cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Astrahan
Historija
Kanat je 1556. pokorio Ivan Grozni, koji je dao sagraditi novu tvrđavu na strmom brdu koje je nadgledalo rijeku Volgu. Godine 1569. Astrahan je opsjedala otomanska vojska, no poražena je i morala se povući. Godinu poslije, sultan je opozvao svoja zahtijevanja za Astrahanom i otvorio je rijeku Volgu za ruski promet. U 17. vijeku grad se razvio kao ruska vrata za Orijent. Brojni trgovci iz Armenije, Irana i Hive su se naselili u grad, dajući mu višenacionalni karakter. lijevo|mini|500px|Grad Astrahan
Sedamnaest mjeseca u periodu od 1670. do 1671. Astrahan su držali Stjenka Razin i njegovi Kozaci. U početku idućeg vijeka Petar Veliki je sagradio ovdje brodogradilište i napravio bazu za njegova vojna djelovanja prema Iranu, a kasnije istog vijeka Katarina II. je gradu dala važne industrijske povlastice.
Yunnan
Uprava
Yunnan je podijeljen na 16 prefektura:
Meta-DOB
Meta-DOB je organsko jedinjenje, koje sadrži 11 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 274,154 Da.
Astrahan
Historija
Astrahanski kremlj je bio građen od 1580-ih do 1620-ih od opeka skinutih sa mjesta Saraj-Berkea.
Canaan, Connecticut
Kejnan je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Konektikat.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 1.212, što je 76 (-5,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Casali, Chieti
Casali je naselje u Italiji u provinciji Chieti, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 74 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 710 m.
Purcellville, Virginia
Perselvil je gradić u američkoj saveznoj državi Virdžinija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 7.727 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 7.727 stanovnika, što je 4.143 (115,6%) stanovnika više nego 2000. godine.
Cornillac
Kornijak je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Rona-Alpi, u departmanu Drom koja pripada prefekturi Nion.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 81 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 4 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 19,44 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 600 metara (maksimalnoj 1.455 m, a minimalnoj 471 m).
Giovanni Battista Meduna
Giovanni Battista Meduna (* Venecija, 11. jun 1800. - † Venecija, 1880. ) bio je uticajan venecijanski klasicistički arhitekt, konzervator i kipar, poznat po restauraciji teatra La Fenice, Duždeve (južna fasada 1877.) i palače Ca' d'Oro (1850.), kao i po projektu splitskih Prokurativa.
Biografija
Giovanni Battista Meduna školovao se u Veneciji kod arhitekta Giannantonija Selve a nakon njegove smrti kod arhitekata Antonija Dieda i Francesca Lazzarija. Prvi njegov rad bio je projekt za venecijansku klaonicu 1834., od 1836. vodi vlastitu kiparsko-graditeljsku bottegu.
Nakon što je teatar La Fenice izgorio je novembru 1836., obnove se prihvatio Giovanni zajedno sa bratom Tommasom Meduna. Teatar je obnovljen u rekordnom roku od godinu dana, tako da je već 26. decembra 1837. otvorio vrata publici.
Nakon te uspješne obnove dobio je poslove restauracije i obnove palače Ca' d'Oro i Bazilike sv. Marka kao i projekt za potpuno novu crkvu San Silvestro.
Nakon tog projekta dobio je brojne narudžbe za obnovu crkava i njihovih fasada po Venetu: Fossalta di Piave, Santa Lucia di Piave, San Donà di Piave, Noale, Treviso, Mestre (1853).
Projektirao je i izgradio Teatar Dante Alighieri u Ravenni (1840.-1852. ) i Teatar Antonio Bajamonti u Splitu, kao prvu građevinu na Prokurativama - 1859.
Za svog života podigao je ili obnovio nekoliko venecijanskih palača; Palazzo Giovanelli a Santa Fosca, Palazzo Vendramin Calergi (1844.), Palazzo Meduna (1846.) te nekoliko palača po Venetu; Palazzo Revedin (1852.-1855. Castelfranco Veneto), Palazzo Balbi-Valier (1856. Pieve di Soligo / Treviso).
Čitavog života je blisko surađivao sa bratom Tommasom koji je bio inženjer, sa njim je 1841. projektirao most - nasip koji je povezao Veneciju sa kopnom.
Historija metalurgije željeza
mini|desno|300px|Proizvodnja [[spužvasto željezo|spužvastog željeza u plitkom ognjištu (Srednji vijek).]] mini|desno|300px|Kada se [[metalni meteoriti poliraju i jetkaju, pokazuju poznate Widmanstättenove figure.]] mini|desno|300px|Oko godine 400. sagrađen je [[željezni stup u Delhiju, visok 7 metara i težak više od 6 tona, koji i dan danas odolijeva monsunskim kišama i koroziji.]]
Povijest metalurgije željeza započinje još u prapovijesno doba, ali se ne zna da li je prvo željezo proizvedeno slučajno, kad je prapovijesni čovjek naložio vatru na ležištu čiste željezne rude ili je koristeći se već stečenim iskustvom u topljenju bakarne rude primijenio isti postupak na željeznu rudu. Taj postupak je bio prilično jednostavan: u plitkom ognjištu se željezna ruda pokrila drvenim ugljenom, koji se zatim zapalio, pa je ispod vatre nastala gnjecava i spužvasta željezna masa (spužvasto željezo). Da bi se iz spužvastog željeza dobilo tehničko željezo ili čelik ovisilo je prije svega od kvalitete željezne rude.
Plitko ognjište je bilo vrlo jednostavne konstrukcije. Sastojalo se od gnijezda oslonjenog na jedan zid, kroz koji je prolazila mlaznica mijeha za raspirivanje vatre. Gnijezdo se je ispunilo izmjenično slojevima željezne rude i drvenog ugljena, koji su se zatim zapalili. Puhanjem zraka kroz mijeh povisila bi se temperatura, tako da bi iz drvenog ugljena nastajao ugljikov monoksid, koji je vezao kisik iz željezovih oksida (uglavnom hematit), te se dobivalo spužvasto željezo i ugljikov dioksid. Pri tome je dobar dio željeza i dalje ostao vezan s kisikom (željezovi oksidi), te zajedno s nečistoćama kao tekuća troska otjecao iz ognjišta. Spužvasto željezo se skupljalo na dnu ognjišta sve dok ga ne bi potpuno ispunilo, pa bi se izvadilo i kovanjem bi se istiskivali ostaci troske i nečistoća (kovano željezo). Omjer između težine željezne rude i drvenog ugljena je bio otprilike 1 : 4. Ovim postupkom se dobivalo tek oko 12,5% željeza iz željezne rude, a težina spužvastog željeza je iznosila do 70 kilograma. Ovakva plitka ognjišta su se održala u Štajerskoj i Šleziji sve do 18. stoljeća.
