kako u tadašnju Jugoslaviju pod lažnim identitetom ulazi odbjegli kriminalac (čiji lik tumači Zlatko Vitez) koji, nakon što ga slučajno prepoznaju u vlaku, pokušava pobjeći te bude uhvaćen i teško ranjen u okršaju sa milicijom. Protagonist, koga također glumi Zlatko Vitez, je njegov brat-blizanac koga Služba državne sigurnosti angažira da preuzme njegov identitet i infiltrira se u grupu stranih agenata od kojih je ranjeni brat trebao preuzeti podatke o jugoslavenskoj protuzračnoj obrani. Špijunska veza je predstavljala jedno od rijetkih ostvarenja špijunskog žanra u tadašnjoj Jugoslaviji, a također se odlikovala i izuzetnim realizmom, prije svega u kvazidokumnetranim scenama koje demonstriraju aktivnosti tadašnjih slovenskih milicijskih specijalaca. Film je bio u velikoj mjeri inspiriran klasičnim trilerom Treći čovjek kome su autori odali eksplicitnu posvetu na odjavnoj špici.
Ali
Bitka kamile
Sukob je u islamskoj historiografiji ostao upamćen kao bitka kamile jer je Aiša na centru bojnog polja jahala na kamili. Ona tokom borbi nije ranjena, ali oko nje odvijale su se najžešće borbe i oklop joj je na kraju navodno sličio na ježa. Alijevi vojnici podsjekli su potkoljenicu kamile i ona se zajedno s Aišom spustila na tlo, čime je bitka i simbolički okončana. Uslijedio je kratki razgovor Alija i Aiše, on joj je prigovorio da narušava muslimansko jedinstvo, a ona mu je odgovorila isprikom. Aiša je naposljetku uhapšena, no Ali je prema njoj iskazao poštovanje i poslao u Medinu s pratnjom po njenom izboru. Također, Ali je poštedio i sve pobunjenike s izuzetkom Amra ibn Jasriba, pripadnika basranskog Banu Dabaha koji se hvalisao ubojstvom trojice Alijevih prijatelja nazivajući ih sljedbenicima Alijeve religije, što je Ali protumačio kao vrijeđanje islama. Među pošteđenim pobunjenicima bilo je i onih koji su mu odbili dati prisegu, poput Marvana, koji je bio slobodan otići i priključiti se Muaviji u Siriji. Svojim vojnicima Ali je zabranio da uzimaju žene, djecu i imovinu poraženih kao ratni plijen, osim onog što su pronašli na bojnom polju (oružje i životinje). Ovo pravilo postalo je dijelom islamskog ratnog prava vezanog za odnos prema pobunjenicima. Naredba je prihvaćena od strane većine vojske, ali je također izazvala prigovore kod radikalne manjine i kasnije će postati argument haridžitima protiv Alija.
Špijunska veza
Uloge
Ostale uloge ▼
Ali
Od Basre do bitke kod Sifina
Nakon što je vratio kontrolu nad Basrom u kojoj su mu građani prisegli na vjernost, Ali je novac iz javne riznice (bajt al-mal) ravnomjerno podijelio svojim pristalicama, što ukazuje na to da je bio jednako zadovoljan starim muslimanima koji su služili islamu od prvih dana i onim novijim koji su učestvovali u recentnim vojnim pohodima. Održao je govor stanovništvu grada i kritizirao one koji su ustali protiv njega, ali im je javno oprostio i upozorio ih da ne izazivaju razdor. Na položaj guvernera Basre postavio je Abdulaha ibn Abasa odnosno Zijada ibn Abiha za njegovog zamjenika, što je rezultiralo prigovorima od strane al-Aštara jer su još dva Abasova sina obnašala dužnost guvernera, jedan u Meki i drugi u Jemenu. Ali je potom otišao u Kufu da prikupi potporu protiv Muavije, a prilikom boravka u tom gradu odbijao je spavati na dvoru guvernera nazivajući ga dvorcem korupcije (kasr al-habal) i stoga je odsjeo u kući svog nećaka. Kao ranije u Basri, Kufljanima je također održao javni govor i kritizirao one koji su odbili priključiti se vojsci. Ubrzo je okupio široku koaliciju i dvije nove grupe simpatizera – prva su bili karije (kuranski recitatori) koji su u njemu vidjeli posljednju nadu za povratak utjecaja, a druga tradicionalno plemensko vodstvo koje je privučeno njegovom ravnomjernom raspodjelom plijena. Članovi ove šarolike koalicije, privučeni Alijevim ugledom, između ostalih bili su i Amar ibn Jasir (muhadžir), Kais ibn Sad (ansarit), Malik al-Aštar (karijska grupa), al-Ašas ibn Kais (bivši vojskovođa u ratovima ride i plemenski vođa), itd.
