cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Historija Australije
Nezavisna nacija
Kada je Australija postala nezavisna 1901. godine, ostala je dominion Britanskog carstva i zadržala blisku povezanost s bivšim vladarom. No, mnogi ljudi nisu bili odveć povezani sa starom "Majkom zemljom". Opasnost od japanske invazije tijekom II. svjetskog rata dovela je do zbližavanja s SAD-om koji je bio jedina snaga što je mogla obraniti Australiju.
Godine 1902. vlast je donijela Zakon o ograničavanju useljavanja radi ograničavanja doseljavanja Kineza. Prema tom zakonu doseljenici su morali govoriti europskim jezikom što je označilo početak politike bijele Australije koja je trajala sve do 1970-ih. Britanci, Grci i Talijani nahrupili su u Australiju 1950-ih i 1960-ih, no kasnije je pojačano doseljavanje iz Azije.
Moderna Australija
mini|250px|lijevo|Zgrada opere u Sydneyu Nakon II. svjetskog rata Australija je nastavila svoje vojno savezništvo sa SAD-om. Zemlja je slala svoje trupe da se bore s Amerikancima u Koreji tijekom 1950-ih i u Vijetnamu 1960-ih. Posljednjih godina te su veze oslabile i Australija se radi trgovine i investiranja sve više okreće Aziji, osobito Japanu. Danas je Australija važan trgovački partner većine moćnih istočnoazijskih ekonomija.
Zgrada opere u Sydneyu sa svojim izražajnim betonskim krovom postala je prepoznatljivim simbolom Australije u cijelom svijetu.
Godine 1992. premijer Paul Keating izjavio je kako želi da ova zemlja do 2000. godine postane republika na čijem čelu će umjesto Britanske monarhije biti Australija. Međutim, referendumom održanim 1999. taj je prijedlog odbačen.
mini|200px|Olimpijski plamen u Sydneyu Moderna Australija je višerasna država s brojnim kineskim i grčkim stanovništvom. Međutim, Aboridžini već dugo vode bitku da budu uključeni u društvo te da osiguraju svoje pravo na zemlju i građanske slobode.
Haron (mjesec)
Haronov prečnik je 1205 km. To je nešto više od polovine Plutonovog prečnika, što ga čini relativno najvećim satelitom (u odnosu na planetu) u Sunčevom sistemu. Ovakav odnos veličina Plutona i Harona neke naučnike navodi na ideju da je u pitanju dvojna planeta.
Albion
Albion se može odnositi na
Haron (mjesec)
Haron se nalazi 19.640 km od Plutonovog središta. Njegova revolucija oko Plutona traje 6,38725 dana, što je identično Plutonovoj rotaciji, zbog čega jedan drugom pokazuju uvek istu stranu. Rotiraju retrogradno, suprotno smeru revolucije oko Sunca. Površina Harona je 4.560.000 km² i prekrivena je vodenim ledom, za razliku od Plutona koji je prekriven azotnim ledom. Gustina mu je 1,71 g/cm3. Unutrašnjost Harona se sastoji od stena (63%) i leda (37%). Verovatno nema značajniju atmosferu. Centar gravitacije Plutona i Harona se nalazi izvan Plutona, ka Haronu, što je jedinstven slučaj u Sunčevom sistemu.
19. januara 2006. godine NASA je lansirala letelicu «Atlas 5» koja nosi sondu «Novi horizonti». Cilj misije je poseta poslednjoj neistraženoj planeti Sunčevog sistema - Plutonu i njegovom satelitu Haronu.
Dvojni planet
S obzirom na omjer promjera Plutona i Harona (2390:1206), Haron je relativno najveći satelit koji kruži oko nekog tijela u Sunčevom sustavu, pa postoje dvojbe da su Pluton i Haron dvojni asteroid ili dvojni patuljasti planet. Teorija o dvojnom asteroidu podržana je opažanjima putanje Plutona i Harona koja je sinkrona oko jedne središnje osi, ali ovaj dokaz još nije prihvaćen. Omjer masa Harona i Plutona iznosi 1:7.
Oostburg, Wisconsin
je grad u američkoj saveznoj državi Viskonsin.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.887, što je 227 (8,5 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Pasoš Grčke
mini|Novi biometrijski pasoš Grčke Pasoš Grčke je javna putna isprava koja se državljaninu Grčke izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju. Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o državljanstvu. Pasoš Republike Grčke se izdaje za neograničen broj putovanja.
Grčka je potpisnica Šengena, i prema tome slovački građani mogu da putuju na teritoriji Evropske unije samo sa ličnom kartom.
Građanima Grčke nije potrebna viza za ulazak u Republiku Srbiju.
Jezici
Pasoš je ispisan grčkim jezikom kao i lične informacije nosioca.
Yeongju
U njemu se nalazi znameniti budistički hram Buseoksa, koje je od doba kraljevstva Sila postalo glavnim centrom korejske budističke sekte Avatamsaka. U njemu se nalazi i Sosu Seowon, odnosno prvi seowon - konfucijanska akademija u Koreji.
Pasoš Belorusije
Pasoš Belorusije je javna putna isprava koja se državljaninu Belorusije izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju.
Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o beloruskom državljanstvu. Pasoš Belorusije se izdaje za neograničen broj putovanja.
Jezici
Pasoš je ispisan beloruskim, ruskim i engleskim jezikom kao i lične informacije nosioca.
Portville, New York
Portvil je grad u američkoj saveznoj državi Njujork.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.014, što je 10 (-1,0 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Pokolj u Blagaju 1941.
Masakr u Blagaju su izvršile ustaše nad Srbima iz Veljuna i okoline koji je trajao od 6. do 8. maja 1941. godine. Bio je prvi masovni zločin genocida nad Srbima na Kordunu. Bio je to organizovan zločin planiran u samom vrhu ustaške organizacije i počinjen sa genocidnom namerom istrebljenja srpskog stanovništva na teritoriji NDH. U ovom zločinu oko 530 muškaraca iz Veljuna i okoline pohvatano je ili domamljeno na prevaru u zgradu žandarmerijske kasarne i škole u Hrvatskom Blagaju i usmrćeno je na zverski način hladnim oružjem, osim jedne grupe koja je bila streljana.
Posle Drugog svetskog rata ovaj zločin je detaljno rekonstruisan od strane Zemaljske komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača i od strane drugih državnih organa (OZNA), prvenstveno zahvaljujući priznanjima pohapšenih ustaša koji su učestvovali u hapšenju i ubijanju stanovnika kotara Veljun. Pokolj u Blagaju predstavlja jedan od najbolje rekonstruisanih ustaških zločina 1941.
