cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estonija
Hidrografija
Najvažnije razvodnice u zemlji su pobrđa Pandivere i Sakala s kojih rijeke teku u sva tri pravca. Teritorijom Estonije teku brojne rijeke, a zajednička odlika svih njih je dosta kratak tok i niska razina vode (osim u proljeće, kada se topi snijeg i tokom vlažnijih ljeta, kada su poplave redovna pojava). Svega 10 rijeka ima dužinu toka iznad 100 km, a većina njih teče u smjeru jezera Peipsi. Rijeka sa najdužim tokom u Estoniji je Võhandu (pritok jezera Lämmijärv) s tokom od 162 km. Rijeka s najvećim protokom u Estoniji je Narva (dužina toka je 77 km), čiji prosječan protok u zoni ušća iznosi 370 m³/s. Narva je jedini pritok jezera Peipsi. Rijeka Emajõgi povezuje dva najveća estonska jezera, Peipsi i Võrtsjärv, a ujedno je jedina estonska rijeka koja je plovna cijelom dužinom svog toka (od 101 km). Najduža rijeka u centralnom i zapadnom dijlu zemlje, i druga po dužini toka, je Pärnu s tokom od 144 km. Rijeke Ahja i Võhandu, koje teku južnim dijelom zemlje, poznate su po svojim dubokim i pitoresknim kanjonima omeđenim devonskim pješčarima. Voda iz rijeka nerijetko se koristi za opskrbljivanje velikih gradova pitkom vodom, a tipičan primjer takvog oblika vodoprivrede je reka Pirita (105 km), čije su vode preusmerene u jezero Ülemiste (površine 9,436 km²), iz kog se glavni grad Tallinn opskrbljava vodom. Po dužini toka još se izdvajaju rijeke Põltsamaa (135 km), Pedja (122 km), Keila (116 km), Kasari (112 km), Piusa (109 km) i Navesti (100 km).
Na teritoriju Estonije nalazi se oko 1,200 prirodnih jezera čija površina je veća od jednog hektra. Unutrašnje vode zauzimaju oko 2,840 km². Jezera pokrivaju oko 4.7% državnog teritorija Estonije, i neravnomjerno su raspoređena po njenom teritoriju. Najveći dio jezerskih bazena formiran je kao posljedica topljenja kontinentalnog leda u posljednjem postglacijalnom periodu. Većina jezera nalazi se u pobrđima na jugu i jugoistoku zemlje, u nizini Alutaguse, te u rezervatu prirode Põhja-Kõrvemaa na sjeveru zemlje. Na zapadnim otocima nalaze se brojna manja priobalna jezera koja su nastala uslijed izdizanja kopna, a najveće među njima je jezero Mullutu-Suurlaht u južnom dijelu Saareme (površina mu varira od 14.4 km² do 30 km²). Zanimljivo je da je voda kod većine otočkih jezera slana. Mnogobrojna manja jezera nalaze se u tresetištima na zapadu zemlje, a takvih vodenih bazena ima preko 20,000, ali su toliko malih površina da se i ne smatraju jezerima. Svega 42 jezera imaju površinu veću od 1 km², dok samo 20 jezera ima dubinu veću od 20 m. Najdublje je jezero Rõuge Suurjärv s dubinom od 38 m.
Najveća jezerska površina u Estoniji nalazi se na zapadu zemlje, a riječ je o Čudsko-pskovskom jezerskom sistemu s ukupnom površinom od 3,555 km², od čega Estoniji pripada 1,570 km² ili 44% akvatorija. Ovaj jezerski sistem čine tri međusobno povezana jezera — Peipsi (Čudsko jezero) je na skeveru (2,610 km²), Lämmijärv (Toplo jezero) u sredini (235 km²) i Pihkva (Pskovsko jezero) na jugu (710 km²). Najveći vodostaj u jezeru je u proljeće, u vrijeme topljenja snijega, i u tom periodu razina vode u jezeru se poveća za više od jednog metra i plavi okolno nisko zemljište, a površina jezera poveća se za dodatnih do 780 km². Najniži vodostaj je u mjesecu oktobru. Jezero je obično pod ledom od kraja novembra pa do kraja marta, a prosječna debljina leda je od 50 do 60 cm. Najveće jezero na pobrđu Otepää je jezero Pühajärv s površinom od oko 3 km² i maksimalnom dubinom do 8.5 m (iz jezera otječe rijeka Väike Emajõgi). U centralnom dijelu zemlje nalazi se jezero Võrtsjärv, koje s površinom od 270 km² predstavlja drugo po veličini estonsko jezero. Veća jezera su još i Saadjärv (7.08 km²), Vagula (5,187 km²), Veisjärv (4,811 km²) i druga.
Na teritoriju Estonije danas postoji oko 150 umjetnih jezera koja su nastala pregrađivanjem riječnih korita ili nalijevanjem prirodnih depresija u zemlji. Najveće umjetno jezero je Narvsko jezero na rijeci Narvi, koje Estonija dijeli s Rusijom. Od ukupno 200 km² njegove površine, na tlu Estonije nalazi se 40 km².
Estonija je poznata po brojnim izvorima, a prema službenim podacima registrirano je njih oko pet tisuća (iako su većina njih jako mali i tek povremeno aktivni). Neki od najljepših i vodom najizdašnijih izvora su Rosna Aliku, Esna, Prandi, Varangu i Simuna.
Klima
U klimatskom pogledu, Estonija je smještena u prijelaznoj zoni između blage morske i oštrije kontinentalne klime, a značajan utjecaj na klimu imaju vlažne zračne mase s Atlantika koje u ovo područje prodiru preko Baltičkog mora. Prodori hladnih i vlažnih zračnih masa s Arktika su redovna pojava tokom zime i proljetnih mjeseci.
Zbog svega toga, Estonija ima nešto više temperature u usporedbi s kontinentalnijim područjima na istoj geografskoj širini. Zbog velike geografske širine, velike su razlike u dužini dana u zimskom i ljetnom periodu. Najduži je dan za vrijeme ljetnog solsticija i tada je dužina obdanice 18 sati i 40 minuta, dok je najkraća obdanica za vrijeme zimskog solsticija i traje svega 6 sati i 2 minute. Prosječan broj sunčanih sati na godišnjem nivou varira od 1,600 do 1,900, a insolacija je nešto viša u priobalnom dijelu i na otocima.
Zahvaljujući utjecajima s Baltika, područja uz obalu i otoke tokom zime imaju znatno blažu klimu, dok idući prema unutrašnjosti, klima postaje sve oštrija. Tako su prosječne siječanjke temperature zraka u zapadnom dijelu zemlje od –2º do –4°C, dok su u istom periodu u unutrašnjosti tempertaure kreću od –6º do –7°C. Najhladniji mjesec je veljača. Na proljeće, kopno se pak mnogo brže zagrijava te je situacija obrnuta i priobalna područja su znatno svježija pa je i kopno za oko 3.5°C toplije. Temperature tokom ljeta približno su jednake u cijeloj zemlji i kreću se u prosjeku između 16.0°C i 17.4°C. Prosječne temperature zraka na godišnjem nivou kreću se od 4.3°C do 6.5°C. Apsolutna maksimalna temperatura zraka izmerena je 11. kolovoza 1992. u Võruu i iznosila je 35.6°C, dok je apsolutno najniža temperatura od –43,5°C izmjerena 17. siječnja 1940. u Jõgevi.
