Pterodactylus
Historija
Francuzi ipak nisu zaplijenili taj primjerak. Umjesto toga je 1802. godine, nakon smrti Charlesa Theodorea, donesen u Minhen gdje je baron Johann Paul Carl von Moll pribavio opće izuzeće oduzimanja za bavarske kolekcije. Cuvier je zamolio Von Molla da izuči taj fosil, ali ga Von Moll nije mogao naći. Cuvier je 1809. objavio malo duži opis u kojem je toj životinji dao naziv i opovrgnuo hipotezu Johanna Friedricha Blumenbacha da je ona bila obalna ptica. left|thumb|Von Soemmerringova neispravna restauracija P. brevirostris Protivno Mollovom izvještaju, fosil nije nestao; izučavao ga je Samuel Thomas von Sömmerring, koji je 27. decembra 1810. održao javno predavanje o njemu. U januaru 1811. godine, Von Sömmerring je napisao pismo Cuvieru žaleći činjenicu da je tek nedavno obaviješten o Cuvierovoj molbi za informacije. Njegovo predavanje objavljeno je 1812. i u njemu je Von Sömmerring nazvao tu vrstu Ornithocephalus antiquus. Opisao ga je kao sisara, šišmiša, formu između sisara i ptica, odnosno ne kao osrednjeg u porijeklu već u "afinitetu" ili arhetipu. Cuvier se nije složio i te iste godine je u svom djelu Ossemens fossiles pružio detaljan opis u kojem je ponovo iznio da je ta životinja bila gmaz. Drugi primjerak Pterodactylusa otkriven je tek 1817. godine, ponovo u Solnhofenu. Taj sićušni primjerak Von Soemmerring je iste te godine opisao kao Ornithocephalus brevirostris (zbog kratke njuške, za što se danas zna da je odlika mladunaca) i pružio je restauraciju skeleta, koja je bila prva ikada objavljena restauracija pterosaura. Ona je bila vrlo neispravna, zato što je Von Soemmerring duge kosti zapešća zamijenio za kosti podlaktice, podlakticu za ramenu kost, ramenu kost za prsnu kost, te prsnu kost za lopaticu. Von Soemmerring nije promijenio mišljenje da su te životinje bile šišmiši i taj "model šišmiša" ostao je utjecajan dugo nakon konsenzusa iz 1860. da su pterosauri bili gmazovi. Standardne pretpostavke bile su da su pterosauri bili četveronošci, nespretni na tlu, imali krzno, bili toplokrvni i imali krilnu membranu koja se protezala do članka. Moderna istraživanja su neke od tih elemenata potvrdila, druge oborila, a o nekima se još uvijek raspravlja. thumb|P. antiquus, AMNH 1942, primjerak koji pokazuje tragove mišića Otkriće jednog primjerka iz 1998. pridruženog vrsti P. kochi bacilo je svjetlost na izgled Pterodactylusa, budući da su se na njemu očuvali jedinstveni otisci mekog tkiva, koji nisu nađeni na prethodnim skeletima, uključujući duga, čekinjasta piknovlakna (pokrivač sličan krznu koji je otkriven samo kod pterosaura) na vratu, tragove uropatagija (membrane između nogu i repa) koji se protezao i između nožnih prstiju, kao i grlenu vreću kao kod pelikana. Još jedan primjerak, koji je proučen pomoću UV svjetlosti, otkrio je još više informacija o anatomiji mekih dijelova tijela kod Pterodactylusa. Taj primjerak (JME SOS 4784) pokazao je da je Pterodactylus, kao i mnogi drugi pterosauri, na lubanji imao izbrazdanu krestu od mekog tkiva. Otisci mekog tkiva također su pokazali neobično duge, oštre i zakrivljene keratinske "korice" na kandžama. I taj je primjerak na leđima i vratu bio pokriven piknovlaknima. Na vrhu čeljusti, između gornjih i donjih prednjih zuba, očuvani su ostaci malenog, kukastog kljuna.