Planiranje zločina i izazivanje mržnje
Krajem aprila 1941. u župnom stanu župnika Blaža Tomljenovića u Hrvatskom Blagaju održan je sastanak ustaškog tabornika za opštinu Veljun, veljunskog učitelja Ivana Šajfara i mlinara Josipa Paunovića. Dogovoreno je da se ubije mlinar Josip Mraunac, Hrvat po nacionalnosti, i njegova porodica, i da se za to ubistvo okrive Srbi iz Veljuna. Ovaj događaj je trebalo iskoristiti za raspirivanje nacionalne mržnje i kao izgovor odnosno povod za zločine nad Srbima.
Nekoliko dana kasnije na sastanku 35 ustaša u Karlovcu, kojim je rukovodio ustaški oficir Zdravko Karlović, Josip Paunović je izložio ovaj plan, koji je jednoglasno prihvaćen. Sastanku je prisustvovao ustaša Milan Boneta, koji je o ovome posle rata dao izjavu istražnim organima.
Noću između 4. i 5. maja 1941. godine, ova grupa se dovezla u Hrvatski Blagaj, gde se sastala sa Šajfarom, župnikom Tomljenovićem, Paunovićem i još nekim ustašama. Jedan deo ustaša razmešten je kao obezbeđenje, a u kuću Josipa Mraunca ušli su Josip Paunović, Pero Grašić Čigrija i Blaž Tomljenović. Oni su zaklali Josipa (39), njegovu ženu Mariju (34), majku Anu (69) i sinove — Ivana (16) i Nikolu (5). Dvanaestogodišnja Milka skočila je kroz prozor u reku Koranu i po noći uspjela da prepliva i da dođe do prvih kuća u Blagaju i ispriča tragediju svoje porodice.
Hapšenje i sudski postupak
Ustaška vlast u Karlovcu u saradnji sa ustaškim stanom u Slunju imenovala je „istražnu komisiju“ da na licu mesta utvrdi činjenično stanje,. Međutim, i pre bilo kakvih „rezultata istrage“, otpočela je orkestrirana kampanja.
Zagrebački list "Hrvatski narod" objavio je vest — "Srpski razbojnici umorili su na zvjerski način uglednog Josipa Mravunca i četiri člana obitelji njegove":
Hapšenja su vršena u sledećim selima: Veljun, Crno Vrelo, Veljunska Glina, Cvijanović Brdo, Gornji Poloj, Donji Poloj, Šljivnjak.
Posle rata su preživeli svedoci dali zajedničku izjavu:
U Zagrebu je obrazovan „izvanredni sud“, koji su sačinjavali: predsjednik Josip Rukavina, Grga Ereš, Mirko Mikac, Zdravko Berković, dr Ivan Gromes, Vlado Singer i Ivan Beltehan. Sud je izašao u Hrvatski Blagaj, pa je insceniran privid sudskog postupka. Prema izjavi Grge Ereša, uhapšeni su još pre „sudskog postupka“ bili mučeni:
Dovedena je i preživela Milka Mraunac radi navodnog prepoznavanja počinilaca. Iako nije nikog prepoznala,
Masakr
Pohapšeni Srbi koji nisu osuđeni i streljani, u toku narednog dana i noći izvedeni su po grupama na obližnje pripremljeno stratište, gde su zverski poubijani.
Ustaša Janko Medved ovako je opisao masakr:
Od oko 530 zatočenika, preživeo je jedino Dušan Nikšić, koji je pre masakra uspeo da pobegne iz škole. Među pobijenima bila su dva pravoslavna sveštenika, kao i 17 članova Komunističke partije Hrvatske, među kojima i sekretar kotarskog komiteta KPH Slunj Nikola Kukić.
Ustaše su ovaj pokolj držale u tajnosti i proturale su glasine kako su uhapšeni odvedeni na rad u Nemačku. Istina o masakru otkrivena je tek u avgustu 1941. godine, kad su partizani zarobili Ivana Šajfara. Župnik Blaž Tomljenović zarobljen je od partizana 1942. godine i osuđen na smrt streljanjem.
Sem ustaše Janka Medveda, o zločinu u Blagaju maja 1941, svedočili su i druge zarobljene ustaše pred organima OZNE 1945, nakon zarobljavanja. Publikovana je izjava i priznanje zarobljenog ustaše Mile Abramovića, koji je priznao neposredno učešće u zločinu, kao što je to učinio i ustaša Janko Medved. Takođe, publikovana je izjava i Marije Šajfer, supruge ustaše Ivana Šajfera koja je svedočila o pozadini zločina. Sva tri svedočanstva, uključujući i izjavu Dušana Nikšića koji je uspeo da pobegne i tako preživi pokolj, publikovao je istoričar Đuro Zatezalo 2002. u knjizi: Radio sam svoj seljački kovački posao: Svjedočanstva o genocidu (Zagreb, 2002).
Na osnovu priznanja dvojice ustaša poznata su imena mnogih izvršilaca kao i inspiratora ovog zločina.
Ustaša Mile Abramović je 1945. dao sledeće priznanje:
Nastavak genocida
Veljunski masakr predstavljao je samo uvod u kontunuiranu praksu genocida nad Srbima u NDH. Tokom narednih meseci ustaški režim nastavio je sa masovnim zločinima genocida i na Kordunu i na celoj teritoriji NDH. Zločini su činjeni otvoreno, brutalno i masovno, bez ikakvih obzira, bez povoda ili obrazloženja, i bez ikakvog privida sudskog postupka. Prema evidenciji Državne komisije za popis žrtava rata, od fašista je u Veljunu stradalo ukupno 768 ljudi, od kojih je 55 poginula kao borci u Osmoj kordunaškoj diviziji NOVJ. Na celoj teritoriji Korduna broj žrtava fašizma iznosi 27.457, odnosno oko 30% predratnog stanovništva. Kao sećanje na ove događaje nastala je poznata narodna pesma "Na Kordunu grob do groba".
Napadi na spomenik
Poslije 1991. u Hrvatskoj se desio čitav niz napada na spomen obilježje žrtvama pokolja. Često je ispisivanje grafita i uriniranje na spomenik.
Jongmyo
Jongmyo je konfucijansko svetište u Seulu, podignuto u čast preminulih kraljeva i kraljica korejske dinastije Joseon. Prema UNESCOu, Jongmyo je najstarije do danas očuvano konfucijansko svetište, a u njemu se od osnivanja krajem 14. vijeka kontinuirano vrše ritualne ceremonije. Takvi su hramovi postijali u doba Tri kraljevstva Koreje, ali su ostali očuvani samo oni podignuti od dinastije Joseon. Svetište Jongmyo je godine 1995. dodano na UNESCO-v popis Svjetske baštine.