Prosječna brzina vjetrova u unutrašnjim dijelovima zemlje iznosi oko 4 m/s, a na otvorenom moru i u priobalnom dijelu oko 6 m/s. Olujni vjetrovi jačina iznad 15 m/s su rijetki u unutrašnjosti, dok u priobalnim dijelovima zemlje ovakvi vjetrovi pušu od 15 do 30 dana godišnje. Dominiraju zapadni vjetrovi. Estonija se nalazi u zoni dosta vlažne klime te je vlažnost zraka dosta visoka tokom cijele godine i kreće se u vrijednostima od 80 do 83%. Vlažnost zraka najviša je tokom zimskih meseci, a najniža u svibnju, kada iznosi oko 70%. Prosječna godišnja količina padalina varira od 550 do 800 milimetara, a najviše padalina bude u unutrašnjim dijelovima zemlje, posebno na pobrđima. Apsolutni maksimum količine padalina na godišnjem nivou je 1,157 mm, na mjesečnom nivou 351 mm, a na dnevnom 148 milimetara. Snježni pokrivač je redovna pojava tokom zimskih mjeseci, i zadržava se od 75 do 135 dana.
Tokom zimskih mjeseci, ledeni pokrivač formira se duž obala, obično krajem listopada i početkom studenog, a otopi se do kraja travnja. Maksimalne temperature morske vode u ljetnim mjesecima kreću se od 16° do 17°C na ulazu u Finski zaljev, pa do 18° i 19°C u rubnim dijelovima mora.
Vegetacijski period traje od 180 do 195 dana, dok je period bez mraza između 110 i 190 dana.
Ekologija
Teritorij Estonije nalazi se na samoj granici između istočnoeuropske i srednjoeuropske fitogegografske oblasti, što za posljedicu ima dosta veliko florističko bogatstvo. Na ovom području živi 538 vrsta i podvrsta vaskularnih biljaka (ili oko 35% od ukupnog broja europskih taksona). Od tog broja, u zemlji su registrirana 83 endemska taksona. Autohtona flora je znatno obogaćena umjetnim putem, prije svega zahvaljujući ljudskoj aktivnosti. Na tlu Estonije također je registrirano postojanje oko 2,500 vrsta algi i oko 680 vrsta lišajeva i mahovina.
Estonija se nalazi u sjevernom dijelu zone mješovitih šuma umjerenih područja, a pod šumama je gotovo polovina ukupnog državnog teritorija. Najdominantnije vrste drveća su hrast lužnjak, smreka, jasen, brijest, breza, jasika i bor, a u močvarnim područjima crna joha. Brojne livade koje se prostiru širom zemlje uglavnom su posljedica ljudske aktivnosti i razvile su se na krčevinama gdje su nekada rasle guste šume. Tresetišta zauzimaju skoro četvrtinu državnog teritorija i uglavnom su raširena u zapadnom i sjeverozapadnom dijelu te na otocima. Najraširenija su visoka tresetišta u kojima se tokom tisuća godina nataložio dosta debeo sloj treseta. U ovim močvarama dominantne su mahovine iz roda Sphagnales, koje, zahvaljujući svojim apsorpcijskim sposobnostima, održavaju stabilnu razinu vode u močvarnim predjelima. Pored mahovina, u ovim močvarama rastu i jestive moroške te Rhododendron tomentosum i druge patuljaste vrste. U nižim vrstama dominantnije su trave i šaš. Močvarna područja postepeno prelaze u borove šume.
Najbrojnija zajednica na tlu Estonije su gljive, kojih ukupno ima registrirano oko 4,500 različitih vrsta, od čega se oko 60 vrsta smatra jestivim.
Životinjsko carstvo čine 64 vrste sisavaca, 329 vrsta ptica, 65 vrsta riba, 11 vrsta vodozemaca, 5 vrsta reptila i oko 15,000 vrsta kukaca. Među kopnenim sisavcima svojom brojnošću izdvajaju se smeđi medvjedi, vukovi i risovi, a nekada jako raširena i brojna europska vidra vjerovatno je izumrla na ovom prostoru. Bizamski štakor, rakun i američka vidrica umjetnim su putem naseljeni na ovo područje. Od ukupno 329 vrsta ptica njih 206 je stalno nastanjeno na tom području, dok 38 vrsta čine arktičke ptice selice. U posljednje vrijeme primjetan je veliki rast populacije galebova i kormorana, dok se populacija divljih pataka i drugih ptica močvarica značajno smanjuje. U šumama najviše ima zeba i carića.
Ihtiofaunu čini 65 vrsta, a zbog dosta niske stope saliniteta priobalnih područja Baltičkog mora ne postoji neka drastična razlika između morskih i slatkovodnih vrsta. Najtipičniji predstavnici marinske ihtiofaune su baltičke haringe. Postoje dvije podvrste riba u jezeru Peipsi koje se smatraju endemskim vrstama, a riječ je o zrakoperkama vrste Coregonus lavaretus i Osmerus eperlanus. Od slatkovodnih riba, nekada najraširenije vrste poput somova i bolena danas su na rubu izumiranja, a i populacija lososa također je dostigla kritičnu razinu. Na tlu Estonije obitavaju i dvije vrste zmija, i to poskoci i vodene zmije.
Kao najveći zagađivači zraka u Estoniji smatraju se dvije termoelektrane u Narvi, koje kao pogonsko gorivo koriste naftu iz uljnih škriljaca, čijim se sagorijevanjem stvara i do 4.5 milijuna tona jako alkalnog pepela (na godišnjem nivou). Ove elektrane sudjeluju u ukupnom zagađenju zraka u zemlji sa čak 75%. Eksploatacija i prerada uljnih škriljaca ima veoma negativan utjecaj na životnu sredinu, posebno u područjima na sjeveroistoku zemlje. Dosadašnja eksploatacija dovela je do stvaranja oko 370 milijuna tona čvrstog rudarskog otpada, od čega oko 200 milijuna tona čini pepeo, dok ostatak čine nusprodukti rudarstva. Europska unija klasificira otpad nastao preradom uljnih škriljaca kao visoko toksičan i opasan. Veliku ekološku opasnost predstavlja i oko 1,200 tona osiromašenog uranija i oko 750 tona torija nagomilanog u rezervoaru na mjestu nekadašnjeg kombinata za obogaćivanje uranija, nedaleko od grada Sillamäea. Veliki problem je i istrošeno nuklearno gorivo iz nekadašnjih sovjetskih nuklearnih reaktora kod naselja Paldiski.