Meteoritsko željezo
Arheološki dokazi upotrebe meteoritskog željeza za izradu sitnog nakita i oružja sežu do 5. tisućljeća pr.Kr., u današnjem Iranu i vrhovi koplja koji datiraju iz 4. tisućljeća pr.Kr. iz drevnog Egipta. Zapisi hijeroglifima iz 2. stoljeća pr.Kr. govore o "crvenom balonu s neba", što se odnosi na meteoritsko željezo. Ovo se je željezo koristilo kao ukrasni dio na vrhovima koplja. To željezo ljudi tada nisu dobivali lijevanjem ili taljenjem željeznih ruda, nego su ga obrađivali kao što su obrađivali kamen. Metalni meteoriti ili sideriti osim željeza sadrže i metal nikal od 4,5% do 30%, pa se i predmeti dobiveni iz meteoritskog željeza mogu po tome razlikovati od željeznih predmeta dobivenih topljenjem iz željezne rude. Kada se metalni meteoriti poliraju i jetkaju, pokazuju poznate Widmanstättenove figure (laboratorijsko stvaranje ovih figura je nemoguće jer zahtijeva tisućljeća postepenog hlađenja). Hrašćanski meteorit je prvi dokazani primjerak izvanzemaljske tvari na kojemu su uočene Widmannstättenove figure, koje su od tada osnova za razlikovanje izvanzemaljskoga od zemaljskog željeza.
Prirodno željezo
Osim u metalnim meteoritima čisto se željezo može pronaći u malim uključcima kod nekih bazaltnih stijena. Tako se na primjer čisto željezo može pronaći na Grenlandu, na otocima Disko.
Topljenje željeza i željezno doba
mini|desno|300px|Područja vađenja metalne rude u prapovijesno vrijeme na Bliskom istoku (željezo je prikazano crveno-smeđom bojom). mini|desno|300px|Postupak dobivanja sirovog željeza, a zatim kovanog željeza, s prikazom visoke peći (u Kini, 1637.) mini|desno|300px|Nož izrađen iz Damask čelika iz 17. stoljeća.
U sklopu složenog metalurškog procesa dobivanja bakra, odnosno bronce iz malahita, njegovim taljenjem u naročitim pećima, čovjek je usput upoznao i željezo. Malahitu bi se, naime, kao taljivo dodavala i željezna ruda. Osim što bi potpomagala redukciju malahita, ona bi na sebe vezivala raznorazne nepoželjne čestice pijeska koje su bile sastavni dio malahita. Po završetku taljenja obrazovala bi se šljaka, koju je, nakon što bi se talina ohladila, bilo lako odvojiti od bakra. Ta je šljaka sadržavala komade željeza, koje je, međutim, bilo vrlo porozno, nalik na spužvu, po čemu je i nazvano spužvasto željezo. Pod udarcima čekića ponovno zagrijanog spužvastog željeza ostatak bi šljake otpao, a željezo postalo kompaktnije. Tako bi se dobilo skoro čisto željezo, koje danas nazivamo kovanim željezom. Željezo u čistom stanju, međutim, mekše je od bronce, a k tome u dodiru s vlažnim zrakom brzo oksidira, tj. hrđa. Stoga drevim metalurzima nije ni moglo biti naročito zanimljivo – sve dok nije izumljen način da se dobije tzv. „dobro željezo“.
Pougljičenje željeza
„Dobro željezo“ proizvodilo se ponavljanjem nekoliko ciklusa koji su se sastojali od zagrijavanja komada spužvastog željeza na temperaturu od oko 1200 °C, da bi omekšalo, a zatim udaranja čekićem, da bi se uklonila šljaka, a željezo sabilo. Zagrijavanje se obavljalo u posebnim pećima na drveni ugljen. Tom je prilikom željezo dolazilo u doticaj s ugljikovim monoksidom, kao produktom nepotpunog izgaranja drvenog uglja. To je pak pogodovalo difuziji ugljika u površinski sloj željeza. Kao rezultat nastajala bi slitina željeza i ugljika (čelik) bitno tvrđa i od bronce, čak i ako bi udio ugljika bio svega 0,5%. Pronađen je, dakle, čelik. Njegova su se mehanička svojstva također mogla poboljšati plastičnom deformacijom. Povrh toga, ljudi su već u ono doba morali primijetiti da se pougljičenjem ograničenim samo na površinski sloj, npr. oštrice mača ili vrška alata, postiže vrlo povoljna kombinacija visoke površinske tvrdoće s dobrom duktilošću (žilavost) unutrašnjosti, jezgre, izratka. Opisana metoda selektivnog pougljičavanja u biti odgovara suvremenom postupku cementiranja. Uloga ugljika u promjeni svojstava željeza, odnosno čelika, onodobnim metalurzima naravno nije bila poznata. Znanje i vještina izrade dobrog oružja ili alata stjecali su se iskustvom.
Kaljenje i popuštanje željeza
Zahvaljujući daljnjim dvjema otkrićima, mehanička svojstva čelika dodatno su se mogla poboljšati. Prvo je kaljenje, tj. brzo ohlađivanje crveno užarenog pougljičenog željeza u hladnoj vodi. Ovim postupkom bitno se povisuje tvrdoća obratka, tako da on ponekad čak postane krhak. Takav bi, primjerice, kaljeni mač lako puknuo ili se čak raspao na više dijelova. Drugo otkriće odnosi se na kratkotrajno ponovno zagrijavanje prethodno zakaljenog čeličnog obratka na temperaturu od oko 600 °C. Tim mu se tzv. popuštanjem djelomično vraća prvobitna duktilnost i smanjuje krhkost na račun izvjesnog smanjenja tvrdoće.
Sirovo željezo
Opisani postupak proizvodnje željeza kao uzgrednog produkta pri proizvodnji bakra ili bronce potječe s Bliskog Istoka (Hetiti u Anatoliji), odakle je, po svemu sudeći, prenesen i u Kinu. I tamo se dakle isprva redukcijom željezne rude proizvodilo spužvasto željezo, koje bi se zatim pretvaralo u kovano željezo, da bi ga se onda pougljičilo i, moguće, kalilo i popuštalo. Za proizvodnju spužvastog željeza dovoljno je postići temperaturu od oko 1000 °C, što znači da temperatura pri tom postupku nikad nije bila dovoljno visoka da bi se željezo rastalilo.