Švicarska garda
thumb|right|200px|Pripadnik Papinske švicarske garde na straži
Švicarska garda je švicarska plaćenička vojska koja je još od srednjeg vijeka služila u vojskama mnogih europskih zemalja, sukladno ugovorima koje su sklapali pojedini njihovi kantoni. Među najpoznatijim plaćeničkim postrojbama bile su one u službi francuskog monarha i pape.
Papinska Švicarska garda (lat. Pontificia Cohors Helvetica, također i Cohors Pedestris Helvetiorum a Sacra Custodia Pontificis; tal. Guardia Svizzera Pontificia) jedini je ostatak nekadašnje švicarske vojne tradicije, jer švicarski ustav, osim za Vatikan, više ne dopušta novačenje svojih građana u strane vojne postrojbe. Današnju postrojbu papinske Švicarske garde u pravilu čine pet časnika, 26 dočasnika i 78 helebardira, i jedina je na svijetu kojoj se zastava mijenja, s obzirom na to da su joj sastavni dijelovi grbovi i trenutačnog pape i njihova zapovjednika. Papinska Švicarska garda zadužena je za sigurnost Apostolske palače, ulaze u Vatikanski Grad, ali i za sigurnost samog Pape.
Povijest
Iako su Švicarci kao vojnici služili pape još od početka XIV. stoljeća, do njihova pravog osnutka kao vojske podložne izravno papi došlo je tek za pape Julija II. (1503. - 1513.). Na temelju ugovora s kantonima Züricha i Luzerna, on je zatražio da u Rim dođe 200 vojnika pod zapovjedništvom Petera von Hertensteina kao condottiera i Caspara von Silenena kao kapetana. U Rim su stigli 22. siječnja 1506. i sam ih je papa blagoslovio na Trgu sv. Petra. Upravo se taj datum smatra danom službenog osnutka te najstarije vojne postrojbe na svijetu.
Najcrnji dan u povijesti Švicarske garde dogodio se 1998. godine kada je gardist Cedric Tornay na misteriozan način ubio zapovjednika Aloisa Estermanna i njegovu ženu, a potom i sebe. Vatikan je tada objavio da je Tornay potpuno izgubio razum jer ga Estermann nije promaknuo, no njegova obitelj sumnja u službenu verziju crkvenog vrha
Švicarska garda u Francuskoj
Švicarski plaćenici odigrali su važnu ulogu u francuskoj vojnoj povijesti za vrijeme starog režima (fran. Ancien Régime). Iako su francuski kraljevi često u svojim ratnim pohodima unajmljivali švicarske vojnike, postojale su dvije postrojbe švicarskih plaćenika koje su bile u službi francuskih kraljeva: Cent-Suisses (Stotina Švicaraca), koji su služili unutar kraljevske palače kao tjelesna straža i ceremonijalna postrojba, te Gardes Suisses (Švicarski gardisti), koji su čuvali ulaz i vanjski pojas palače. Gardes Suisses također su služili i kao borbena postrojba u vrijeme rata.
Cent Suisses ustanovio je 1496. kralj Karlo VIII.. Oni su služili kao dvorska straža, bio su dio garde du dedans du Palais (unutrašnja garda Palače), iako su u ranijoj povijesti pratili kralja za vrijeme njegovih ratnih pohoda. Tako je, primjerice, u bitci kod Pavia 1525. mora biti slomljen otpor ovih vojnika, kako bi Španjolci uspjeli zarobiti kralja Franju I. Cent Suisses dijelili su dužnost zaštite dvorske unutrašnjosti zajedno s kraljevom osobnom tjelesnom stražom (Gardes du Corps), koji su činili isključivo Francuzi.
Godine 1616. Luj XIII. nadjenuo je pukovniji švicarskog pješaštva ime Gardes suisse. Nova je postrojba imala primarnu zadaću štitit ulaze i vanjski obrub kraljevskih palača. Iako se radilo prvenstveno oporbenoj postrojbi, ona je bila pridružena postrojba kraljeve vojne pratnje. Naime, obje ove postrojbe bile su dio maison militaire du roi, vojnog dijela Kraljevske kuće.
Služba na drugim dvorovima
thumb|right|150px|Schweizertor u dvorcu Hofburg u Beču, naziv iz vremena kada su ih čuvali švicarski gardisti Postrojbe švicarske garde, slične onima koje su služile u Francuskoj, služile su i na nekoliko drugih europskih dvorova sve do početka 19. stoljeća:
Pravila službe
Točno za 500-ti rođendan Garde papa Benedikt XVI. donio je 22. siječnja 2006. nova Personalna, stegovna i administrativna pravila (njem. Personal-, Disziplinar- und Administrativreglement). To su šesta po redu pravila službe, a ranija su donesena 1858., 1878., 1914., 1959. i 1976. godine. Nova pravila ne donose fundamentalne promjene, već se radi o doradi i osuvremenjivanju starih odredbi.
Uvjeti za službu
Za služenje u Papinskoj Švicarskoj gardi svaki kandidat mora ispunjavati sljedeće uvjete: mora biti katolik, besprijekornog vladanja, neoženjen, imati švicarsko državljanstvo, završiti vojnu školu u Švicarskoj. Kandidat mora biti star između 19 i 30 godina, visok najmanje 174 cm, i mora biti obrazovan (najmanje srednjoškolsko obrazovanje). Žene ne mogu služiti u gardi.
Svaki kandidat mora se prijaviti za služenje u gardi. Nakon što budu primljeni, novi gardisti polažu prisegu na vjernost papi. Prisega se polaže 6. svibnja svake godine. Ceremonija prisege odvija se u dvorištu San Damaso u Vatikanu. Vojni kapelan na glas pročita tekst prisege na jeziku gardista (uglavnom na njemačkom, ponekad na francuskom ili talijanskom).
Služba u Gardi traje najmanje dvije godine (potpisuje se ugovor), a većina pripadnika odlazi nakon isteka tog perioda.
Činovi i zapovjedna struktura
Časnici
Dočasnici
Gardisti Zapovjednu strukturu Švicarske garde čine Zapovjednik, njegov zamjenik, tri časnika te dočasnici. Kapelan, koji ima isti rang kao zamjenik zapovjednika, zadužen je za dušebrižništvo.
Gardisti su raspoređeni u tri voda (njemački Geschwader - eskadrila). U Prvom vodu su uglavnom njemački govornici, u Drugom francuski, a u Trećem su vodu gardisti koji govore različitim materinjim jezicima (uglavnom pripadnici vojnog orkestra).