Bitka kod Sifina
mini|desno|225px|[[Bitka kod Sifina|Bitka kod Sifina (Safarnama, 17. vijek)]] Okončavši sukob s mekanskim Kurejšima i osiguravši potpunu kontrolu nad Irakom, Ali je pozornost preusmjerio na Siriju kojom je upravljao nelojalni Muavija. Tokom prvih sedam mjeseci vladavine kalifatom, nisu ostvareni nikakvi kontakti sa sirijskim guvernerom i potom se Ali upustio u dugo dopisivanje opetovano tražeći da prizna njegovu vlast, no pregovori nisu urodili plodom. Muavija se prilikom odbijanja prisege poslužio s dvije izlike – prva je bila negiranje legitimiteta izbora Alija za kalifa s obrazloženjem da njegovi izaslanici nisu sudjelovali u biranju, a druga prozivanje Alija za sudjelovanje u atentatu na njegovog rođaka Osmana uz zahtjeve da mu se izruče svi odgovorni. Kod potonjeg slučaja, Muavija se pozvao na kuranski ajet 17:33 koji zabranjuje ubijanje nedužnih i dozvoljava rodbinsku osvetu za nepravednu smrt, te je na temelju toga tvrdio da ima sveto pravo tražiti pravdu za Osmana i da sve dok do toga ne dođe neće priznati Alijevu vlast.
Ali je odbacio sve Muavijine razloge i argumente, ističući da su ga za kalifa izabrali isti ljudi koji su ranije prisegnuli Abu Bakru, Omaru i Osmanu, stoga je izbor bio pravedan i obavezujuć za sve, uključujući i one neprisutne. Dodao je da je pravo na odabir (šuru) pripadalo muhadžirima i ansaritima, usuglašenima oko njegovog postavljanja, čime je između ostalog obnovljena Muhamedova praksa jednakog tretmana tih dviju grupa. U istom pismu upozorio je Muaviju na sudbinu dvojice odmetnutih, konkretno Talhe i Zubajra, pozivajući ga da mu izrazi odanost jer će u protivnom doći do sukoba. Glede Osmanove smrti, Ali je negirao svaku umiješanost i istaknuo da je ubijen jer je narod bio ogorčen njegovim proizvoljnim postupcima, zbog čega se na njih ne može primijeniti recipročna kazna (lex talionis).
Dokaz o Muavijinim istinskim namjerama je njegova posljednja ponuda tokom pisanih pregovora, u kojoj navodi da će prisegnuti Aliju ukoliko mu zauzvrat prizna doživotnu kontrolu nad Sirijom i Egiptom, odnosno njihovim prihodima. Svoje pismo Aliju poslao je posredstvom Džarira ibn Abdulaha u strogoj tajnosti, strahujući da javnost ne otkrije da su pozivi za osvećivanjem Osmana samo krinka. Ipak, Muavija se još od Alijeve pobjede u Basri pripremao na okršaj jer je bio svjestan Alijeve odlučnosti da ga liši pozicije guvernera Sirije, pokrajine koju je naslijedio od brata Jazida i smatrao je sufjanskom porodičnom svojinom. U gotovo dvije dekade vladavine, profilirao se u despota istočnorimskog tipa i služio se raznim nedozvoljenim metodama da očuva vlast. Glavnu brigu predstavljala mu je mogućnost da bude napadnut iz dva pravca, Iraka i Egipta, zbog čega je dogovorio savez s iskusnim Amrom ibn al-Asom obećavši mu vlast nad Egiptom. Također, poboljšao je odnose s istočnorimskim carem Konstansom II, poslavši mu darove i danak.
Konačan rasplet uoči sukoba otpočeo je Alijevim odbijanjem Muavijine posljednje ponude za autonomijom nad Sirijom i Egiptom odnosno kontrolom prihoda, ističući da se sve pokrajine kalifata moraju podjednako suočiti s problemima cjelokupne muslimanske zajednice. Također, odbio je i prijedlog Mugire ibn Šube da Muaviji dopusti namjesništvo nad Sirijom, te mu je poslao posljednje pismo tražeći da smjesta odluči želi li mir ili rat. Muavija je potom krenuo s mobilizacijom i ratnom propagandom, oslanjajući se na lokalni patriotizam i uvjeravajući Sirijce u njihovu moralnu superiornost nad drugim muslimanima, čak i nad ranim ashabima. Istovremeno, Ali je sazvao islamsko vijeće u kojem je dobio podršku za rat od muhadžira i ansarita. Snažnu potporu uživao je također kod religijske klase, karija i jemenskih plemena, dok je najveće protivljenje sukobu zabilježeno u Kufi.
Kuran na kopljima i primirje
mini|lijevo|225px|[[Bitka kod Sifina|Bitka kod Sifina (Balamijeva Tarihnama, 14. vijek)]] Ali i njegove trupe napustile su Kufu krajem maja 657. (zul-hidžeta 36. AH) i zaputile se prema Siriji, a s Muavijinim snagama susreli su se kod Sifina, lokaliteta uz obalu Eufrata u blizini grada Rake. Obje strane brojale su više desetina hiljada vojnika i do prvih njihovih okršaja došlo je već početkom juna, no borbe niskog intenziteta su obustavljene tokom cijelog mjeseca muharema (od 19. juna do 18. jula) s ciljem pokušaja pregovaranja mirovnog sporazuma i straha da ne dođe do međusobnog uništenja. Pregovori ipak nisu urodili plodom i nakon isteka primirja uslijedio je niz dvoboja nalik turniru, u trajanju od jedne sedmice. Omarov sin Ubajdulah prilikom njih izazvao je Alijevog sina Muhameda ibn al-Hanafiju, što je Ali odbio i sam mu ponudio dvoboj, ali Ubajdulah se povukao.