Željezo se počelo dobivati iz ruda, najvjerojatnije hematita (Fe2O3), oko 1500. pr. Kr., najprije u Anatoliji, današnjoj Maloj Aziji, kao spužvasto željezo. U to vrijeme, zbog nedovoljne temperature primitivnih peći, nije bilo moguće dobivanje lijevanog željeza, već je nastajalo spužvasto željezo, koje se kovanjem pretvaralo u upotrebljiv metal. Nalazišta u Uru (Irak), te u Egiptu, svjedoče o ranom dobivanju željeza iz ruda. Jedan od prvih željeznih predmeta koji je dobiven topljenjem željezne rude potječe iz grobnice drevnog naroda Hati u Anatoliji i datira negdje oko 2500. pr. Kr. Željezo je u to vrijeme bilo nevjerojatno važan strateški materijal. Smatra se, da je pleme Hetita iz Male Azije postiglo svoju veliku vojnu moć upravo zbog rane proizvodnje željeznog oružja. U to je vrijeme cijena željeza bila veća od cijene zlata, a način njegovog dobivanja čuvao se kao najstroža tajna.
Drevna metalurgija željeza u Kini
Željezo s visokim sadržajem ugljika prilično je tvrdo, ali i krhko, toliko da je gotovo neupotrebljivo za izradu oruđa ili oružja. Stoga je sirovo željezo zahtijevalo (i zahtijeva) dodatnu obradu. I njega su Kinezi izmislili, a sastojao se od uklanjanja viška ugljika. U tu bi svrhu odljevak od sirovog željeza zagrijali u prisustvu zraka na temperaturu između 800 i 900 °C. Kisik iz zraka reagirao bi s dijelom ugljika iz odljevka na njegovoj površini, a nastali ugljični monoksid lako bi se odvodio. Iz unutrašnjosti prema površini odljevka ugljik bi stizao jednako kako je tamo bio i dospio – difuzijom.
Kinezi su razvili još jedan važan metalurški postupak. On se odnosi na intenzivno miješanje taline željeza s visokim sadržajem ugljika, kako bi se pospješilo reagiranje kisika iz zraka s ugljikom iz taline. Time se već u talini udio ugljika mogao smanjiti do te mjere da bi nastao čelik (dakle ispod 2,03 % C). I taj je postupak na Zapadu, točnije u Engleskoj, izmišljen tek krajem 18. stoljeća. Osnovna prednost kineskog načina proizvodnje željeza, odnosno čelika, pred bliskoistočnim (odnosno sredozemnim) sastojala se u tome što je tehnologija lijevanja omogućavala masovnu proizvodnju.
Canneto di Rodi, Latina
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 67 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 13 m.
Historija metalurgije željeza
Drevna metalurgija željeza u arapskim zemljama
Indijski čelik je bio veoma cijenjen pa su ga i arapski trgovci počeli uvoziti i u Damasku proizvodili visoko kvalitetno oružje (Damask čelik). To je bila tehnika spajanja traka iz različitih vrsta željeznih materijala kovanjem, a u cilju postizanja posebnih dobrih svojstava za mačeve i noževe. I u Srednjem vijeku to je bio najkvalitetniji materijal za oružje. Po kvaliteti su izradbe poznati i samurajski mačevi.
Drevna metalurgija željeza u Europi
Stari Grci su upoznali tehnologiju dobivanja željeza negdje oko 11. stoljeća pr. Kr. Homer u IX knjizi Odiseje navodi kaljenje čelika - mačeva, a i ostali izvori pokazuju da se o čeliku iskustveno mnogo znalo, ponajprije zbog njegove važnosti za oklope i mačeve. U središnjoj Europi, željezno doba je podijeljeno u dvije faze u kojima dominiraju Kelti: rana željezna halštatska kultura (HaC i D, 800. – 450. pr. Kr.) i kasna željezna latenska kultura (prema mjestu u Švicarskoj, La Tène) koja traje od 450. pr,. Kr. do rimskih osvajanja. Do 6. st. pr. Kr. halštatska kultura se prostirala na oko 1000 km, od pokrajina Champagne-Ardenne na zapadu, kroz gornje Poranje do gornje dunavske oblasti, sve do bečke doline i donje dunavske oblasti na istoku; te od Majne, Češke i Malih Karpata na sjeveru do švicarskog platoa, Salzkammerguta i donje Stirije na jugu. Naziv je dobila prema najvećem nalazištu u mjestu Hallsttatu na obali jezera u pokrajini Salzkammergut u Austriji, južno od Salzburga. Ova kultura se često smatra proto-keltskom ili keltskom, te proto-ilirskom zapadnih Ilira. Stari Rimljani su proizvodili i do 84 750 tona željeza godišnje. Za Rimskog Carstva posebice se posvećivala pozornost izradbi čeličnog oružja zbog brojnosti rimske vojske (oko 500 000 vojnika).
Metalurgija željeza u srednjem vijeku
mini|desno|300px|Prva visoka peć u Njemačkoj iz 12. stoljeća. U ranom Srednjem vijeku metalurgija se razvijala relativno slabo. Nešto brži razvoj započinje u srednjoj Europi poslije 1100. Oko 1371. prvi detaljni opis taljenja željeza dao je francuski nadbiskup Henry de Poitier, a sredinom 15. stoljeća prva je visoka peć konstruirana u Europi. Godine 1450. Filarete, talijanski kipar i graditelj opisao je visoku peć u knjizi Trattato d’ Architettura. Leonardo da Vinci dao je nacrt prve valjaonice za plastičnu preradu željeza koja nije ostvarena u praksi.
Kasniji srednji vijek obilježavaju na polju metalurgije prvenstveno Vannoccio Biringuccio svojim djelom Pirotechnia (1540.), u kojem opisuje redukciju ruda, te poznati Georgius Agricola (Georg Pawer) djelom De re Metallica (1556.). Agricola, čovjek vrlo širokih interesa, jedan od najučenijih ljudi svojeg doba, opisao je vrlo slikovito i s mnogo detalja stanje tadašnje metalurgije. U kasnijim stoljećima dolazi do naglog širenja znanja na svim područjima ljudske djelatnosti, pa tako i metalurgije.
Procijenjeno je da je u 15. stoljeću u Europi proizvedeno 60 000 tona željeza, od toga 30 000 u Njemačkoj, 10 000 tona u Francuskoj itd. Glede velike uporabe i sječe šuma za dobivanje drvenog ugljena, postojala je mogućnost potpune sječe, pa je ona u Engleskoj zabranjena. Razvijen je postupak dobivanja koksa iz ugljena. Tako je već 1619. D. Dudley u Engleskoj izgradio prvu visoku peć za taljenje s posebno pripremljenim ugljenom, a 1735. je A. Darby patentirao koksiranje ugljena. Nedugo poslije James Watt pronalazi parni stroj što je imalo izuzetnu važnost (do kraja 19. stoljeća parni je stroj praktično u svijetu bio jedini pogonski stroj). Godine 1815. izrađena je prva željeznička tračnica; prva željeznička pruga je napravljena 1819., a tračnica je izložena i na svjetskoj izložbi u Londonu 1824. (oblik tračnice nije se praktično izmijenio do današnjih dana). mini|desno|300px|Visoka peć u mjestu Sestao, [[Španjolska.]] mini|300px|desno|Sisak: ostaci starorimskih gradskih zidina mini|300px|desno|Kovani novac iz doba starorimskog cara [[Galijena.]]