Zapovjednik, s činom brigadira, odgovoran je za dobro vođenje i disciplinu u Gardi. On zastupa Gardu izvan Vatikana. Pukovnik obnaša dužnost zamjenika zapovjednika, a njegova uloga može se usporediti s načelnikom glavnog stožera vojske. On je ujedno zapovjednik Drugog voda. Bojnik zapovijeda Trećim vodom. Osim toga, zadužen je i za opremanje Garde te vođenje arhive. Jedan od satnik zadužen je za sve administrativne i financijske poslove, dok je drugi satnik zapovjednik Prvog voda, ali i zadužen za logistiku (struktura, podrška, nabava hrane i pića). Časnički namjesnik, kao prvi dočasnik, zadužen je za sve kadrovske poslove. Osim toga zadužen je za vođenje svakodnevnih poslova.
Odore
thumb|right|150px|Gardist u svečanoj uniformi s crnom kacigom thumb|right|150px|Gardist u plavoj radnoj odori Danas ne postoji pisani trag kako su izgledale odore švicarskih gardista kada su 1506. godine ušli u Vatikan, ali vrlo je vjerojatno da su izgledale poput ostalih vojnih odora toga vremena (vjerojatno su na prsima imali iscrtan ili švicarski bijeli križ, ili papinske ukrižene ključeve). Ono što se jedino sa sigurnošću može reći jest to da je opremanje vojnika bila papinska obveza i trošak. Vojnici su bili naoružani helebardama i širokim mačevima, a ramena, prsa i ruke su im bila zaštićeni metalnim oklopom. Dizajn odora mijenjao tijekom stoljeća i djelomično je ovisio o modi određenog vremena, o čemu svjedoče brojne freske i slike, a dodavani su i vrlo praktični detalji, a bilo je pokušaja kopiranja nekih dijelova odora drugih vojski.
Za današnji izgled odora pripadnika Garde zaslužan je zapovjednik Jules Repond (1910. – 1921.), a uvedene su u uporabu oko 1914. godine. Pripadnici Garde danas nose živopisne renesansne plavo-žuto-crvene odore, za koje se pogrešno vjeruje da ih je osmislio Michelangelo, iako je mnogo vjerojatnije da je na njihov razvoj utjecao Rafael, čije je slike proučavao Repond. Boje na odori u uskoj su vezi s obitelji Medici.
Načelno postoje dvije vrste odora, svečana i radna, među kojima postoje određene razlike u dizajnu i boji.
Svečana odora
Na svečanosti polaganja prisege 6. svibnja gardisti nose metalni oklop na prsima, kao i kacigu (tzv. Grangala odora).
Radna odora
Plavu radnu odoru nose časnici te ostali gardisti u raznim ne-svečanim prilikama. One se nose na vježbi, u noćnoj službi, te nedjeljom i praznicima na straži pred vatikanskim vratima Sant'Anna.
Beretke - kacige
Tamnoplave beretke s oznakama činova sastavni su dio i svečane i radne odore. U posebnim prilikama, kao sastavni dio svečane odore, na glavi se nosi metalna kaciga bijele (metalne) boje, dok se nedjeljom i praznicima nosi kaciga crne boje, s nojevim perjem na vrhu (bijelo za brigadira i časničkog namjesnika, ljubičasto za časnike, crveno za ostale dočasnike i gardiste, prljavo-žuto za pripadnike vojnog orkestra - bubnjare).
Časnici i časnički namjesnik nose civilnu odjeću dok obavljaju svakodnevne dužnosti. Odoru nose u svečanim formalnim prilika (svečanu odoru) te kad su na vježbi (radnu odoru). Gardisti koji su zaduženi za neposrednu tjelesnu zaštitu Svetog Oca također nose civilnu odjeću.
Naoružanje
Danas su pripadnici Garde naoružani i suvremenim vatrenim oružjem - pištoljima (vjerojatno P220 i Sturmgewehr 550) i automatskim puškama (vjerojatno švicarskom Herstellers SIG), budući da osim ceremonijalne uloge imaju i zaštitnu ulogu, tj. služe kao osobna tjelesna straža Svetog Oca.
Zastava
thumb|right|110px|Sadašnja zastava Zastava Švicarske garde promjenjiva je, jer su njezini sastavni dijelovi grb trenutnog pape i trenutnog zapovjednika.
Izgled zastave Švicarske garde propisan je člankom 3. Pravila službe, u kojem stoji da zastavu dijeli bijeli križ na četiri polja. Na prvom, gornjem lijevom polju (polje bliže koplju) nalazi se grb trenutnog pape, a na četvrtom polju (polje dolje desno) grb je pape Julija II., osnivača Garde. Ta su oba polja crvene boje. Drugo i treće polje sadrže boje Garde - plavu, žutu i crvenu. U sredini zastave nalazi se grb trenutnog zapovjednika. Grb zapovjednika baziran je na tradicionalnim bojama kantona iz kojega dolazi. Dimenzije zastave su 2,2 m x 2,2 m. Zastava je izrađena od svilenog damasta.
Boje zastave podsjećaju na Sacco di Roma (pljačka Rima), kada su pripadnici Švicarske garde spasili papu Klementa VII., inače potomka obitelji Medici (krsno mu je ime Giulio de Medici), pretrpjevši velike gubitke. Prilikom polaganja prisege, novi gardisti drže lijevom rukom zastavu. Na posebne blagdane i svečanosti zastava je izvješena iznad  Portone di Bronzo (Brončana vrata).
Dužnosti
thumb|right|150px|Pripadnici Garde na straži thumb|150px|Pripadnici Švicarske garde zaduženi za osobnu tjelesnu zaštitu
Glavna je zadaća Papinske Švicarske garde skrb za sigurnost Svetog Oca te njegovih rezidencija. Druge zadaće uključuju praćenje Svetog Oca na njegovim putovanjima, nadziranje ulaza u Državu Vatikanskog Grada, te obavljanje drugih službenih i ceremonijalnih dužnosti (kao što su držanje počasne straže).
Za vrijeme audijencija i misa, pripadnici Garde nadgledaju sudionike na ulazu. Oni osiguravaju da ulazi i izlazi budu slobodni, te osiguravaju komunikaciju, posebice s medicinskom službom. Od svog je osnutka Švicarska garda imala zadaću obavljanja počasne straže, iako je to samo manji dio posla. Pripadnik Garde koji drži helebardu nalazi se na straži. Počasna garda obavlja svoju dužnost u posebnim prigodama, kao i kada u službeni posjet Svetom Ocu dolaze šefovi država, veleposlanici, ministri te drugi duhovni i sekularni dužnosnici.