Suočeni s vojnim neuspjehom i svjesni neslaganja unutar Alijeve vojske, Amr ibn al-As je predložio Muaviji da njihove trupe podignu Kurane na vrhove koplja s ciljem izazivanja pomutnje i razdora u neprijateljskim redovima. Muavija je uvažio prijedlog i sljedećeg jutra su njegovi vojnici istupili pred protivnika noseći mushafe tj. pergamente ispisane kuranskim ajetima, pozivajući suprotnu stranu da riješe spor na temelju načela islamske svete knjige. U ovom slučaju Muavija je zauzeo dijametralno suprotan stav od onog za vrijeme ranijih pregovora kada je odbacio Alijev prijedlog da se dogovore slijedeći Kuran i sunu, poručivši mu da će spor rješavati isključivo mačem i kopljem. Ali je sada inzistirao na nastavku ratovanja, upozoravajući svoje vojnike da Muavija nije čovjek od vjere, odnosno da se radi o obmani i prevari. Ipak, sukladno Amrovim i Muavijinim željama, potez je postigao željeni učinak i u redovima Alijeve vojske došlo je do raspada jedinstva. Ponuda je svakako najprimamljivije zvučala karijama, duboko uvjerenima da se bore za kuranska učenja i da će svaki dogovor na osnovi istih završiti u njihovu korist. Dvojica među njima, Misar ibn Fadaki iz Banu Tamima i Zejd ibn Husein iz Banu Taja (kasnije istaknuti haridžiti), čak su zaprijetili Aliju da će biti izručen neprijateljskim trupama ili će doživjeti sudbinu Osmana ukoliko ne prihvati prijedlog. Isto je inzistirao i al-Ašas ibn Kais, najmoćniji plemenski vođa Kufljana, upozorivši Alija da će u protivnom doći do masovnog dezerterstva u njegovoj jedinici. Važan faktor bio je i iscrpljenost vojske s obzirom da je u borbama poginulo između 70.000 i 100.000 ljudi. Pod pritiskom svojih trupa, Ali je naposljetku bio prisiljen uvažiti zahtjev neprijatelja. mini|desno|225px|[[Kadžarska Monarhija|Kadžarski umjetnički prikaz Alija (19. vijek)]] Nakon što su borbe obustavljene, Ali je poslao al-Ašasa u protivnički kamp na pregovore da ispita koje su Muavijine konkretne namjere. Muavija je predložio da obje strane izaberu neutralnog arbitra (hakam) i da dvojica postignu dogovor temeljen na Kuranu, te da njihova odluka bude obavezujuća za obojicu vladara. Al-Ašas je prihvatio prijedlog bez dodatnih pitanja, a s istim se odmah složila i većina Alijeve vojske. Istovremeno, u kratkoj pismenoj razmjeni Muavija je još jednom zatražio da mu se prizna kontrola nad Sirijom, što je Ali ponovo odbio. Muavija je za svog predstavnika izabrao Amra ibn al-Asa, dok je pitanje imenovanja pregovarača na drugoj strani prouzročilo novi razdor i to na regionalnom nivou. Ali je za arbitra predlagao Abdulaha ibn Abasa ili Malika al-Aštara, no takva se ideja nije svidjela al-Ašasu, karijama i Iračanima koji su inzistirali da mjesto preuzme Kufljanin Abu Musa al-Ašari. Alijevi bliski suradnici upozoravali su ga da je dotični neodlučan, površan i nepouzdan, međutim, na koncu je popustio i imenovao Abu Musu za arbitra.
Sporazum o arbitraži je u konačnici potpisan u Sifinu 2. augusta 657. (15. safera 37. AH) i preduslov za njegovo sklapanje bio je da Ali privremeno suspendira titulu Zapovjednika vjernika. Naime, Muavija je tvrdio da je ona sporna i da uopće ne bi ratovao protiv njega da ga priznaje za kalifa. Glavne odredbe sporazuma bile su da se nadolazeća arbitraža zasniva isključivo na Kuranu i da su pregovarači dužni konzultirati tekst od prve do posljednje sure, a ukoliko se tamo ne pronađu odgovarajuće smjernice onda će se koristiti one iz sune i tradicije koje obje strane drže vjerodostojnom. Predmet arbitraže nije bio posebno specificiran, ali se dogovorilo oko načela dobrobiti muslimanske zajednice odnosno sprečavanja daljnjeg razdora i rata. Usuglašeno je da će se dvojica arbitara, zajedno s pratnjom svjedoka samo po njihovom ličnom odabiru, sastati negdje između Kufe i Damaska u roku od sedam mjeseci (do ramazana).