Postupak dobivanja željeza u visokoj peći dalje se usavršavao (upotreba grijanog zraka; kisika itd.), pa se ukazala potreba i konstrukcije uređaja za dobivanje čelika iz tekućeg željeza. Godine 1856. engleski inženjer Henry Bessemer predložio je novi način izradbe čelika konvertorima (Bessemerov postupak), a postupak je usavršio Sidney Gilchrist Thomas 1878. Francuski metalurg Pierre-Emile Martin 1864. i njemački Carl Wilhelm Siemens izradili prvu peć za taljenje i dobivanje čelika. Premda je taj process bio sporiji i manje ekonomičan u usporedbi s konvertorskim postupkom dobivanja čelika, u prvoj polovici 20. stoljeća oko 80 % sveukupne proizvodnje čelika u svijetu bila je iz Siemens-Martinovih peći.
Današnja proizvodnja željeza
Danas se željezo uglavnom proizvodi taljenjem i redukcijom željezne rude u visokim pećima, u koje se kroz mlaznice (puhalice) pri njihovom dnu upuhuju obilate količine predgrijanog zraka, da bi se postigla potrebna visoka temperatura. Kao gorivo i redukcijsko sredstvo služi djelotvorniji koks, a kao taljivo vapnenac. U zemljama koje raspolažu dovoljnim količinama električne energije, sirovo željezo proizvodi se taljenjem željezne rude u tzv. elektroredukcijskim pećima.
Iz sirovog željeza čelik se dobiva na više načina. Jedan je da se u konverter napunjen talinom sirovog željeza naročitom pokretnom mlaznicom odozgo upuhuje kisik pod tlakom. To, pored ostalih burnih egzotermnih reakcija, dovodi do izgaranja ugljika iz taline, a smanjenjem njegovog sadržaja nastaje čelik. Drugi je način da se sadržaj ugljika u željezu smanji u Siemens-Martinovim ognjišnim pećima, u kojima zrak, a još bolje kisik, zagrijan plinskim plamenicima veže na sebe suvišak ugljika strujeći preko slobodne površine taline u plitkom bazenu. U ove se peći osim sirovog željeza ubacuje i lomljevina starog željeza i čelika.
Najkvalitetniji čelici proizvode se u elektrolučnim i elektroindukcijskim pećima, gdje se kao izvor topline koristi električna energija. Kontroliranim dovođenjem kisika potrebnog za oksidaciju ugljika, dodavanjem raznih legirajućih elemenata i ostalih potrebnih dodataka, te regulacijom temperature, može se dobiti čelik točno željenog sastava.
Razvitak metalurgije željeza na hrvatskom tlu
Razvoj metalurgije datira iz Vučedola, arheološkog lokaliteta nadomak Vukovara. To se razdoblje od 3 000. do 2 200. pr. Kr. se može nazvati praskozorjem Europe i uvodom u pisanu povijest. U sve većoj potražnji za bakrenom rudom, dolazi do širenja vučedolske kulture.
Banovina je u kasno brončano doba intenzivnije naseljena, pogotovo prostor sjeverno od Zrinske gore do Kupe. Vjerojatno je u to doba otvoren put preko Zrinjske gore. Time se otvorio jedan od najznačajnijih povijesnih pravaca koji su povezali Jadran s Panonijom. Zbog njega je nikao i opstao Sisak kao ključno mjesto u tom sudaru kultura. Najvjerojatnije upravo tim putem u mlađem željeznom dobu u naše krajeve prodiru Kelti. Kao izuzetni metalurzi, koji su usavršenom obradbom željeza osvojili golem prostor Europe, osnutkom Segestike, njima najznačajnijega strateškog položaja u Panoniji, usmjerili su se na proizvodnju željeza. Željezni ingoti ili gotovi proizvodi donošeni su iz najbližih rudnika željeza. Takva najbliža rudišta željeza nalaze se u Trgovskoj gori. Na Osječenici i Gracu ima keltskih nalaza, pa čak i dvije keltske srebrne tetradrahme tzv. samoborskog tipa, što govori da im je tu bio važan punkt. Tako je osovina Segestika - Osječenica držala veći dio proizvodnje željeza u Panoniji.
Tu, već uhodanu proizvodnju preuzimaju Rimljani, kada je 35. pr. Kr. Gaj Julije Cezar Oktavijan ili August razorio Segestiku, na temeljima koje je osnovano novo naselje Siscia. Za cjelokupna trajanja rimske prevlasti u Panoniji i Sisciji, na obali Kupe rade velike radionice za proizvodnju oružja. U doba Rimljana metalurgiji se posvećivala posebna pažnja glede potrebe za oružjem. Čak su iskorištavani i siromašni rudnici željezne rude u Dalmaciji. U doba cara Galijena u Sisciji je otvorena kovnica novca.
Početkom 18. stoljeća poslije povlačenja Turaka, prva visoka peć bila je podignuta na potoku Žirovac, a započela je radom u ožujku 1808. Kasnije, preradba željezne rudače s tog područja koncentrirana je u Bešlincu kraj Dvora. S manjim ili većim intenzitetom rudnici i talionica radili su do 1939. Čak i u prvoj godini rata ljevaonica je proizvodila dijelove za bicikle, pribor za jelo, odljevke sivog lijeva, da bi nakon toga zamrlo.
Dokazano je da se 1847. u Rudama kraj Samobora vadila i pretapala željezna ruda. Otvorena je i ljevaonica željeza, a prestala je s radom 1860. zbog požara. Proizvodnja je bila slabog intenziteta da bi prestala početkom Drugog svjetskog rata.
Tek kada je Petar Zrinski preuzeo Gorski kotar u vlasništvo, došlo je do nagle promjene u razvoju metalurgije u tom kraju. Početak rudarenja zabilježen je u Liču 1638. Poslije je otkrivanjem željezne rudače u Čabru tamo preneseno vađenje i taljenje željeza. Posebice se iskorištavao bakar i zlato u gorama oko Grobnika. Rudari su uglavnom bili doseljeni Sasi. Peć za taljenje željeza u Čabru izgrađena je 1651., a tu je bila i kovačnica. Izrađivali su se čavli, potkove, oprema za kuhinje, željezne šipke, obruči, noževi itd. Dio je robe preko Bakra izvezen u inozemstvo. Sama je tvornica imala uz visoku peć i posebnu malu peć za taljenje, tri zgrade za velika kladiva, dvije kovačnice za čavle, a jednu za kovanje ostalih proizvoda.