Neposredna zaštita Svetog Oca je isključiva zadaća Švicarske garde. Za to su zaduženi stariji dočasnici koji su za to posebno trenirani. Najveći dio svakodnevnog posla odnosi se na zaštitu ulaza u Vatikan te Apostolsku palaču (prije svega dvorište San Damaso, dvorište Belvedere, na katovima raznih "Loggias", u Sali Regia, ispred ureda državnog tajnika, kao i ispred ulaza u Papin privatni apartman). Gardisti se nalaze i na ulazima u Vatikan - Arco delle Campane, Portone di Bronzo te Sant'Ann, ispred kojih se nalazi po jedan od mlađih pripadnika Garde. Područja unutar Vatikana koja su pod nadzorom Švicarske garde nisu otvorena za javnost. Ovisno o zoni, postoje mjesta na koja ne mogu ulaziti niti članovi Rimske Kurije, osim onih koji su na to posebno ovlašteni, stoga gardisti moraju znati prepoznati one kojima je dopušten ulazak, a ostale spriječiti. Ostala područja u Vatikanu koja nisu pod nadzorom Garde, nalaze se pod nadzorom vatikanske žandarmerije.
Dvije trećine gardista potrebno je za redovno obavljanje svih svakodnevnih dužnosti. Ostali se nalaze na vježbama, učenju talijanskog (mlađi pripadnici), te slobodnim aktivnostima.
Ešton
Ešton se može odnositi na
Ante Rendić-Miočević
Ante Rendić-Miočević (Split, 1943.), hrvatski povjesničar umjetnosti, arheolog i muzejski savjetnik.
Osnovnu školu je završio u Splitu, gdje je započeo i klasičnu gimnaziju koju je završio u Zagrebu. Godine 1969. diplomirao je povijest umjetnosti i arheologiju na Filozofskom fakultetu u Zagrebu. Prvo radno iskustvo stječe u Arheološkom muzeju u Splitu, a nakon polaganja stručnog ispita 1973. zapošljava se u Arheološkom muzeju u Zagrebu kao kustos. Kasnije ostaje viši kustos, a od 1986. muzejski savjetnik.
Autor je ili suautor brojnih izložbenih projekata, među kojima su i "Blaga hrvatskih muzeja-Arheološki muzej Zagreb" u Arezzu i Torinu te autor izložbe koja je obilježila 150. obljetnicu Arheološkoga muzeja s naslovom "Muzeopis". Bio je član Hrvatskog muzejskog vijeća, Povjerenstva za izradu prijedloga muzejskog zakona, mnogobrojnih komisija, te Upravnog vijeća Hrvatskoga povijesnog muzeja, a od 2002. i dopisni je član uglednoga Njemačkog arheološkog instituta (DAI) u Berlinu.
Za svoj rad nagrađen je Redom Danice hrvatske s likom Marka Marulića.
Clarens
Klaran je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Gornji Pirineji koja pripada prefekturi Banjer de Bigor.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 394 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 34 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,3 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 550 metara (maksimalnoj 602 m, a minimalnoj 406 m).
Pasoš Rumunije
mini|Novi rumunski biometrijski pasoš Pasoš Rumunije je javna putna isprava koja se državljaninu Rumunije izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju. Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o državljanstvu Rumunije. Rumunski pasoš se izdaje za neograničen broj putovanja.
Građanima Rumunije nije potrebna viza za ulazak u Republiku Srbiju.
Álava
Provincija Álava (španjolski: Provincia de Álava) ili na baskijskom: Araba, zato se službeno naziva i piše Álava/Araba je jedna od tri provincije autonomne zajednice - Baskije, koja se nalazi na sjeverozapadu Španjolske.
Geografske karakteristike
Provincija se sastoji od tri različita kraja, sjever je šumoviti kraj, rijetkih izoliranih farmi, jezera i kotlina rijeka Urquiola, Bayas i Omecillo. U sredini se prostire visoravan Álava ili Vitoria, prosječne nadmorske visine od 460 metra, tu leži administrativni centar provincije Vitoria-Gasteiz.
Južni dio provincije zvan Álavese Rioja od visoravni Vitoria razdvajaju planine Kantabrijskog gorja. Taj kraj poznat je po vinogradima, voćnjacima i maslinicima.
Historija
Álava je nekad bila samostalna grofovija koja je 1332. anektirana u Kraljevinu Kastilju. Nakon administrativne reforme zemlje provedene 1980. postala je uz provincije Gipuzkoju i Biskaju dio novoosnovane Baskijske autonomne zajednice.
Privreda
Álava je poljoprivredni kraj, po dolinama se najviše uzgaja pšenica, ječam i zob, a šećerna repa oko provincijske prijestolnice Vitoria-Gasteiza.
Industrija je koncentrirana u Vitoria-Gasteizu.
Romanika
thumb|right|340px|Katedrala Notre Dame la Grande, izgrađena 1150 u Poitiersu Romanika (romanički stil latinski: romanicus, derivat od romanus) je stil u evropskoj umjetnosti koji je trajao otprilike od 1000 do 1250 godine, iako se negdje produžio i do 14. stoljeća.
Pasoš Severne Makedonije
mini|desno|200px|Novi biometrijski pasoš Severne Makedonije Pasoš Severne Makedonije je javna putna isprava koja se makedonskom državljaninu izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju. Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o državljanstvu Severna Makedonija. Pasoš Severne Makedonije se izdaje za neograničen broj putovanja.
Romanika
Prethodni predromanički umjetnički stilovi; Karolinška umjetnost i Otonska umjetnost trajali su relativno kratko i bili su izrazito dvorski stilovi, koji se nisu raširili izvan svojih centara, romanika se raširila cijelom zapadnom Evropom (Španjolska, Italija, Njemačka, Engleska) iz francuskih samostana, gdje je nastala.
Pasoš Severne Makedonije
Makedonskim državljanima nije potrebna viza za ulazak u Republiku Srbiju.
Jezici
Pasoš je ispisan makedonskim, francuskim, engleskim i na zahtev opcionalno na albanskom i svim priznatim jezicima nacionalnih manjina u Severnoj Makedoniji kao i lične informacije nosioca.
Romanika
Izraz “romanička umjetnost” izmislili su historičari umjetnosti u 19. stoljeću, misleći prije svega na romaničku arhitekturu, koja je zadržala mnogo elemenata koja su bila obilježja rimske arhitekture - od kojih su najpoznatiji; polukružni lukovi, bačvasti svodovi, apside i dekoracija akantusovim lišćem, ali je također razvila mnogo vlastitih elemenata.