Inicijal (razvrstavanje)
Riječ inicijal (lat. initialis: početni) može imati više značenja:
Estonija
Zaštićena područja
Status zaštićenih prirodnih područja u Estoniji pravno je reguliran Zakonom o zaštiti prirode (estonski: Looduskaitseseadus), koji je službeno usvojen u nacionalnom parlamentu 21. travnja 2004. godine, a stupio na snagu 10. svibnja iste godine. Ovisno o značaju određenog područja, zaštićena područja klasificiraju se u tri glavne kategorije (postoji još nekoliko manjih kategorija za niže stupnjeve zaštite):
Ukupno je pod zaštitom države čak 15,403 lokaliteta, odnosno 21.21% ukupne kopnene površine te 18.78% obalne i priobalne površine.
Nacionalni parkovi Estonije nalaze se pod strogom zaštitom države i u njima je zabranjena svaka aktivnost koja može dovesti do promjene prirodne ravnoteže. Spisak nacionalnih parkova nalazi se u tablici ispod:
Politika
Prema Ustavu, Republika Estonija je višestranačka parlamentarna predstavnička demokracija kojom upravlja narod preko svojih izabranih predstavnika. Politički život u zemlji zasnovan je na ideji trodiobe vlasti. Na čelu države nalazi se predsjednik, nacionalni parlament glavni je zakonodavni, a nacionalna vlada izvršni organ vlasti u zemlji.
Sukladno Deklaraciji o nezavisnosti objavljenoj 1918. godine, Estonija je proglašena parlamentarnom republikom koju je politički i pravno gledano formirala Estonska konstitutivna skupština. Prvi Ustav (estonski: Põhiseadus), kao najviši pravni akt zemlje, usvojen je 15. lipnja 1920. godine, a na snagu je stupio 21. prosinca iste godine. Posljednji i aktualni, četvrti po redu Ustav usvojen je na referendumu održanom 28. lipnja 1992. godine.
Ustavom se svim građanima Estonije garantiraju osnovna ljudska prava, slobode medija i ekonomske slobode. Prema istraživanjima nevladine organizacije sa sjedištem u Parizu, Reporteri bez granica, Estonija je 2021. godine po razini slobode tiska i govora svrstana na visoko petnaesto mjesto u konkurenciji 180 država svijeta.
Najviši sudski organ u zemlji je Vrhovni sud (estonski: Riigikohus) kog čini 17 sudaca, a predsjednika Vrhovnog suda bira parlament na prijedlog predsjednika, na mandat od 9 godina.
Nacionalni simboli
Pored tri službena državna simbola (zastava, grb i himna), Estonija ima još četiri službena nacionalna simbola. To su nacionalni cvijet, ptica, kamen i riba.
Nacionalna zastava
Tokom perioda sovjetske vlasti estonska tradicionalna trobojnica zamijenjena je zastavom Estonske SSR, a ponovno je ušla u uporabu zajedno s obnovom državne nezavisnosti Estonije. Postojalo je nekoliko prijedloga da se tradicionalna trobojnica zamijeni varijantom s nordijskim križem kao simbolom nordijske pripadnosti zemlje, ali nijedan od spomenutih prijedloga nije usvojen.
Grb Estonije
Grb Estonije službeni je heraldički simbol Republike Estonije. Grb, u svom sadašnjem obliku, zlatni je štit s tri vitka, plava lava u prolazu (heraldičkim rječnikom passant guardant) u sredini i s hrastovim grančicama sa strane štita. Motiv s tri lava preuzet je s grba Danske.
Grb Estonije postojao je mnogo ranije prije službenog priznavanja poslije Estonskog rata za nezavisnost (1918. – 1920.), kada je Republika Estonija međunarodno priznata. Državna skupština Estonije službeno je usvojila grb 19. lipnja 1925. godine. Međutim, grb je službeno zabranjen poslije pripajanja Estonije Sovjetskom Savezu 1940. godine, a upotreba bilo kakvih ranijih simbola Estonije smatrana je kaznenim djelom. Grb je vraćen zakonom od 6. travnja 1993. godine, poslije obnove samostalnosti zemlje. Heraldički plavi lavovi predstavljaju jedan od najstarijih estonskih državnih simbola, i još od XIII. vijeka koristili su se kao osnova za grb grada Tallinna.
Himna Estonije
Službena državna himna Estonije je kompozicija "Mu isamaa, mu õnn ja rõõm" (srpskohrvatski: "Moja domovina, moja sreća i radost"). Glazbu je 1848. komponirao finski kompozitor Fredrik Pacius, dok je tekst nešto kasnije napisao estonski pjesnik Johann Voldemar Jannsen. Himna Estonije s tekstom prvi je put službeno izvedena na prvom festivalu estonske zborske muzike 1869. godine. Kao himna Estonije, službeno je usvojena 1920. godine nakon rata za nezavisnost. Zanimljivo je da je identična kompozicija, ali s drugačijim tekstom, ujedno i službena himna Finske.
Ostali nacionalni simboli
Kampanju za izbor nacionalnog cvijeta započelo je tokom 1967. godine Estonsko društvo za zaštitu prirode, a kao službeni nacionalni cvet izabran je plavi različak (Centaurea cyanus), cvijet koji je stoljećima bio značajan dio nacionalne kulture i nacionalnog folklora. Stilizirani cvijet plavog različka danas se nalazi na logotipu Konzervativne narodne stranke Estonije. Nacionalna ptica je u Estoniji široko rasprostranjena seoska lasta (Hirundo rustica), specifična po svojoj plavo-bijelo-crnoj boji. Kao nacionalni kamen izabran je sivi vapnenac, sedimentna stijena od koje su napravljene brojne kamene građevine širom zemlje. Nacionalna riba je atlantska (baltička) haringa (Clupea harengus), koja je kroz historiju predstavljala važan izvor prihoda i hrane za estonsko stanovništvo.
U predkršćanskom periodu hrast je smatran svetim drvetom.
Državna skupština (Riigikogu)
Estonski parlament naziva se Riigikogu (srpskohrvatski: Državna skupština) i najviše je zakonodavno tijelo u zemlji. Parlament je jednodomni, sastoji se od 101 člana i njegov sastav bira se direktno na izborima po proporcionalnom izbornom sistemu, na četvorogodišnji mandat. Pravo glasa na izborima imaju svi punoljetni građani koji su državljani Estonije, a cenzus za ulazak u parlament za političke stranke je 5% od ukupnih glasova. Parlament nije zasijedao u periodu od 1934. do 1938. godine, poznatom i kao "Doba šutnje" (estonski: vaikiv ajastu), nakon što je tadašnji državni poglavar Konstantin Päts zabranio djelovanje političkih stranaka i vladao autoritarno. Nakon što je 1938. godine usvojen novi ustav, nacionalni parlament je ponovo sazvan, ovaj put kao dvodomno zakonodavno tijelo s donjim (Riigivolikogu) i gornjim domom (Riiginõukogu). Nakon sovjetske okupacije i osnivanja Estonske SSR, funkciju nacionalnog parlamenta obavljao je Vrhovni sovjet Estonske SSR (od 25. kolovoza 1940. do 8. svibnja 1990. godine), a potom, nakon raspada Sovjetskog Saveza, i Vrhovno vijeće Republike Estonije (od 1990. do 5. listopada 1992.) kao prijelazni zakonodavni organ. Rad Riigikogua ponovo je obnovljen 1992. godine. Sve sjednice parlamenta održavaju se u dvorcu Toompea u Tallinnu.