Godine 1671, Petar Zrinjski je ubijen u Bečkom Novom Mjestu, a imanja su zaplijenjena i predata na upravu Ugarskoj komori. Došlo je do zastoja u proizvodnji, da bi se poslije 1685. sve obnovilo, i čak izgradile nove visoke peći (1692. Ugarska je komora imanja u Gorskom kotaru prodala austrijskoj komori). Godine 1711. Čabar je pretrpio veliku elementarnu nepogodu (prolom oblaka i velike kiše), pa je osim jedne peći praktično sve bilo onespobljeno za rad. Izvršeni su popravci, a 1719. puštena je nova visoka peć (Plaofen). Poslovanje je bilo dosta slabo. U Brodu na Kupi je bila mala peć (“Habstuckofen” izradba šipki i čavala). Peć je bila visoka 3,6 metara, a veća peć nije podignuta radi troškova dovoza rudače i ugljena. Rad u tim poduzećima prestao je poćetkom 19. stoljeća. Glede Čabra, tamo se ponovo 1784. tražila ruda, ali je bila slabog kvaliteta.
1498
thumb|300px|[[Vasco da Gama|Da Gamino putovanje]]
Godina 1498 (MCDXCVIII) bila je redovna godina koja počinje u ponedjeljak (1. jan./sij. po julijanskom kalendaru).
Tokom/tijekom godine
thumb|250px|[[Posljednja večera (Leonardo)|Posljednja večera]]
Književnost
Književnost, termin nastao od reči knjiga, predstavlja prevod strane reči literatura i njen je najbliži sinonim. Termin literatura potiče iz latinskog jezika od reči littera – "slovo", nastao prevođenjem grčke reči sa istim značenjem γραμματικη (τεχνη) od γραμμα – "slovo".
Knjizevni rad je ime romana ili druge vrste knjige koju obradjujete ili citate.
Podele književnosti
Brojne su podele književnosti i kriterijumi na kojima se te podele zasnivaju: pripadnost određenoj epohi, periodu, pravcu, etničkoj zajednici, kulturno-geografskom području; kriterijum za podelu može biti i publika, kome je delo namenjeno; da li je autor poznat ili ne.
Polazeći od prirode samog dela, književnost se deli na književne rodove i vrste.
Književnost se može deliti i na:
Pisana ili umjetnička književnost
Poezija
Poezija je vrsta književnosti u kojoj se tekst piše u stihovima. Poezija obično sadrži niz stilskih figura uključujući rimu, metaforu, poređenje, gradaciju, hiperbolu, itd. Moguće je da je poezija najstarija vrsta književnost. Rani primjeri su Sumerski "Ep o Gilgamešu" (1700. pne), djelovi Biblije, i radovi Homera.
Poezija je također ukomponovana u neke vrste drame, poput opere.
Proza
Proza je vrsta književnosti koja nije u stihovima i bliska je govornom jeziku. Proza često koristi različite stilske figure i teži slojevitom izrazu, metaforičnom i opštijem značenju.
Romani pripadaju prozi. Roman najčešće obuhvata više priča i književnih ličnosti povezanih u zajedničku fabulu. Jedan od prvih primera romana u Evropi je Apulejev "Zlatni magarac", zatim "Don Kihot" i srednjovekovni romani o Kralju Arturu, Aleksandru Velikom i drugi. Na Bliskom Istoku su poznate "Priče iz hiljadu i jedne noći", dok u Aziji nastaje priča "Tri Kraljevstva". Danas prozu nalazimo u različitim oblicima, od umetničke, akcione, fantastične, filozofske, istorijske... do publicistike, feljtona i novinarskih tekstova.
Drama
Drama je vrsta književnosti koja je nastala za vrijeme antičke Grčke i razvija se do dan danas. Drama se uglavnom ne piše da bi bila čitana već da bi bila prikazana u pozorištu. Tokom osamnestog i devetnestog vijeka, Opera je nastala kao kombinacija drame, poezije, i muzike.
Osnovne vrste drame su tragedija i komedija, koje se prvo pojavljuju nekoliko stoljeća prije naše ere. Staro-Grčka drama je, po legendi, nastala za vrijeme vjerskog festivala, kada se jedan pjevač odvojio od hora i počeo pjevati sam. Grčka tragedija se uglavnom bavila sa poznatim historijskim i mitološkim temama. Tragedije su (kao što su to i danas) tipično bile ozbiljne i ticale su se ljudske prirode. Za razliku od njih, komedije su većinom bile satirične i uvijek su imale sretan završetak. Grčki festivali bi obično imali tri tragedije i jednu komediju.
Književne vrste u umetničkoj književnosti
Epika:
Lirika
Drama
Lirsko-epske vrste
Naučno-popularne vrste
Biafranska funta
Biafranska funta je bila novčana valuta odmetnute nigerijske države Biafre koja je postojala u razdoblju od 1967. do 1970. Valuta je bila u uporabi u razdoblju između 1968. i 1970. Njen simbol bio je £, a dijelila se na 20 šilinga, odnosno 24 penija.
Prvi apoeni od jedne funte i pet šilinga predstavljeni su 29. siječnja 1968. Već sljedeće godine izdana je serija kovanica od tri i šest penija te jednog i dva i pol šilinga a sve kovanice su proizvedene od aluminija. U veljači 1969. izdana je druga serija apoena od pet i deset šilinga te jedne, pet i deset funti.
Iako biafranska funta nije bila priznata u ostatku svijeta, banknote su se prodavale kolekcionarima u filatelističkim trgovinama u Londonu. Danas se tim novčanicama trguje daleko iznad njihove izvorne nominalne vrijednosti. Najčešća je novčanica od jedne funte iz 1968. dok su kovanice i banknota od deset funti rijetki.
La Maddalena (komuna)
La Maddalena je talijanski gradić i jedina komuna Maddalenskog arhipelaga u Sassarijskoj provinciji na Sardiniji. Grad je 2010. imao 11.899 stanovnika.
Geografija
La Maddalena leži na istoimenom otoku La Maddaleni u tjesnacu Bonifacio između Sardinije i Korzike. Udaljena je 2 km od sjeverne obale Sardinije. Između La Maddalene i otoka Caprere izgrađen je nasip s mostom koji olakšava promet između dva najveća otoka. Do još jedinog naseljenog otoka (puno manjeg) Santo Stefana ima oko 300 m.
Historija
La Maddalena je imala veliku stratešku važnost za Napoleonskih ratova, a sam Napoleon Bonaparte bio je u ekspediciji koja je pokušala zauzeti grad i bezuspješno ga bombardirala 1793. godine. Između 1803. i 1805. u La Maddaleni je svoj štab imao Horatio Nelson, britanski admiral koji je koristio lokalnu luku za svoje brodove. Talijanska kraljevska ratna mornarica izgradila je 1887. pomorsku bazu na La Maddaleni. Luka je i za Drugog svjetskog rata bila značajna baza talijanske ratne mornarice, sve dok je saveznici nisu bombardiranjem učinili neupotrebljivom. Nakon rata, koristila ju je 6. flota Američke ratne mornarice, kao bazu za opskrbu nuklearnih podmornica.