Historijska pozadina
Nakon propasti Zapadnog Rimskog Carstva u 5. stoljeću na prostoru dotad jedinstvenog carstva, povezanog istim zakonom, jezikom i dobrim rimskim cestama, nastale su brojne državice i za 5 stoljeća nestalo je gotovo bilo kojeg traga evropskog jedinstva. Ono što je bilo još gore, potpuno se urušio dotadašnji ekonomski sistem, tako da se ni staro nije moglo održavati, a za novo nije bilo ni znanja ni moći. Istina franački kralj Karlo Veliki je u 9. stoljeću ponovno ujedinio gotovo cijelu zapadnu Evropu, ali se njegova tvorevina brzo raspala. Tako da je već u 11. stoljeću (na području gdje se danas nalazi tridesetak država) tada bilo dvjestotinjak feudalnih tvorevina, vojvodstava, grofovija, kneževina i kraljevina. Svaka od tih feudalnih jedinica, bila je unutar sebe jedan zatvoren svijet, podjeljeljen na još manje feudalne tvorevine u kojima je vlast bila u rukama: plemstva, svećenstva i tek u manjoj mjeri građanstva. Ta trodijelna moć očituje se gradnjom pretežno tri vrste objekata: plemićkih dvoraca (burg), samostana, gradskih crkava i pokojeg svjetovnog objekta. Jedina koheziona snaga tog svijeta bilo je kršćanstvo koje je bilo prisutno u svim porama života.
Krajem 10. stoljeća barbarski narodi su u najvećoj mjeri evengelizirani, no još i tada je bilo masovnih pokrštavanja (čitava sela, i pokrajine) zbog tog su romaničke crkve imale uz sebe i posebnu građevinu baptisterij u kojem se taj obred mogao obaviti. thumb|right|300px|Katedrala u [[Modena|Modeni 11 - 12. stoljeće]] Za romanike su ojačali benediktinci a njihovom reformom iz 1084. iznjedrili su se i novi crkveni redovi; Klinijevci, Cisterciti (1098.), Kartuzijanci. Njihovi samostani odigrali su veliku ulogu u mukotrpnim putovanjima hodočasnika preko Alpa, preko kojih tada više nije bilo nikakih puteva, jer su pružali kakvu takvu sigurnost hodočasnicima, i omogućili ima da u etapama od jednog do drugog samostana stignu do dalekog cilja Rima ili do Santiago de Compostele u Galiciji. Hodočasnici su odigrali veliku ulogu u ponovnom zbližavanju Evrope i širenju ideja i trgovine. Veliku ulogu u širenju romanike odigrao je samostan Cluny sa svojim redom i svojim bogatim opatima, koji su gradili samostane širom Evrope.
Za romanike se ponovno formiraju veća gradska naselja, sa zanatlijama i trgovcima, koji se pozicioniraju između seljaštva i plemstva, i postaju važan faktor srednjovjekovnog društva. Tadašnja Evropa bila je silno politički razjedinjena, jedino je vjera bila veliki kohezioni faktor tako da su pape imali veliki utjecaj na politiku. Evropu je već prije ugrozio islam koji je prodro iz Alžira u Španjolsku i tu osnovao svoj Kordobski kalifat. Vjerski zanos je prvo iskorišten za istjerivanje Arapa iz Španjolske 1035., nakon toga je Papa Urban II (i on je bio redovnik iz Clunya), inicirao Prvi križarski rat 1095. Tad je bilo isto tako jako poželjno ići na hodočašće u Svetu Zemlju, i to je razlog za oslobođenje svetih mjesta. Križarski ratovi nisu donijeli trajno oslobođenje Svete Zemlje, ali su evropljanima proširili horizonte, oni su upoznali arhitekturu daleke Armenije, Sirije i dio tog iskustva ugradili u umjetnost romanike. thumb|left|250px|[[Opatija Vézelay|Crkva benediktinskog samostana u Vézelayu (Burgundija iz 12. stoljeća uzor za mnoge romaničke crkve]]
Arhitektura
Romaničke crkve su u osnovi zadržale tlocrt latinskog križa i raspored ranokršćanske bazilike. Ispočetka su imale ravni drveni strop, a kasnije se razvio kameni polukružni i bačvasti svod. Srednji crkveni brod je odjeljen od bočnih stupovima sa kapitelima, koji dobijaju kockasti oblik i ukrašeni su klesanim biljnim i figuralnim motivima. Glavna karakteristika romaničkog stila su polukružni lukovi, koji imali svoju graditeljsku funkciju kao nosači gornjih dijelova zidova, ali i čisto estetsku jer su se koristili svuda, kod portala, prozora, pa i tamo gdje nisu imali nikakvu funkciju osim estetske, kao kod slijepih arkada koje su ukrašavale vanjske dijelove zidova ispod gornjeg krovnog vijenca. thumb|right|280px|Unutrašnjost Crkve u Vézelayu (srednji brod) Uz pročelje romaničkih crkava, se obično podižu po dva zvonika, u Italiji je bio običaj gradnja samo jednog koji je stajao postrance od same crkve. U Romanici dolazi do velikog procvata građevinske djelatnosti, posebno izgradnja crkvi, samostana, plemićkih utvrda (donjon). U crkvenom graditeljstvu prevladavaju jednostavne građevine masivnih zidova, bogata horizontalna raščlanjenost, kameni polukružni i bačvasti svodovi, polukružni lukovi i kockasti kapiteli često urešeni biljnim i figuralnim motivima.
Kiparstvo
thumb|250px|left|Timpanon iz [[Opatija Vézelay|crkva Vézelaya iz 1130., sa prikazom Strašnog suda, čestog motiva romaničkog kiparstva]] Propašću Rimskog carstva, izumrla je i tradicija klesanja velikih skulptura u kamenu i lijevanja u bronci, u Zapadnoj Evropi iz ekonomskih razloga a u Bizantu zbog vjerskih razloga (Ikonoklazam). Za čitavo to vrijeme od gotovo pet stoljeća, napravljeno je vrlo malo skulptura u prirodnoj veličini, a i one su rađene od jeftinih materijala; štuka, gipsa ili drva tako da je malo primjeraka ostalo do danas. Najpoznatiji preživjeli veliki skulptorski rad proto-romanike u Evropi je drveno raspelo u prirodnoj veličini, koju je naručio nadbiskup Gero u Kölnu oko 960-65, to raspelo postalo je prototip za sva kasnija raspela.
Prvi put nakon kasne antike, se ponovno pojavljuje jak osjećaj za plastično tek u romaničkom kiparstvu. Kiparske teme su isključivo religioznog karaktera, - s naglaskom na strašnu sudbinu onih koji nisu vjernici (kršteni); najčešći prizori na portalima i vijencima crkava su Strašni sud, i posljedice po one koji nisu vjernici; prizori iz Pakla, kao i prizori martirija svetaca. To je visoko šematizirano kiparstvo, u kojem se znalo gdje koji lik treba stajati, i što zavređuje koju veličinu. thumb|left|200px|[[Vitraj iz katedrale u Augsburgu, Prorok Danijel, kasno 11.stoljeće]]
Slikarstvo
thumb|right|280px|[[Freska iznad oltara koja prikazuje Krista u slavi, oko 1220., San Clemente, Barcelona.]] Romaničko slikarstvo je kao i kiparstvo, čvrsto vezano uglavnom uz crkvenu arhitekturu. A to su freske, oslikani drveni stropovi, oslikani oltarni paneli, vitraji, i sve rjeđe mozaici. Ali je to doba procvata inkunabula i iluminacije koje su oslikavali redovnici iz brojnih samostana. Od svjetovnog slikarstva ostalo je dosta tapiserija i oslikanih sanduka.
