Tomo_Jančiković
Bilješke
"(...) Nije baš zazirao ni od komunista, iako je smatrao da on još nije za nas, ali je mnoge komuniste branio u raznim sudskim procesima i intervenirao na policiji za njih. (...)" (Šime Balen, Iz ratnih zapisa i zapamćenja, u rukopisu, str. 56.-57., Lj. Boban, 1996., str. 26.-27.) Tekst elaborata objavljen je u knjizi Fikrete Jelić-Butić Hrvatska seljačka stranka, Zagreb, 1983., str. 327.-337. i u knjizi Ljube Bobana Dr. Tomo Jančiković: HSS između zapadnih saveznika i jugoslavenskih komunista, Školska knjiga, Zagreb, 1996., str. 76.-89. ''"(…) osoba koju Jančiković spominje kao Oklobdžiju bio je Vojmir Mudradžija, bankovni činovnik iz Zagreba (vjerojatno ranije radio u Prvoj hrvatskoj štedionici, odveden u logor i tu stradao), koji je nastupao u ime viših partijskih foruma. Jančiković i Mudradžija razgovarali su nekoliko puta, a ponekad je bio prisutan i prof. Hrabak. Razgovaralo se ostavovima KP u nacionalnom pitanju, o odnosu nacionalnog i socijalnog programa, o gledištima, HSS-a, pravu naroda na samoopredjeljenje, o problemima suradnje HSS-a i NOP-a. Spomenuti sporazum o suradnji, koji je bio potpisan, bio je zamišljen kao početak šire suradnje HSS-a i NOP-a. Teško je određenije reći kako je taj sporazum bio provaljen. Inače, Jančiković je, osim s prof. Hrabakom (…) održavao veze s Markom Marojicom (koji se predstavljao i kao pristaša HSS-a), Mariom Golušićem i Martinom Klarićem koji su bili članovi Gradskoga komiteta KP u Dubrovniku. (…) " (Lj. Boban, 1996., fusnota 14, str. 95.) Bili su to, posada brodice "Antun" (zapovjednik, kap. duge pl. Lujo Kalčić iz Dubrovnika, kormilar Marko Padovan i mornar Ljubo Padovan, braća, obojica iz Vela Luke) te putnici: Artur Gabi Ratarić, u Dubrovniku upravitelj podružnice Zajednice za stoku (bivši nogometaš i referent Građanskog Feldbauer) s djecom (Željko Ratarić i Vera Ratarić) iz Zagreba, inž. Nikola Dobrović sa suprugom Ivankom iz Dubrovnika, Vlaho Begović iz Trpnja, Aleksandar (Saša) Bilić (prije Drugoga svjetskog rata dopisnik Reutersa'' iz Beograda) i Tomo Jančiković.     Dr. Šubašić i dr. Šutej podnijeli su ostavke 8. listopada 1945. godine ali stavili su datum od 6. listopada 1945. godine. Pismo je pisano pisaćim strojem a datum je dodan rukopisom iz čega se daje zaključiti kako je stajalo u pripremi jedno vrijeme. Nakon propale urote Lorković-Vokić uslijedila su uhićenja svih umiješanih ustaških dužnosnika, domobranskih časnika i istaknutih prvaka HSS-a. Bojeći se uhićenja inž. August Košutić prebjegao je zajedno sa svojim šurjakom Brankom Radićem k partizanima. Iz Zagreba krenuli su 5. rujna 1944. godine i na područje pod partizanskom kontrolom stigli su nakon dva dana. Inž. August Košutić bio je interniran i zatvoren od 1. listopada 1944. do 5. rujna 1946. godine kada je, bez sudskoga postupka, pušten. Štefanac, Rastić i Rovišnjak završili su studij prije suđenja. "Studenti Leonid Bljajić, Veljko Đuriš (u dokumentima pišu to prezime na tri načina: Đuriš, Djuriš i Gjuriš), Josip Furač, Mladen Juričić, Zlatko Matijak, Petar Mihanović, Mirko Petravić, inž. Nikola Rastić i službenik Ignacije Rovišnjak bili su optuženi zbog navodnog formiranja ilegalne studentske organizacije. Uspjeli su, tvrdi se u optužnici, organizirati više od 30 studenata u Zagrebu i, uz pomoć Stjepana Krivošića i Mirka Petravića, u Sisku. Pokrenuli su i osnivanje Kluba braće Radića, koji im je trebao biti pokriće za ilegalni rad. Optužnica ih je teretila da su, u vrijeme Skupštine HRSS-a u rujnu 1945. godine, dijelili letke protiv HRSS-a i njegova predsjednika Franje Gažija te da su, u vrijeme izbora, agitirali za apstinenciju od njih. Isto su tako bili optuženi zbog suradnje za organizaciji sastanaka vodstva HSS-a u Esplanadi i Svećeničkom domu'' u Zagrebu te za pisanje predstavki u kojima su se uvjeti u poslijeratnim logorima izjednačavali s onima u NDH. U optužnici se posebno inzistiralo na "incidentu" na Sveučilištu u Zagrebu, prije svega na Filozofskom fakultetu. Naime, u vrijeme izbora studentskih stručnih klubova početkom 1946. godine izbila je masovna tučnjava među studentima, a okrivljeni su optuživani da su sudjelovali u provociranju incidenta. Međutim, u stvarnosti se radilo o tome da su službenoj isti Narodne studentske omladine suprotstavili svoju Nezavisnu listu. Komunisti su na to odgovorili obustavljanjem izbora na Medicinskom i Tehnološkom fakultetu, dok su na Filozofskome i Pravnom fakultetu, uvidjevši da gube izbore, fizički napali suparnike, od kojih su neki završili i u bolnici. O tome su Štefanac i Šutej sastavili izvješće, a Jančiković ga je predao američkome i britanskom konzulatu. Vatikanskom ga je nunciju, pak, predao dr. Ivan Andres. Ova je grupa studenata, pripadnika HSS-a bila još optužena i za terorizam, točnije za planirano masovno otrovanje stanovništva kemijsko-bakteriološkim sredstvima. (...)"''. Furač i Juričić osuđeni su na 4 godine i gubitak svih građanskih prava osim roditeljskoga za vrijeme od 2 godine, Mihanović i Bljajić na 3 godine i gubitak svih građanskih prava osim roditeljskoga za vrijeme od 1 godine, Petravić i Matijak na 2 godine i 6 mjeseci i gubitak svih građanskih prava osim roditeljskoga za vrijeme od 1 godine, Rovišnjak na 2 godine i gubitak svih građanskih prava osim roditeljskoga za vrijeme od 1 godine te Rastić i Đuriš na 1 godinu i 6 mjeseci i gubitak svih građanskih prava osim roditeljskoga za vrijeme od 1 godine. Svi s prisilnim radom.