Privreda
Ribarstvo je uz turizam glavna privredna aktivnost stanovnika La Maddalene.
Frizi
Frizi je naziv za germansku etničku grupu sjeverozapadne Evrope, kojoj je postojbina oblast zvana Frizija - na granici današnje Nizozemske i Njemačke.
Frizi predstavljaju jedan od najstarijih germanskih naroda, koji se spominje još u rimskim ljetopisima. U prošlosti su bili moreplovci, a dio njih je zajedno sa sebi srodnim Anglima, Jutima i Saksoncima su u 6. vijeku izvršili invaziju Britanije temeljem koje je stvorena moderna engleska nacija.
U samoj Friziji su Frizi nešto kasnije došli pod žestoki pritisak Franaka i Saksonaca, a nakon srednjeg vijeka postali predmetom asimilacije od strane modernih nacija kao što su Nizozemci, Nijemci i Danci. Frizijski jezik - koji predstavlja temelj njihove kulture i identiteta - danas je očuvan samo na uskom pojasu na obali Sjevernog mora.
Lejk Holidej
Lejk Holidej se može odnositi na
Michaël Llodra
Mikael Ljodra (, rođen 18. maja 1980) je francuski profesionalni teniser. Osvojio je tri Grend slema u parovima: dva puta Otvoreno prvenstvo Australije i jednom Wimbledon.
Život i karijera
Llodra je rođen u Parizu, gde je njegov otac Mišel igrao za Paris Saint-Germain FC. Kao igraču koji gaji servis-volej stil igre, uzor mu je Stefan Edberg.
Llodra i njegova žena Kamij su se venčali 9. septembra 2003, i imaju ćerku Manon (rođenu 23. marta 2004) i sina Tea (rođenog 5. septembra 2007).
2010
Llodra je bio član francuske reprezentacije u Dejvis kupu. U finalu u Beogradskoj areni, u trećem meču (meč parova) igrajući sa Arno Klemanom, pobedio je srpski par Zimonjić-Troicki što je dovelo Francusku u vođstvo 2-1. U četvrtom meču je Đoković pobedio Monfisa i izjednačio na 2-2. Nakon toga, u petom odlučujućem meču, Ljodra je izgubio od Viktora Troickog, čime je Srbija osvojila Dejvis kup a Francuska drugo mesto.
2011
U 2011, novi partner Ljodre u parovima postao je Nenad Zimonjić.
Laplejs
Laplejs se može odnositi na
Ivica Vrkić
Ivan Vrkić, poznatiji kao Ivica Vrkić (10. siječnja 1947 - ) je hrvatski i bivši jugoslavenski političar poznat po sudjelovanju u Hrvatskom proljeću i prva dva desetljeća samostalne Republike Hrvatske. Godine 2013. je izabran za gradonačelnika Osijeka.
Rođen je u Moslavačkom Krčeniku kraj Donjeg Miholjca. Studirao je u Zagrebu gdje je diplomirao filozofiju i sociologiju, i u Osijeku, gdje je diplomirao pravo. Kao mladić je privukao pažnju Savke Dabčević-Kučar i brzo napredovao u redovima tadašnjeg Saveza komunista Hrvatske, kao i Saveza socijalističke omladine. Krajem 1971. je kao najmlađi član delegacije SKH došao na znamenitu 21. sjednicu Predsjedništva SKJ u Karađorđevu. Na njoj ga je, prema vlastitom svjedočanstvu, jedan od tadašnjih čelnika SKH prozvao "frankovcem" i prišio mu, za tadašnji politički život u Jugoslaviji kobnu etiketu "hrvatskog nacionalista". Vrkić je nakon sjednice zajedno sa brojnim istaknutim članovima SKH prisiljen podnijeti ostavku na sve funkcije, a potom je isključen iz Partije, te mu je oduzet pasoš koji će biti vraćen tek nakon demokratskih promjena 1990.
Kada su nekoliko mjeseci nakon prvih demokratskih izbora Dabčević-Kučar i Miko Tripalo osnovali Hrvatsku narodnu stranku, Vrkić je bio među njenim osnivačima, a potom i tajnik stranke. Na izborima 1992. godine je HNS doživjela težak poraz, ali je Vrkić izabran za zastupnika sa državne liste. Godine 1995. je napustio HNS i priključio se tada vladajućoj stranci HDZ. Tokom procesa mirne reintegracije hrvatskog Podunavlja je hrvatska vlada imenovala Ured privremene uprave sa sjedištem u Osijeku i na čelu sa Vrkićem. Poslije je imenovan za direktora HRT i na tom je mjestu ostao do poraza HDZ na izborima 2000. i formiranja Trećesiječanjske vlasti.
Na lokalnim izborima 2013. se kao nezavisni kandidat natjecao za gradonačelnika Osijeka uz podršku vladajuće Kukuriku koalicije. U prvom krugu je dobio manje glasova od tadašnjeg gradonačelnika Krešimira Bubala, ali ga je uspio poraziti u drugom krugu.
Bejs Lejk
Bejs Lejk se može odnositi na
Moslavački Krčenik
Moslavački Krčenik je mjesto kod Donjeg Miholjca.
Povijest
Prema administrativno-teritorijalnoj podjeli u 1947. (NN 60/1947), pripadao je u Narodni odbor kotara Donji Miholjac, zajedno s ovim mjesnim narodnim odborima: Beničanci, Bočkinci, Čamagajevci, Čret VIljevski, Črnkovci, Donji Miholjac, Gložđe, Golinci, Kapelna, Krunosavlje, Kućanci, Lacići, Marjanci, Miholjački Poreč, Podravska Moslavina, Podravski Podgajci, Radikovci, Rakitovica, Sveti Đurađ, Šljivoševci i Viljevo. Pod Donjim Miholjcem bio je i upravnom podjelom 1950. (NN 27/1950).
1970. je iz Krčenika izdvojeno naselje Gezinci koje je onda postalo samostalno naselje (N.N. SRH, 56/70).
Kios
Kios (na grčkom Kιος; latinizovano kao Cius) je stari grčki grad koji leži na obalama Propontisa (današnje Mramorno more), sa dugom istorijom. Pominju ga Homer, Aristotel i Strabon. Grad je bio smešten nedaleko od modernog turskog grada Gemlik.
Osnovali su ga kolonisti iz Mileta. Za vrijeme perzijske vlasti u njemu je stolovala dinastija lokalnih vladara čiji je prvi predstavnik Ariobarzan I od Kiosa, od koja će poslije postati vladarima Pontskog Kraljevstva. Grad se kasnije priključio Etolskom savezu, da bi ga poslije opustošio Filip V Makedonski. Bitinija|Bitinijski kralj Prusija I ga je obnovio i nazvao po sebi. Poslije je stekao veliko bogatstvo kao krajnje odredište Puta svile.