Romaničko slikarstvo držalo se je klasične sheme za oslikavanje crkve, polazeći od ranijih primjera izvedenih u mozaiku, središnja točka crve bila je kalota u apsidi, tu je obično bio prikaz Krista u njegovoj slavi ili prikaz Krista otkupitelja na tronu, okruženog sa simboličkim prikazom četiri krilate zvijeri, simbola četiri evanđelista. Ukoliko je crkva bila posvećena Bogorodici tad je njen lik mogao zamijeniti Krista na centralom dijelu apside.
U ostalom dijelu apside obično su dolazile slike svetaca i apostola, ili slika martirija sveca kome je crkva bila posvećena. Na luku iznad svetišta su obično slikani likovi apostola, proroka ili dvadeset četiri "jahača Apokalipse", koji gledaju u pravcu poprsja Krista, ili njegova simbola jaganjca, koji je hijerahijski bio na vrhu luka. Na sjevernom zidu crkvenog broda, slikane su scene iz Starog zavjeta, a na južnom iz Novog zavjeta. Na stražnjem zapadnom zidu uvijek je slikan Posljednji sud sa Kristom na prijestolju.
Romaničko slikarstvo je nešto kasnilo u odnosu na arhitekturu i ostalo dulje pod uticajem Bizanta, tako da se tek od 12. stoljeća odvojilo od uzora, iako je i nadalje postojala velika sličnost, kao u Venetu.
Za romaničko slikarstvo kao i za kiparstvo vrijede određene zajedničke karakteristike, skoro zakonitosti; plošnost, linearnost, vertikalna (hijerahijska) perspektiva, metoda redukcije u načinu prikazivanja religijskih tema, odnosno ikonografije i skroman izbor boja (to su tad bili isključivo zemljani pigmenti; ciglasto-crvena, oker-žuta i umba-smeđa).
Primijenjene umjetnosti
thumb|right|280px|triptih iz [[Manastir|samostana Stavelot, Mosan, Belgija (oko 1156. - 58.) 48 × 66 cm, Morgan Library, New York]] Za romanike se razvila trgovina relikvijama, koje su postali izuzetno cijenjena roba, tako da se relikvijarijima (kutijice, škrinje i slični predmeti) posvećivalo jako puno vremena i nije štedjelo novaca za njihovu izradu. Čak su i majstori koji su ih izrađivali bili na većoj cijeni od slikara ili arhitekata toga vremena, jer za mnoge od njih znamo. To su najčešće bili predmeti od plemenitih metala, ukrašeni draguljima, slonovačom i emajlom, tehnikom koja je tad bila na velikoj cijeni. Najpoznatiji relikvijari tog vremena su Škrinja tri kralja iz katedrale u Kölnu, rad majstora Nikolasa iz Verduna i njegovih suradnika (oko 1180–1225), triptih iz samostana Stavelot (u kojem se čuvao ostatak pravog križa) i relikvijarij sv. Maura iz katedrale u Reimsu (danas u Češkoj, Bečov nad Teplu), koje su napravili tad izuzetno cijenjeni belgijski zlatari iz doline Meuse. Ti predmeti su također bili i mala skulptorska dijela, rađena potpuno u skladu sa ukusom romanike, svaki lik imao je jasno određen prostor, - svoju lunetu. thumb|left|240px|Škrinja sv. Šimuna iz Zadra
Dragon Ball Z
Zmajeva Kugla Z na japanskom (Doragon Bōru Zetto) je nastavak popularne anima serije Zmajeva Kugla. Zmajeva Kugla Z je identična adaptacija drugog (i mnogo dužeg) dela mange Zmajeva kugla koju je napisao i nacrtao japanski crtač mangi Akira Torijama. Ova anima serija prikazuje likove, situacije i neke priče koje nisu prisutne u originalnoj mangi. Zbog toga veliki broj fanova nije priznao ovu seriju kao nastavak originalne Zmajeve Kugle.
Serija prati avanture odraslog Sajanca Son Gokua, koji zajedno sa svojim prijateljima, brani planetu Zemlju od raznih vrsta neprijatelja. Dok originalna serija Zmajeva Kugla prati Gokua od detinjstva do odrastanja, Zmajeva Kugla Z prati njega kao odraslog čoveka, a u isto vreme prati i odrastanje njegovog sina, Gohana. Razlika u odnosu na originalnu seriju je sve primetljivija kasnije u seriji kada ona dobija mnogo dramatičniji ton.
Anima je prvi put prikazana u Japanu 18. Aprila, 1989 (na Fudži TV-u) u sedam časova i završila se 31. Januara, 1996. U SAD-u serija je prikazivana između 1996 i 2003, ali ne uvek na istoj televiziji i sa istim prevodima teksta. Serija je prikazivana u Ujedinjenom Kraljevstvu na Kartun Netvorku, sa istim problemima u prevodu teksta. Serija je počela 6 Marta, 2000 i trajala je do 2002, sa Majin Bu sagom koja je prikazana na CNX-u dok su Fjužn i Kid Bu saga bile prikazane na istom programu koji je promenio naziv u „Tunami“. Serija je zavrsila prikazivanje u Ujedinjenom Kraljevstvu 28 Februara, 2003. Kada se serija završila ponovo se prikazaivala svakog dana na Tunamiju koji je ponovo promenio ime u Kartun Netvork TOO.
Posle Zmajeve Kugle Z, priča o Son Goku-u i njegovim prijateljima nastavljena je u anima seriji Zmajeva Kugla GT. Ova serija nije zasnovana na originalnoj mangi koju je napisao Akira Torijama.
Akira Torijama je kasnije napravio humorističku parodiju na ovaj serijal pod nazivom Neko Majin Z (neki likovi iz Zmajeve Kugle Z su se nekoliko puta pojavljivali u ovoj parodiji), ali ova manga je napravljena kao parodija, a ne kao nastavak originalne mange.
Popularnost
Popularnost Zmajeve Kugle Z je ogromna. Posle vise od 15 godina, serijal je stekao ogromnu popularnost među decom i odraslima u celom svetu. To je najviše zbog toga što serija ima veoma reprezentativan prikaz pobede dobra nad zlom, pobede ljubavi nad mržnjom, značaj porodice i prijatelja kao i upornu strast za ostvarivanjem ciljeva. Serija sadrži veoma visok nivo naučne fantastike, i istice se tuča među likovima-sto je doprinelo ogromnoj popularnosti među adolescentima koji su uz nju odrasli.