U parlamentu se usvajaju svi zakonski akti, usvaja se proračun, ratificiraju se i otkazuju međunarodni ugovori te se odlučuje o državnim kreditima. U parlamentu se biraju i predsjednik države, predsjednik Ustavnog suda, guverner Narodne banke, državni revizor i zapovjednik oružanih snaga.
Vlada Estonije
Vlada Estonije (estonski: Vabariigi Valitsus) predstavlja najvažniji izvršni organ vlasti u zemlji. Mandatara za sastav nove vlade predlaže predsjednik države, nakon čega mandatar sastavlja svoj kabinet, a izbor vlade potvrđuje se u nacionalnom parlamentu. Kabinet čini 12 ministarstava, a Vlada se bira na period od 4 godine. Svaki kabinet može imati maksimalno i 3 ministarstva bez portfelja, koja imenuje predsjednik vlade osobno, a maksimalan broj ministarstava u kabinetu je 15. U periodu od 1918. do 2017. godine, Estonija je imala ukupno 49 vlada (računajući i vlade u egzilu u periodu sovjetske okupacije). Sjedište Vlade nalazi se u kući Stenbock na Toompei u Tallinnu. Vlada je zadužena za provođenje zakona koji se usvajaju u parlamentu, usmejrava i usklađuje rad državnih institucija i provodi unutrašnju i vanjsku državnu politiku.
Svaki od 15 estonskih okruga ima svoju lokalnu vladu.
Predsjednik Republike Estonije
Predsjednik Estonije (estonski: Eesti Vabariigi President) službeno je šef države, iako je sama funkcija uglavnom ceremonijalna. Bira se glasanjem u nacionalnom parlamentu, a kandidat službeno postaje predsjednik kada dobije više od dvije trećine glasova u parlamentu. Ukoliko i nakon tri kruga glasanja kandidat ne dobije odgovarajući broj glasova u parlamentu, formira se posebna izborna komisija koju, pored članova parlamenta, čine i predstavnici svih lokalnih organa vlasti (minimum po jedan predstavnik svake općine). Mandat predsjednika traje pet godina, a ukupni broj mandata nije ograničen, s tim da jedna osoba može povezati samo dva mandata u kontinuitetu. Predsjednik za trajana mandata ne smije biti član ni jedne političke stranke, a također mora zamrznuti sve ostale političke i gospodarske aktivnosti.
Funkcija predsjednika države službeno je uvedena 1938. godine, a prvi predsjednik Estonije bio je Konstantin Päts. Prije toga, u periodu od 1920. do 1934. godine, na čelu države nalazio se tzv. "Državni starješina" (estonski: Riigivanem), koji je kombinirao funkcije koje imaju današnji predsednik i premijer. U tom periodu, na čelu Estonije bilo je ukupno 16 šefova države, a Päts je biran na tu funkciju čak pet puta. Ustav iz 1934. godine razdvojio je funkciju šefa države od funkcije predsjednika vlade, ali nije stupio na snagu pošto je Päts iste godine izvršio državni udar i raspustio parlament. Sovjetske vlasti su u srpnju 1940. deportirale Pätsa u grad Ufu u Sibiru. Nakon toga, u skladu s važećim Ustavom, funkciju predsjednika preuzeo je prosovjetski premijer Johannes Vares, koji je potom potpisao službeni dokument o aneksiji Estonije od strane Sovjetskog Saveza. U periodu pod sovjetskom vlašću (1944. − 1991.), sjedište predsjednika Estonije nalazilo se u egzilu u Stockholmu.
Međunarodni odnosi
Estonija je bila punopravna članica Lige naroda od 22. rujna 1921. godine, a potom i Ujedinjenih nacija od 17. rujna 1991. godine. Između ostalih, Estonija je i jedna od članica Organizacije za europsku sigurnost i saradnju (OSCE), Organizacije za ekonomsku suradnju i razvoj (OECD), Vijeća država Baltičkog mora (CBSS) i Nordijske razvojne banke. Također je i potpisnica protokola iz Kyota o klimatskim promjenama.
Od obnove nezavisnosti 1991. godine, estonska vanjska politika fokusirana je na europske i euroatlantske integracijske procese. Potpuna integracija u zapadni političko-sigurnosni sistem nastupila je nakon prijema u punopravno članstvo NATO pakta (članica od 29. ožujka 2004.) i Europske unije (1. svibnja 2004. godine). Intenzivno političko i vojno približavanje zemljama geopolitičkog zapada za posljedicu je imalo pogoršavanje odnosa s Ruskom Federacijom, jedinom susjednom zemljom s kojom Estonija nije u potpunosti izvršila demarkaciju granične linije.
Od početka 1990-ih, Estonija razvija bliske političko-ekonomske odnose s preostale dvije baltičke države, sudjelujući u radu Baltičke skupštine i Baltičkog vijeća ministara. Estonija koristi nordijski uzor kao primjer svog političko-društvenog djelovanja. Jačem razvoju međusobnih odnosa baltičkih i nordijskih zemalja doprinosi i Nordijsko-baltička grupa 8 (NB8). Parlamentarna suradnja između Baltičke skupštine i Nordijskog savjeta započela je 1989. godine i od tada dva tijela održavaju redovne godišnje sastanke na raznim nivoima. Nordijski savjet ministara ima svoju kancelariju u Tallinnu i predstavništvo u Tartuu, kao i informativne centre u Narvi, Valgi i Pärnuu.
Estonija njeguje tradicionalno dobre odnose sa Švedskom i Finskom, a većina Estonaca sebe smatra pripadnicima nordijskog civilizacijskog kruga. Tako je 2009. godine, prilikom posjete Stockholmu, tadašnji ministar vanjskih poslova Estonije, Toomas Hendrik Ilves, inače rođen u Stockholmu, održao predavanje na Švedskom institutu za međunarodne odnose pod nazivom "Estonija kao nordijska zemlja". Estonija teži uključivanju u Nordijski savjet.
Vojska
Za razliku od preostale dvije baltičke zemlje (Latvije i Litve), u kojima je vojska profesionalizirana, u Estoniji je vojna obuka obavezna. Služenje vojnog roka je obveza za sve muškarce starosti između 18 i 28 godina, a dužina obuke traje od 8 do 11 mjeseci, ovisno o rodu u kojem se služi. Ženama je omogućeno da se dobrovoljno prijavljuju za služenje vojnog roka. Prema podacima, vojni budžet Estonije za 2017. godinu iznosio je 477 milijuna eura, ili oko 2.2% BDP-a (što je za 7.6% više u odnosu na prethodnu godinu). Oružane snage Estonije, Latvije i Litve zajednički sudjeluju u vojnim vježbama u okviru NATO-a.
Estonska vojska kao dio NATO-vih snaga sudjeluje u brojnim mirovnim i ratnim misijama diljem svijeta, a između ostalih sudjelovala je i u mirovnim misijama u Hrvatskoj 1995. godine (u sklopu UNPROFOR-a), u Bosni i Hercegovini (od 1996. do 2011. godine) u sklopu IFOR-a i SFOR-a, te u Makedoniji (2003. godine, kao dio misije EUFOR Concordia). Estonske oružane snage sudjelovale su i u mirovnim misijama UN-a u Libanonu (na Golanskoj visoravni, tokom 1996. i 1997. godine), ISAF-a u Afganistanu (od 2003. do 2014. godine) i u Iraku (od 2003. do 2009. godine). Estonski kontingent s 50 vojnika od 2003. godine dio je mirovnih snaga KFOR-a na Kosovu, sa sjedištem u Kosovskoj Mitrovici.
Administrativna podjela
Republika Estonija administrativno je podijeljena na 15 okruga (estonski: maakond, maakonnad). U pisanim izvorima okruzi se po prvi put spominju u Kronici Henrika od Livonije, kao estonske državice koje su postojale tokom XIII. vijeka i Sjevernih križarskih ratova. Granice između okruga mijenjane su tokom stoljeća, a nakon što je Estonija 1991. godine uspostavila nezavisnost, tadašnji sovjetski rajoni su ukinuti i zamijenjeni s okruzima, uz zadržavanje sovjetskih granica; nekadašnji okrug Petseri nakon Drugog svjetskog rata priključen je Rusiji i danas je administrativno uređen kao Pečorski rajon Pskovske oblasti.
Historijski okruzi i njihove granice danas se koriste u etnološkom kontekstu kako bi se isticale kulturne i jezične posebnosti određenih dijelova Estonije.
Svaki je okrug dalje podijeljen na općine (estonski: omavalitsus), koje predstavljaju drugu razinu administrativne podjele. Nakon velike administrativne reforme 2017. godine, broj općina smanjen je na 79 (s dotadašnjih 213), a dijele se na gradske (estonski: linn; 15 općina) i ruralne (estonski: vald; 64 općine). Svaka općina uživa određen stupanj autonomije u odnosu na centralnu vlast i ima svoje organe vlasti. U granicama općina može se naći jedno ili više gradskih ili seoskih naselja. Dvije trećine općina imaju manje od 3,000 stanovnika; najveća općina je Tallinn s oko 427,500 stanovnika, dok najmanja općina Ruhnu ima svega 68 stanovnika.
Grad Tallinn administrativno je podijeljen na osam gradskih okruga (estonski: linnaosa), a svaki od okruga ima svoju izvršnu vlast.
Stanovništvo
Na osnovu arheoloških nalaza, izvjesno je da je područje suvremene Estonije stalno naseljeno posljednjih 13,000 godina, a prve ljudske zajednice pojavile su se odmah nakon povlačenja moćnih ledenjaka, koji su se prostirali na tom području tokom posljednjeg ledenog doba. Tokom posljednjih 800 godina, estonska se populacija se kretala između 800,000 i 1.6 milijuna ljudi. Početkom trećeg desetljeća XXI. vijeka u Estoniji je živjelo oko 1,330,000 ljudi.
Kritični periodi u demografskom smislu bili su XIII. i XIV. vijek, kada su ratovi sa kršćanskim osvajačima, epidemije i glad potpuno desetkovali populaciju, a broj stanovnika se smanjivao i do 50%. Sljedeći demografski negativan period trajao je od sredine XVI. pa do početka XVIII. vijeka, kada je zbog ratova, gladi i epidemija stradalo više od polovine stanovništva, iako je u mirnijim desetljećima u istom periodu uslijed imigracija broj stanovnika rastao i do dva postotna poena godišnje. Najnižu populacijsku točku estonsko stanovništvo doseglo je 1712. godine, kada je na tom području živjelo svega oko 200,000 ljudi. Prema podacima sa svesovjetskog popisa iz 1897. godine, broj stanovnika na tlu Estonije dostigao je 986,000, od čega su 89.2% bili etnički Estonci (odnosno estonska plemena). Prirodni rast estonske populacije tokom XX. vijeka bio je dosta nizak i održavao se primarno zahvaljujući migracijama. Tokom Drugog svjetskog rata, Estonija je izgubila gotovo četvrtinu svoje prijeratne populacije. Intenzivna industrijalizacija koju su provodile sovjetske vlasti u poslijeratnom periodu dovela je do masovnih imigracija iz drugih dijelova Sovjetskog Saveza te se tako u periodu od 1956. do 1991. godine zbog posla u Estoniju doselilo ukupno oko 1.4 milijuna ljudi iz drugih dijelova zemlje. Njih oko 200,000 trajno se nastanilo na tom području.
Intenzivnije imigracije zahvaćale su Estoniju uglavnom nakon perioda s visokim mortalitetom. Njemački i švedski naseljenici, koji su počeli intenzivnije dolaziti na ovo područje od XIII. vijeka, uglavnom su se zadržavali u gradovima. Iako su etnički Estonci činili većinu gradske populacije, estonski gradovi su tokom srednjeg vijeka bili potpuno germanizirani. Za razliku od gradova, proces naseljavanja ruralnih područja tekao je znatno sporije, bio je dugotrajniji i samim tim novopridošlo se seosko stanovništvo mnogo brže asimiliralo. Od kraja XIX. vijeka, naglo je porastao broj imigranata iz Rusije, koji su sudjelovali u industrijalizaciji tih područja.
Prije Drugog svjetskog rata, etnički Estonci činili su 88.1% ukupne populacije, dok su ostatak činili pripadnici pet manjinskih naroda (tradicionalne manjine Estonije). Estonski ustav iz 1925. godine garantirao je kulturnu autonomiju tradicionalnim manjinskim narodima (s brojnošću iznad 3,000 osoba) i bio je jedinstven u tom pogledu u Europi tog vremena. Kulturna autonomija tako je zakonom zagarantirana estonskim Nijemcima i Židovima, koji su imali i svoja vlastita kulturna vijeća. Prema podacima iz 1934. godine, najbrojniji manjinski narodi bili su Rusi (92,000 ili 8.2%), Nijemci (16,300 ili 1.5%) i Šveđani (7,600 ili 0.7%), dok su Latvijci i Židovi činili manje od 0,5% od ukupnog stanovništva. Velike promjene dogodile su se tokom Drugog svjetskog rata; broj stanovnika se značajno smanjio, a s estonskog teritorija gotovo su u potpunosti nestale četiri tradicionalne manjinske zajednice (opstali su jedino Rusi). Zakon o kulturnoj autonomiji ponovo je stupio na snagu 1993. godine.