1920-ih su grčke izbjeglice iz Male Azije su po njemu nazvali naselje Nea Kios u današnjoj grčkoj prefekturi Argolida.
Tsuyoshi Inukai
Tsujoshi Inukai (japanski: 犬養 毅; Okajama, 20. travnja 1855. - Tokijo, 15. svibnja 1932.), japanski političar koji je od 13. prosinca 1931. do 15. svibnja 1932. obnašao dužnost 18. premijera Japana.
Rani život
Tsujoshi Inukai rođen je 20. travnja 1855. u Okajami, u bivšoj samurajskoj porodici. U rodnom mjestu, njegov otac je bio lokalni službenik za vrijeme Tokugawa šognata. U dobi od 21 godine, 1876., Inukai odlazi u Tokijo gdje završava Keio Gijuku (današnje Sveučilište Keio), specijalizirajući kineske studije. U mladosti, Inukai je radio kao novinar za novine Yūbin Hōchi Shimbun (danas sportske novine), za koje je izvještavao dok je, tokom Pobune u Satsumi, boravio s vojskom na frontu.
Politička karijera
Godine 1882., Ōkuma Shigenobu poziva Inukaija da mu pomogne u osnivanju stranke Rikken Kaishintō, političke opcije liberalnog opredjeljenja koja se strogo protivila klanskoj dominaciji u japanskoj politici i zalagala se za britanski sustav ustavne monarhije u sklopu parlamentarne demokracije. left|thumb|300px|Fotografija posjeta [[Chiang Kai-sheka (drugi s desna) prijateljima u Japanu. Krajnje lijevo je japanski nacionalistički političar, Mitsuru Tōjama, dok je u sredini budući premijer Tsujoshi Inukai. Fotografija snimljena 1929. godine.]] Njegova politička karijera započela je, formalno, 1890. godine, kada je prvi put izabran u donji dom parlamenta. Na položaj je biran još 17 puta, ostavši zastupnik pune 42 godine, do svoje smrti. Godine 1898. po prvi puta postaje član japanske vlade i to kao ministar obrazovanja u prvoj vladi Ōkume Shigenobua. Na tom je mjestu naslijedio Jukija Ozakija, koji je bio prisiljen dati ostavku zbog govora kojeg su konzervativci nazvali prorepublikanskim. Ipak, Ozakijeva ostavka nije smirila krizu, što je, ultimativno, dovelo do pada Shigenobuove vlade, čime je Inukaijev mandat trajao samo 11 dana.
U vladu, Inukai se vratio kao ministar komunikacija tokom druge vlade premijera Jamamota Gonnohjōeja. Tokom rujna 1923., četiri dana je istovremeno obavljao i funkciju ministra obrazovanja. Godine 1922., Inukaijeva stranka prošla je kroz novi proces restrukturiranja te se, 1924. godine, pridružila drugim strankama u formiranju vlade koju je predvodio Takaaki Katō. Inukai je ponovo služio kao ministar komunikacija.
U srpnju 1929., na poziv kineske vlade, Inukai je, zajedno s još nekoliko članova delegacije, otputovao u Nanjing na memorijalni susret povodom smrti Sun Jat-sena. Iste godine, iznenadom smrću Tanake Giichija, Inukai je postao novi predsjednik stranke. U tom je periodu njegova politika bila izrazito konzervativna - oštro se protivio japanskom potpisu na Londonskom pomorskom sporazumu (koji je reducirao vojne izdatke), podržavao je japansku invaziju Mandžurije 1931. godine te je odbijao sve kritike Lige naroda povodom Mandžurijskog incidenta, od japanske vojske organizirane eksplozije koja je poslužila kao lažirani povod za prije spomenutu invaziju.
Inukai kao premijer
Ipak, Inukai je velike probleme imao na polju vojsne politike. Naime, morao je popustiti zahtjevu Carske vojske da pošalje dodatne trupe u Mandžuriju i u Tianjin, unatoč dvama odredbama cara Hirohita, onoj od 23. prosinca 1931., koja je zahtijevala poštivanje Sporazuma devet sila o nenapadnju Kine, te onoj od 27. prosinca 1931., kojom se zabranjivalo izdavanje odobrenja Kwantung vojsci da okupita Jinzhou. No, Inukaijeva ingerencija na tom polju bila je gotovo nikakva jer je Carska vojska već neko vrijeme bila izvan civilne uprave, a do ožujka 1932., sukobi su se proširili do Šangaja, što je dovelo do Prvog šangajskog incidenta. Ipak, to mu je donijelo veliku popularnost tako da je na općim izborima 1932. njegova stranka osvojila nadmoćnu većinu.
Dana 8. siječnja 1932., korejski nacionalist pokušao je ubiti cara Hirohita u događaju poznatom kao Indicent na stanici Sakuradamon. Inukai i njegova vlada su odmah ponudili mandate na raspolaganje, ali car je htio zataškati incident i odbio njihove ostavke.
Ipak, Inukai nije bio lišen kritika. Ekstermna desnica kritizirala ga je zbog pokušaja ostvarivanja kontrole nad vojskom, dok su ga reformisti kritizirali jer u tim nastojanjima nije otišao dovoljno daleko. Premijerovi pokušaji da prekine japansku intervenciju u Kini i zataška Šangajski incident pregovorima s Kinom izazvali su negodovanje javnosti i ekstremene desnice. Ovakva politika dovela je do terorističke aktivnosti koja je kulminirala Incidentom Lige krvi, zavjerom koja je za cilj imala u atentatima pobiti 20 bogatih biznismena i liberalnih političara. Unatoč velikom broju meta, skupina je uspjela ubiti tek dvojicu - bivšeg ministra financija, Junnosukea Inouea te generalnog direktora Mitsuija, Dana Takumu.
Inukaijev sukob s vojskom rezultirao je uspjelim atentatom na njega u sklopu Petnaestomajskog incidenta, što je, de facto, označilo kraj civilne kontrole nad japanskom vladom sve do kraja Drugog svjetskog rata. Inukai je propucan od strane 11 nižih mornaričkih časnika (većina ih je tek napunila 20 godina) u premijerskoj rezidenciji u Tokiju. Njegove posljednje riječi bile su, okvirno, "Kada bih vam mogao reći, razumjeli biste", na što su atentatori odgovorili, "Dijalog je besmislen". Mete neuspjelog državnog udara bili su i Makino Nobuaki, čuvar carskog i državnog pečata, bivši premijer Kimmochi Saionji, sjedište stranke Rikken Seiyukai kao i banka Mitsubishi, koja je bila meta napada ručnim bombama. Izvorni plan urotnika bilo je ubojstvo Charlieja Chaplina, koji je 14. svibnja stigao u Japan kao Inukaijev gost, u nadi da bi taj čin izazvao rat sa Sjedinjenim Državama. Ipak, Chaplin je u vrijeme atentata gledao sumo borbu u društvu Inukaijeva sina, Takerua, i tako izbjegao atentatore.