Zmajeva Kugla Z takođe igra veliku ulogu u doprinošenju popularnosti anima u zapadnjačkoj kulturi. Iako su prve dve sezone 1996 godine prikazivane na različitim kanalima u SAD-u, 31 Avgusta, 1998 Kartun Netvork je počeo da prikazuje šou u Tunamijevom delu za akciono-orijentisane serijale. Tunami je ovaj šou proglasio za Najbolji akcioni crtani film svih vremena. Ovaj crtani je podigao popularnost Tunamija, ali ne znajući uradio i mnogo više od toga. Nova popularnost Zmajeve Kugle Z doprinela je velikom interesovanju za Japanske crtane filmove u očima zapadne omladine, što je dovelo zapadnjačku industriju anima na nove visine.
Atol (razvrstavanje)
Atol se može odnositi na
Germagno, Verbano-Cusio-Ossola
Germagno je naselje u Italiji u provinciji Verbano-Cusio-Ossola, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 191 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 592 m.
Lantionin ketimin
Lantionin ketimin je organsko jedinjenje, koje sadrži 6 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 189,189 Da.
Bankroft
Bankroft se može odnositi na
Basolt
Basolt se može odnositi na
Pasoš Rusije
mini|desno|Novi ruski biometrijski pasoš Pasoš Ruske Federacije je javna putna isprava koja se državljaninu Ruske Federacije izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju.
Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o državljanstvu Rusije.
Pasoš Rusije se izdaje za neograničen broj putovanja.
Građanima Ruske Federacije nije potrebna viza za ulazak u mnoge zemlje, između ostalih i u Republiku Srbiju i Republiku Crnu Goru.
Duje Rendić-Miočević
Duje Rendić-Miočević (Split, 29. lipnja 1916. - Zagreb, 3. travnja 1993.), hrvatski arheolog.
Splitsku klasičnu gimnaziju završio je 1934. godine. Studirao je i predavao klasičnu arheologiju na Filozofskom fakultetu u Zagrebu (1955.-1983.) gdje je bio i ravnatelj Arheološkog muzeja (1966.-1979.). tijekom Drugog svjetskog rata bio je kustos pripravnik u Arheološkom muzeju u Splitu.
Courcy, Manche
Kursi je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Kutans.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 469 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 40 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 11,45 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 90 metara (maksimalnoj 143 m, a minimalnoj 18 m).
Costa la Traglia, Latina
Costa la Traglia je naselje u Italiji u provinciji Latina, u regiji Lazio.
Stantonville, Tennessee
Stantonvil je grad u američkoj saveznoj državi Tenesi.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 283, što je 29 (-9,3 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Pasoš Slovačke
mini|Novi biometrijski pasoš Slovačke Pasoš Slovačke je javna putna isprava koja se državljaninu Slovačke izdaje za putovanje i boravak u inostranstvu, kao i za povratak u zemlju. Za vreme boravka u inostranstvu, putna isprava služi njenom imaocu za dokazivanje identiteta i kao dokaz o državljanstvu. Pasoš Republike Slovačke se izdaje za neograničen broj putovanja.
Slovačka je potpisnica Šengena, i prema tome slovački građani mogu da putuju na teritoriji Evropske unije samo sa ličnom kartom.
Građanima Slovačke nije potrebna viza za ulazak u Republiku Srbiju.
Jezici
Pasoš je ispisan slovačkim jezikom kao i lične informacije nosioca.
Poland, Ohio
Poland je grad u američkoj saveznoj državi Ohajo.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.555, što je 311 (-10,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Bombardiranje Beograda u Drugom svjetskom ratu
right|thumb|250px|Beograd nakon bombardiranja 1941. right|thumb|250px|Uništeni dvorac u Beogradu, 1941. right|thumb|250px|Uništena narodna knjižnica right|thumb|150px|Spomenik palim žrtvama u Beogradu 1941. Bombardiranje Beograda u Drugom svjetskom ratu dogodio se u dva navrata, 1941. i 1944. godine. Prvi put grad je bombardirala avijacija Trećeg Reicha, a tri godine kasnije, saveznička avijacija.
Bombardiranje 1941.
U ožujku 1941. Kraljevina Jugoslavija pristupila je paktu sa Silama osovine. Uslijedili su prosvjedi u zemlji i državni udar kojim je sa vlasti svrgnut Knez Pavle. Zemlja se približila zapadnim Saveznicima, i to u trenutku kada je Hitler namjeravao započeti Operaciju Barbarossa protiv Sovjetskog Saveza. Hitler je osobno, 27. ožujka, donio odluku da se bombardira Beograd i okupira Jugoslavija. Izvršenje zadatka je povjereno 4. zračnoj floti. Operacija je imala tajni naziv „Kazneni sud“ (njemački "Strafgericht"). Predviđajući rat, jugoslavenska Vlada je Beograd proglasila „otvorenim gradom“.
6. travnja 1941., u 6:30 ujutro, bez objave rata, sile Trećeg Reicha su napale Kraljevinu Jugoslaviju. Luftwaffe je bombardirala Beograd koristeći 234 bombardera i 120 lovaca (ukupno 484 aviona 6. i 7. travnja). Avioni su poletjeli iz Beča, Graza i Arada. Grad je bombardiran u četiri naleta 6. travnja, i ponovo 7, 11. i 12. travnja 1941. Upotrijebljeno je oko 440 tona zapaljivih bombi.
Beogradska protuzračna obrana nije se mogla mjeriti sa teškim naoružanjem nacističke avijacije. Ipak, oborili su 90-ak neprijateljskih borbenih zrakoplova.
Posljedice
U bombardiranju Beograda 1941. poginulo je 2.274 ljudi, dok je broj ranjenih mnogostruko veći. Tisuće zgrada je oštećeno u manjem ili većem razmjeru, uključujući Narodnu knjižnicu, koju je uništila vatra.
Njemačke snage ušle su u Beograd 12. travnja 1941. bez većeg otpora.
Spomenici
U okviru kompleksa Novog groblja u Beogradu, u neposrednoj blizini Sjevernog bulevara, 1966. godine formirano je Spomen groblje stradalih u travanjskon bombardiranju Beograda 1941. godine. Autorica spomen groblja bila je arhitekta Milica Momčilović. 29 mramornih ploča nalazi se na osam ozidanih betonskih humki, koje podjsećaju na rovove u kojima su primarno sahranjivani nastradali. Na posebnim pločama ispisana su imena 646 identificiranih žrtava i podaci o 909 neidentificiranih muškaraca, 393 žene i 59 djece.