Tokom perioda sovjetske vlasti drastično se promijenila demografska slika Estonije. Udio etničkih Estonaca u populaciji pao je na oko 61%, dok se broj etničkih Rusa, Ukrajinaca i Bjelorusa u istom periodu gotovo upeterostručio, a manjinski narodi činili su više od trećine ukupne populacije.
Prema podacima iz 2021. godine, etnički najbrojnije skupine u zemlji bili su Estonci sa 68.8% i Rusi sa 24.2%. Značajniju populaciju imali su još i Ukrajinci (2%), dok su sve ostale etničke skupine imale udio manji od 1%. Među njima, posebno se ističu Bjelorusi (0.8%) i Finci (0.6%), dok su ostale značajnije etničke skupine Latvijci, Nijemci, Litvanci, Tatari, Židovi, Šveđani i Poljaci. Suvremena Estonija etnički je heterogena zemlja u kojoj manjinski narodi čine oko trećinu populacije. Estonci čine više od 80% stanovništva u 13 od 15 okruga, a najhomogeniji okrug je Hiiu s 98.4% Estonaca. Ruska manjina najbrojnija je na sjeveroistoku i istoku zemlje, te u Tallinnu, a u okrugu Ida-Viru čini oko 70% populacije.
Od početka XIX. vijeka pa na dalje, stopa živorođene djece po ženi postepeno je opadala, ali se i stopa smrtnosti smanjivala, što je dovelo do neznatnog rasta populacije. Tako je tokom pedesetih godina XX. vijeka Estonija imala jednu od najnižih stopa rađanja u Europi i svijetu, da bi prirodni priraštaj ponovo postepeno počeo rasti tokom sedamdesetih godina XX. vijeka. Tokom devedesetih godina XX. vijeka ponovo dolazi do pada u broju stanovnika, useljavanje je gotovo zaustavljeno, a broj iseljenika se naglo povećao, dok je broj umrlih bio veći od broja rođenih. Demografska slika počela se stabilizirati nakon 1997. godine. Glavni demografski problem Estonije je starenje stanovništva, pošto broj djece po obitelji konstantno opada, a broj starijih osoba se povećava. Udio stanovnika starijih od 64 godine je oko 18% (prema podacima iz 2010. godine). Postotak zaposlenih, radno sposobnih stanovnika je nešto viši u usporedbi s prosjekom Europske unije, a posebno je visok postotak zaposlenosti među ženama.
Prema podacima iz 2011., stopa fertiliteta je 1.52 dece po ženi, što odgovara europskom prosjeku. U Estoniji, značajan broj djece rođen je u izvanbračnim zajednicama, a tokom 2009. godine čak 60% od ukupnog broja rođenih rođeno je u izvanbračnim zajednicama. Prema podacima s popisa iz 2000. godine, oko 21% stanovništva živio je u izvanbračnim zajednicama. Broj razvedenih brakova je među najvišima u Europi.
U usporedbi s europskim zemljama, estonsko stanovništvo živi najkraće, a posebno je velika razlika u životnom vijeku između muškaraca i žena (žene žive u prosjeku osam godina duže, što je smanjenje u odnosu na ranijih dvanaest). Tako je 2020. godine prosječni očekivani životni vijek kod žena iznosio 82.8 godina, dok su muškarci u prosjeku živjeli 74.4 godine.
Ljudska prava u Estoniji
Godine 1997., Estonija je potpisala Ženevsku konvenciju o izbjeglicama. U periodu od 1997. do 2008. godine, izbjeglički azil u Estoniji zatražilo je ukupno 148 osoba, od čega je svega njih 10 dobilo službeni status izbjeglice, a za 12 osoba je određena specijalna zaštita. Najviše tražitelja azila bilo je iz Rusije (23), Iraka (22) i Turske (17 osoba). Broj tražitelja azila znatno se povećao nakon 2009. godine, nakon što je Estonija postala dijelom Schengenske zone.
Prema podacima od 2. srpnja 2010. o broju rezidenata, 84.1% rezidenata bili su državljani Estonije, 8.6% su bili strani državljani, dok su 7.3% građana činile osobe sa nejasnim i neodređenim državljanstvom. Od 1992. godine, oko 140,000 osoba dobilo je estonsko državljanstvo. Pripadnicima ruske etničke manjine, koji su se u Estoniju doselili tokom sovjetskog perioda, estonski Zakon o državljanstvu znatno otežava proces dodjele statusa državljana, a Vijeće za ljudska prava UN-a je 2008. godine navedeni zakon označilo kao diskriminatoran.
Estonija je u listopadu 2014. donijela zakon kojim su legalizirane civilne kohabitacije istopolnih parova, postavši tako prva zemlja na postsovjetskom prostoru koja je pravno regulirala prava istopolnih zajednica. Zakon o civilnom partnerstvu istopolnih zajednica stupio je na snagu 1. siječnja 2016. godine. Iako istospolni brakovi još uvijek nisu zakonom regulirani u Estoniji, Estonija priznaje i registrira istospolne brakove sklopljene u drugim državama, ukoliko udovoljavaju zakonskim uvjetima.
Jezici
Suvremena Estonija višenacionalna je država u kojoj se prema službenim podacima s popisa iz 2000. govori čak 109 jezika. Službeni jezik zemlje je estonski, koji je materinji jezik za oko 922,000 ili 67.3% estonske populacije. Kao službeni manjinski jezici priznati su još ruski, švedski i njemački jezik.
Estonski jezik (estonski: eesti keel) pripada grupi balto-finskih jezika iz porodice uralskih jezika i jedan je od tek nekoliko europskih jezika koji ne pripadaju porodici indoeuropskih jezika. Dosta je sličan finskom i karelskom jeziku. Po jezičkoj strukturi pripada grupi aglutinativnih jezika. Zbog stoljetnog utjecaja njemačkog jezika i kulture, oko trećinu riječi u modernom estonskom jeziku čine upravo razni germanizmi. Standardni estonski jezik baziran je na sjevernoestonskom dijalektu. Južnoestonski jezik (ili dijalekt) čine četiri zasebna dijalekta (tartski, mulgi, võro i seto) koji se ponekad smatraju čak i zasebnim južnoestonskim jezicima. Dijalekat viru se najviše razlikuje od standardnog estonskog jezika, i jedini je koji ima zaseban jezični ISO 639-3 kod -. Iako su južnoestonski dijalekti geneološki različiti od sjevernoestonskih, službeno se smatraju regionalnim formama suvremenog estonskog jezika. Ortografija estonskog jezika bazira se na principu "jedno slovo, jedan glas".
Ruski jezik i dalje je najrašireniji manjinski jezik u zemlji i njime se kao materinjim jezikom služi oko trećina ukupne populacije (29.7%). U periodu sovjetske vlasti, ruski jezik imao je status službenog jezika. Prema podacima iz 1998. godine, velika većina rusofone doseljeničke struje iz prve i druge generacije nije poznavala estonski jezik. Danas je situacija znatno drugačija te, prema podacima s popisa iz 2010. godine, oko 64% neestonskog stanovništva tečno govori estonski jezik. Najveći broj govornika ruskog jezika živi u glavnom gradu Tallinnu te u industrijskim područjima u okrugu Ida-Viru.
Iako Baltički Nijemci nikada nisu činili više od 10% od ukupne estonske populacije, njemački jezik potpuno je dominirao kulturnim, političkim i gospodarskim životom Estonije. Iako je broj etničkih Nijemaca u estonskoj populaciji danas gotovo zanemariv, njemački jezik treći je najrašireniji strani jezik među estonskim stanovništvom. Švedskim jezikom, koji je bio dominantan u sjeverozapadnom i zapadnom dijelu zemlje, posebno u periodu između XIII. i XX. vijeka, danas govori jako mali broj ljudi u Estoniji.
Najrašireniji strani jezici koji se uče u školama u Estoniji danas su engleski, ruski, njemački i francuski, iako su dosta popularni i finski, švedski i španjolski jezik.
Službeni znakovni jezik u zemlji je estonski znakovni jezik (kod ESL; estonski: ееsti viipekeel), koji koristi oko 4.5 tisuće osoba, dok je u službenoj upotrebi u rusofonim područjima i ruski znakovni jezik.
Religija
Ustav Republike Estonije garantira slobodu vjeroispovesti svim vjrskim zajednicama, a vjerske organizacije strogo su odvojene od države. Podaci o vjerskoj strukturi estonskog stanovništva su sljedeći:
Prije kristijanizacije zemlje, koja se dogodila tokom XIII. vijeka, estonsko je stanovništvo bilo politeističko. Prema opisima iz Kronike Henrika od Livonije (latinski: Heinrici Cronicon Lyvoniae; pisane u periodu od 1180. do 1227. godine), vrhovno estonsko božanstvo bila je Tharapita, estonski ekvivalent nordijskom božanstvu Thoru.
Kršćanstvo, koje je danas najzastupljenija religija u Estoniji, proširili su Teutonci tokom XIII. vijeka. Tokom reformacije, na tlu Estonije učvrstio se protestantizam, a godine 1686. službeno je formirana Estonska evangelistička luteranska crkva. Protestanti su u Estoniji prije Drugog svjetskog rata činili oko 80% populacije; većinom su bili luterani, a jedan manji broj vjernika pripadao je kalvinističkoj protestantskoj denominaciji. Iako je po Ustavu iz 1925. crkva službeno odvojena od države, vjerska učenja i dalje su bila prisutna u javnom životu, a na Državnom univerzitetu u Tartuu postojao je Zavod za teološke studije. Tokom perioda sovjetske vlasti, estonska crkva izgubila je više od dvije trećine klera, crkvena imovina je nacionalizirana, a vjerske škole su zatvarane.
Kako su religija i kler bili u uskoj vezi s njemačkim feudalnim elitama tokom cijelog XIX. vijeka, većina etničke estonske populacije nije prakticirala vjerske obrede. Ireligioznost se održala do današnjih dana pa je prema podacima Eurobarometra za 2010. godinu više od polovine estonske populacije ireligiozno, po čemu je Estonija na prvom mjestu u Europi. Prema istom istraživanju, 18% građana izjasnilo se da vjeruje u boga, njih 50% smatra da postoji neka vrsta "više životne sile", dok 29% građana ne vjeruje u postojanje nikakvih natprirodnih sila. Prema Gallupovim istraživanjima za period od 2006. do 2008. godine, tek je 14% Estonaca religiju označilo kao važan dio svojih života, što je bio najniži postotak među 143 države koje su obuhvaćene istraživanjem.
Prema Eurobarometrovim istraživanjima iz 2012. godine, kršćanstvo je najvažnija i najdominantnija religija u Estoniji s oko 29% vjernika. Najveća kršćanska crkva u zemlji je Estonska pravoslavna crkva, kojoj pripada oko 16% estonskih građana; protestanti čine oko 10%, a sve ostale krćanske denominacije zajedno oko 28% građana. Među nereligioznim osobama njih 22% se izjasnilo kao ateisti, 16% kao agnostici, dok je oko 15% bilo neizjašnjeno. Estonska luteranska crkva je prema podacima iz 2014. imala oko 180,000 službeno registriranih članova.
Urbanizacija
Gradska naselja u Estoniji počinju se razvijati u XIII. vijeku i nastajala su uglavnom oko njemačkih utvrda u priobalnim područjima i na obalama rijeka. Prvi gradovi koji se spominju u historijskim izvorima bili su Tartu (1030.), Tallinn (1248., odnosno 1154. pod imenom Kolivan, prema arapskim, odnosno Koljivanj, prema ruskim izvorima), Narva (1256.), Pärnu (1265.), Haapsalu (1279.), Viljandi (1283.) i Paide (1291. godine).
Gospodarstvo
U međuratnom periodu, estonsko je gospodarstvo postepeno počelo prelaziti s poljoprivrednog na industrijski sektor i razvijati se po uzoru na gospodarstvo susjedne Finske. U tom periodu, estonski poljoprivredni proizvodi (posebno maslac, mlijeko i sirevi) prodavali su se na tržištima Njemačke i drugih zapadnoeuropskih zemalja. Životni standard estonskog stanovništva u istom periodu bio je gotovo jednak standardu stanovništva Finske. Tokom Drugog svjetskog rata, gospodarski sustav u zemlji doživio je potpuni kolaps, a nakon sovjetske okupacije i potpuni preokret s tržišne na socijalističku privredu. Estonija je nakon 1944. u potpunosti integrirana u sovjetski gospodarski sustav baziran na društvenom vlasništvu. Iako je u tom periodu došlo do intenzivne industrijalizacije zemlje, životni standard je značajno opao, pa je tako prema podacima iz 1987. godine BDP Estonske SSR gotovo ostao na predratnom nivou od oko 2,000 američkih dolara, dok je u istom periodu BDP Finske porastao na 14,370 američkih dolara; godine 1990., estonski je BDP per capita iznosio samo 100 američkih dolara.
Nakon obnove nezavisnosti zemlje 1991. godine izvršena je ponovna tranzicija na tržišnu ekonomiju i u zemlji su provedene brojne ekonomske reforme. Jedna od najznačajnijih svakako je bilo uvođenje poreza na dodatnu vrijednost po jedinstvenoj stopi od 26% (nevezano za visinu primanja), a porezna stopa je u periodu od 2005. do 2008. postepeno smanjivana na aktualnih 21%. Cjelokupna vrijednost poreza na nekretnine koristi se za financiranje lokalnih samouprava. Oporezivanju podliježu čak i javne institucije. Zahvaljujući sveobuhvatnim reformama, gospodarstvo se za kratko vrijeme oporavilo, a period tranzicije sa socijalističkog na kapitalistički sustav nije bio turbulentan kao u nekim drugim državama sa sličnom problematikom. Tako je nacionalni BDP u usporedbi s Europskom unijom porastao s 34.8%, koliko je iznosio 1996., na 65% 2007. godine. Za manje od 20 godina ekonomske tranzicije, estonska se privreda transformirala i integrirala s ekonomskim sistemima susjednih nordijskih zemlja, posebno Švedske i Finske, i prema podacima Svjetske banke dostigla status visokorazvijene ekonomije. Bruto društveni proizvod po glavi stanovnika bilježi konstantan rast pa je tako sa 23,631 dolara u 2012. porastao na 29,543 dolara u 2016. godini. Prema podacima iz 2018. godine, iznosio je čak 35,974 američkih dolara. Brojne reforme znatno su olakšale razvoj malih poduzeća u zemlji pa je tako prema indeksu ekonomskih sloboda za 2021. godinu Estonija rangirana na visoko osmo mjesto u svijetu, odnosno na četvrto mjesto među europskim državama te prvo među članicama Unije. Zbog uspješne i brze ekonomske tranzicije te naglog razvoja, Estonija se često naziva i baltičkim tigrom (zajedno s gospodarstvima Latvije i Litve).
Prije službenog pridruživanja Eurozoni, nacionalna valuta bila je estonska kruna, koja je bila vezana za njemačku marku u omjeru 1 DEM za 8 EEK. Kruna kao službena estonska valuta bila je u opticaju u dva navrata, od 1928. do 1940. te od 1992. do 2011. godine. Prethodila joj je estonska marka, koja je u opticaju bila od 1918. do 1927. godine, a naslijedio ju je euro nakon što je Estonija službeno usvojila jedinstvenu europsku valutu kao vlastito platežno sredstvo 1. siječnja 2011. godine. S uvođenjem eura, Estonija je tako postala 17. članicom Eurozone. Zamjena estonske krune za euro vršena je po omjeru 1€ za 15.64664 EEK. Tokom perioda sovjetske vlasti, službena valuta bila je sovjetski rubalj.
Prema podacima Eurostata, Estonija ima najmanji javni dug među svim zemljama Europske unije, koji je krajem 2019. iznosio 8.4% nacionalnog BDP-a. Iz europskih fondova za razvoj Estonija je u periodu od 2007. do 2013. dobila oko 3.4 milijarde eura.
Prema procjenama Centra za studije predviđanja i međunarodnih informacija (Centre d'Etudes Prospectives et d'Informations Internationales), ukoliko se nastavi aktualni trend ekonomskog rasta, estonska će ekonomija do 2025. dostići nivo razvijenosti nordijskih zemalja, a do 2050. postati i jednom od najproduktivnijih ekonomija unutar Europske unije.
Estonija ima visoko razvijen sektor informacionih tehnologija i smatra se jednom od najrazvijenijih informacijskih zemalja u Europi. Estonski programeri Ahti Heinla, Priit Kasesalu i Jaan Tallinn sudjelovali su u stvaranju softvera za telekomunikacije Skype.
Poljoprivreda i šumarstvo
Godine 1991., oko 12% radno sposobnog stanovništva Estonije bilo je zaposleno u poljoprivrednom sektoru i proizvodilo je 15.4% ukupnog nacionalnog dohotka. U to vrijeme, Estonija je imala oko 1.3 milijuna hektara poljoprivrednog zemljišta, a oko milijun hektara činile su oranice. Tokom sovjetskog perioda, obradive površine smanjene su za oko 405,000 hektara i to je zemljište uglavnom pošumljeno. Kolektivizacija koja je provođena tokom 1940-ih i 1950-ih negativno se odrazila na estonsku poljoprivredu, posebno na mala seoska imanja koja su u predratnom periodu činila osnovu estonske privrede. Do početka 1990. godine, na tlu Estonije postojala je 221 zadruga i 117 državnih farmi s prosječno oko 350 do 400 zaposlenih na svakoj od farmi. Na farmama su se najviše uzgajala goveda i svinje, a Estonija je bila jedan od glavnih opskrbljivača drugih sovjetskih republika mesom i mlijekom. S druge strane, hrana za stoku dobavljala se uglavnom iz Rusije.
Nakon obnove nezavisnosti zemlje ukinuto je kolektivno vlasništvo i zemlja je ponovo denacionalizirana. Zakonom je omogućeno da svaki pojedinac može iznajmiti do 50 hektara obradivog zemljišta za uzgoj žitarica i drugih kultura. Zemljište je nasljedivo, ali ne može se ni prodati ni kupiti. Cilj reforme poljoprivrednog sektora bilo je oživljavanje sela i malih seoskih gazdinstava, koja su bila gotovo nestala uslijed kolektivizacije. Svega šest mjeseci nakon usvajanja niza reformi u poljoprivrednom sektoru službeno je registrirano oko 2,000 malih seoskih gazdinstava, i njihov se broj povećavao u narednom periodu. Godine 1993., u Estoniji je djelovalo ukupno 8,781 seosko gazdinstvo na kojima se obrađivalo oko četvrtine svih obradivih površina. Prema zakonu o porezu na imovinu, koji je tokom 1993. usvojio nacionalni parlament, svako domaćinstvo plaćalo je godišnji porez na imovinu od 0.8% do 1.2% od ukupne procijenjene vrijednosti posjeda (0.5% od poreza išlo je direktno u državni proračun, a ostatak u proračune lokalnih jedinica).
Međutim, udio poljoprivrede u ukupnom nacionalnom dohotku pao je sa 15% na 3.3% u periodu od 1991. do 2000. godine, a broj zaposlenih u poljoprivredi opao je u istom periodu s 15% na 5.2%.
Najvažnije stočarske djelatnosti su mliječno govedarstvo, svinjogojstvo i peradarstvo, dok su glavne ratarske kulture žitarice, krumpir i povrće. Meso i mesne prerađevine uglavnom se izvoze, dok se ratarski proizvodi plasiraju na domaćem tržištu. Mnoge farme počivaju na principima organske poljoprivrede.
Pod šumama je oko dva milijuna hektara s procijenjenih oko 274 milijuna kubnih metara drveta, od čega je pod komercijalnom eksploatacijom oko 70% šumskog bogatstva. Oko 40% svih šuma nalazi se u direktnom vlasništvu države. U šumarstvu je zaposleno oko 1% od ukupnog radno aktivnog stanovništva.