Kultura_Sovjetskoga_Saveza
Književnost
S druge strane, krug autora koje nije simpatizirala čak ni Hruščovljeva birokracija počeo se formirati već sredinom 1950-ih godina i to preko djela Borisa Pasternaka. Pasternak je bio izrazito utjecajna ličnost u sovjetskim književnim krugovima, ali se nije slagao s državnom umjetničkom estetikom, zbog čega je jedan dio života proveo u izolaciji, radeći na svom remek-djelu, romanu Doktor Živago. Radilo se o djelu napisanom u romanesknoj tradiciji XIX. stoljeća, posebice onoj Lava Tolstoja, a osim odbacivanja socrealističkih ideja, roman je sadržavao i suptilnu kritiku sovjetske države za vrijeme Staljina. Sovjetski cenzori roman nisu prihvatili zbog čega je prokrijumčaren u Italiju, gdje je prvi puta i tiskan, a Pasternak se ubrzo našao na udaru kritika (što države što umjetničkih krugova) nakon što mu je uručena Nobelova nagrada za književnost 1958. godine, koju je zbog pritiska morao odbiti, postavši prvi autor koji je to učinio. U ovom raznom razdoblju, sovjetski cenzori su na popis zabranjenih knjiga stavili i djela Vladimira Nabokova, najznačajnijeg ruskog emigratnskog autora. Nabkovo je dio svog opusa napisao na ruskom (romani Dar, Lužinova obrana), ali se proslavio romanima na engleskom, među kojima je najznačajniji roman Lolita iz 1955. godine. U svom romanu, koji spada u sam vrh postmodernističke književnosti, Nabokov se na lucidan način poigrava s tabuom (dječje) seksualnosti i pedofilije. Zbog kontroverzne tematike, Nabokov je imao problema s tiskanjem svog magnum opusa, a nakon što je objavljen, sovjetski su ga cenzori promptno stavili na popis zabranjenih knjiga. 280px|thumb|right|Profesor [[Joseph Brodsky tijekom akademske godine 1972./1973., fotografiran dok je radio na Sveučilištu u Michiganu.]] Šezdesete su godine bile obilježene i nekolicinom velikih pjesničkih imena. Među njima jedan od najznačajnijih, što međunarodno što u Sovjetskom Savezu (imao je status javnog pjesnika), bit će Jevgenij Jevtušenko, koji se proslavio poemom Babi Jar (koja govori o pokolju kijevskih Židova 1941.), koja izaziva kontroverze u Sovjetskom Savezu, ali ne i reakciju sovjetske vlasti. Njegova supruga Bella Ahmadulina je bila najveća pjesnikinja svoje epohe koja je odskakala od ostalih tadašnjih pjesnika svojom strogo apolitičnom poezijom. Uz njih dvoje, značajni pjesnik je i Andrej Voznesenski, koji će biti proglašen najvećim sovjetskim i jednim od najvećih svjetskih pjesnika, a New York Times će ga nazvati neslužbenim kulturnim ambasadorom Sovjetskog Saveza. Posljednji veliki sovjetski pjesnik bio je Josif Brodski, koji je sovjetsku književnost obilježio kao mladić s problematičnim odnosom prema državi. Cenzori su njegovu poeziju smatrali vulgarnom pornografijom, a sam je pjesnik poslan na psihijatriju i naposlijetku uhapšen. Sa samo 24 godine, Brodski se uspio profilirati na sudu tako da su za ukidanje dosuđene mu kazne apelirali neki od najznačajnijih umjetnika tog vremena (Šostakovič, Sartre, Jevtušenko). Ipak, Brodski će nakon oslobođenja samo kratko boraviti u Lenjingradu, nakon čega odlazi u Sjedinjene Države gdje nastavlja pisati ljubavnu poeziju. Godine 1987. uručena mu je Nobelova nagrada za književnost.