Turon, Kansas
Teron je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 387, što je 49 (-11,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Meta-DOT
Meta-DOT je organsko jedinjenje, koje sadrži 12 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 241,350 Da.
Blandford
Blandford se može odnositi na
Akwasi Afrifa
Brigadir Akwasi Amankwaa Afrifa (Mampong, 24. travnja 1936. - Accra, 26. lipnja 1979.) je bio ganski vojnik, političar, farmer i tradicionalni vladar (kralj). Od 2. travnja 1969. do 3. travnja 1970. godine, Afrifa je bio vođa Gane i vođa vojnog režima, odnosno predsjednik Predsjedničke komisije.
Kasnije je napredovao u hijerarhiji postavši bojnik. Tijekom službe, sprijateljio se s pukovnikom Emmanuelom Kwasi Kotokom. Upravo je Kotoka bio mozak puča izvršenog 24. veljače 1966. kojim je s vlasti srušen demokratski izabran predsjednik Kwame Nkrumah. Puč je izveden nakon pomnog planiranja i to dok je Nkrumah boravio na službenom posjetu u Hanoiju. Nakon puča, za državnog poglavara imenovan je general-bojnik Joseph Arthur Ankrah. Afrifa je doživio niz rapidnih unaprijeđenja te je u samo tri godine postao general-pukovnik, a izabran je i za ministra financija i trgovine. Nakon korupcijske afere vezane uz nigerijskog biznismena po imenu Francis Nzeribe, general Ankrah je 1969. godine bio prisiljen dati ostavku. Optužen je kako je podmićivao provoditelje ankete koje bi pokazale njegovu prednost pred ostalim kandidatima na predsjedničkim izborima, točnije Afrifom i Busijom.
Santa Fosca, Belluno
Santa Fosca je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Akwasi Afrifa
Afrifa je zamijenio Ankraha na čelu države. Na vlasti se nije dugo zadržao te je ubrzo predao sve izvršne ovlasti premijeru Busiji, a 7. kolovoza 1970. godine na čelu zemlje ga je zamijenio Nii Amaa Ollennu, mada samo kao vršitelj dužnosti. Krajem kolovoza, novi predsjednik je postao Edward Akufo-Addo.
Giettaz
Žjetaz je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Rona-Alpi, u departmanu Savoja koja pripada prefekturi Albervil.
Akwasi Afrifa
Nova vlast trajala je sve do 1972. godine, kada ju je u novom puču svrgnuo Ignatius Kutu Acheampong. Afrifa je bio vojnik, ali nakon rušenja s vlasti bio je farmer u rodnom mjestu. Bio je oženjen sa Christinom s kojom je imao sedmero djece.
Pogubljen je krajem lipnja 1979. godine, u 43. godini života, zajedno s drugim predstavnicima vojnih režima tokom režima predsjednika Rawlingsa. Godine 2001. podnesen je zahtjev udovica pogubljenih časnika da se tijela vrate obiteljima što je predsjednik John Agyekum Kufuor i učinio jer je to bio čin nacionalnog pomirenja.
Giettaz
Po podacima iz 2006. godine u opštini je živelo 504 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 14 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 35,2 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 1100 metara (maksimalnoj 2.611 m, a minimalnoj 1.002 m).
Joseph Arthur Ankrah
General-bojnik Joseph Arthur Ankrah (Accra, 18. kolovoza 1915. - Accra, 25. studenog 1992.) je bio ganski vojnik, političar i državnik, vođa Gane od 24. veljače 1966. do 2. travnja 1969. godine. Ankrah je bio prvi vojni vođa Gane te ukupno drugi čelnik države.
Rodio se u Accri, kao sin trgovkinje i nadzornika jednog kršćanskog društva. Potjecao je iz plemena Ga. Već sa 6 godina počinje naobrazbu u metodističkoj školi, a kasnije se školuje na raznim institucijama.
Kada je izbio Drugi svjetski rat, postao je poznat kao dobar vojnik i rođeni vođa, za svoja djela je primio mnoga priznanja, a u Leopoldvilleu je bio jedini Ganac koji dobio Vojni križ, zbog izvanredne komande tokom krize u Kongu. U vojci se brzo uspinjao po činovima, pa je od bojnika postao general-bojnik. Tijekom građanskog rata u Nigeriji, posredovao je među zaraćenim stranama. Iz vojske je otpušten u srpnju 1965. godine, zadržavši čin general-bojnika, zbog optužbi za planiranje puča.
Planirani puč je na koncu i realiziran, i to 24. veljače 1966. godine, dok je predsjednik Nkrumah boravio na službenom putu u Vijetnamu. Vojska je preuzela vlast u državi, a na čelo zemlje došlo je Nacionalno vijeće oslobođenja. Mada Ankrah nije sudjelovao u puču (nakon otpusta iz vojske bavio se bankarstvom), Vijeće ga je imenovalo svojim predsjednikom i, tako, šefom države. Također, kao novi predsjednik Gane, zamijenio je Nkrumaha na mjestu predsjednika Organizacije afričkog jedinstva.
Umro je 25. studenog 1992. u Accri, gdje je i pokopan.
Rimska valuta
thumb|400px|Denari: gornji red, s lijeva na desno: oko 157. godine pne. - Rimska Republika, oko 73. godine - Vespazijan, oko 161. godine - Marko Aurelije, oko 194. godine - Septimius Severus; Donji red, s lijeva na desno: oko 199. godine - Karakala, oko 200. godine - Julija Domna, oko 219. godine - Elagabalus, oko 236. godine - Maksiminus Traks
Ovaj novac bio je u potrebi od III stoljeća pne. pa sve do III stoljeća. Kasnije, iako su ovi i dalje bili prihvaćeni kao sredstvo plaćanja, u kolonijama pod grčkim uticajem kovao se poseban novac od “običnog” metala i srebra u različitim denominacijama pod nazivom grčki imperijalni novac ili rimski provincijski novac.
U III stoljeću, denarius je zamijenio dvostruki denarius, danas poznat i kao “antoninianus” ili “radiate”. Dioklecijan je sproveo monetarnu reformu nakon koje su bili u potrebi “argenteus” (srebro) i “follis” (pozlaćena bronza). Kasnije su upotrebi uglavnom bili zlatnici i novčići od bronze u manjim denominacijama i važili su sve do pada Zapadnog Rimskog Carstva.
thumb|300px|Hadrijanov sestercij, Antoninus Piusov dupondius i as Marka Aurelija
Evo nekoliko primjera sa vjerovatnim iznosima plata i cijena oko III stoljeća: