Riddler
Psihološki profil
Glavna odlika Riddlerova lika je njegova pasionirana ljubav prema zagonetkama i izazovima. Zbog te svoje odlike, on predstavlja prilično jedinstven psihološki sklop u kontekstu Batmanovih protivnika. Iz njegova karaktera razvidno je kako boluje od najmanje dva poremećaja ličnosti, a manifestacije i implikacije istih na njegovo svakodnevno funkcioniranje detaljno su razrađeni kroz brojne interpretacije lika. Uz već spomenute, važan izvor za profiliranje Riddlerova lika je i strip Joker's Asylum II: The Riddler #1 (lipanj 2010.), koji je posebno znakovit zbog implikacija njegovih poremećaja na njegov odnos sa ženama. thumb|270px|left|Eklatantan primjer pompoznosti i grandioznosti, ali i genijalnosti koja stoji iza svega, Riddlerova uma je fatalna zamka koju je postavio [[Batmanu u stripu "The Primal Riddle" u sklopu serijala Batman: Legends of the Dark Knight.]] Mada njegovo djetinjstvo nije toliko vitalno za njegovo razumijevanje kao kod, primjerice, Penguina, valja konstatirati kako su počeci Riddlerove distorzirane psihe i kriminalnog ponašanja vidljivi već u tom razdoblju. Turbulentan odnos s ocem-zlostavljačem koji nije shvaćao Edwardov genij te ga je na različite načine omalovažavao, neupitno je ostavio traga na Edwardovoj psihi i to u dva smjera - konstantna želja za dokazivanjem i perfekcionistički pristup problemima. Mladi Riddler je imao opsesivnu potrebu dokazati svoj genij, neovisno o sredstvu. Kompleks manje vrijednosti koji mu je zlostavljanjem nametnut u djetinjstvu, Riddler je postepeno eliminirao hraneći svoj ego intelektualnim pothvatima i nerješivim zagonetkama. Izgleda da je njegova kriminalna karijera u direktnoj vezi s razvojem njegove egomanije, jer kako je Riddler imao uspjeha s policijom, koja na određeni način simbolizira "vrh deduktivnog lanca", tako je njegov ego rastao i on je o sebi izgradio sliku neupitnog i nenadmašivog genija koji je u stanju svojim zagonetkama poraziti bilo kojeg protivnika. Jedini izuzetak u toj priči je Batman, kojeg Riddler vrlo brzo proglasi svojim pandanom, mada mu, usprkos svim porazima, odbija priznati pobjedu i superiornost. Njegov megalomanski egoizam s vremenom je, zasigurno, prerastao u narcistički poremećaj ličnosti. Riddler je već u mladosti imao grandiozne planove o uspjehu i slavi, o tome da svoj intelekt (bilo stvarnom sposobnostima, bilo varanjem) iskoristi kako bi si osigurao lagodan život. Kako je s vremenom rastao njegov ego, tako je njegovo ponašanje postalo arogantnije i pompoznije, a omalovažavanje i nedostatak empatije za sve oko njega, koji su samo bili pijuni u njegovoj grandioznoj igri, sve očitije. Riddler je na račun svog intelekta i kriminalne karijere očekivao poseban tretman, jer on esencijalno nije vidio ništa loše u svojim kriminalnim aktivnostima, koje je smatrao igrama, smatrao se svojevrsnom elitom među gothamskim kriminalcima, mada je, realno, učinio jako malo da zasluži takav tretman. Njegove ideje su toliko grandiozne da Riddler smatra kako svi zavide njegovom genijalnom umu, smatrajući pri tom da mu se treba priznati njegova superiornost. Njegov ego zahtijeva pažnju i smatra da posjeduje prirodno pravo na istu. S druge strane, kada ju ne dobije, Riddler će silom nametnuti sebe drugima i tako stvoriti pažnju koju po prirodnom tijeku stvari nije dobio. To uglavnom čini vrlo pompoznim predstavama tokom svojih kriminalnih aktivnosti i grandioznim zagonetkama koje plijene pažnju. Sve u svemu, lako je za zaključiti kako je Riddler tokom godina bujanja svog ega razvio narcistički poremećaj ličnosti, koji leži u pozadini njegova pompoznog ponašanja i jednakog takvog pristupa svojim kriminalnim aktivnostima, što je još jedna specifičnost Riddlera u svijetu Batmanovih protivnika. Dok većina njih, primjerice Penguin, pokušavaju prikriti tragove i tjeraju Batmana da upotrijebi svoje detektivske vještine kako bi ih otkrio, ili pak ostavljaju tek karakterističan potpis, poput Jokera, ali bez jasnih tragova, Riddler otvoreno koketira s policijom i Batmanom i to tako što jasno daje do znanja da je on počinio zločine, a svojim protivnicima postavlja izazove da ga pronađu. I mada povremeno ima uspjeha s policijom, Riddler ultimativno uvijek gubi od Batmana, a to je uvijek posljedica njegovog egoizma, koji smatra da je svaka njegova zagonetka toliko dobra da ju nitko ne može riješiti. Zanimljivo je, doduše, primijetiti kako je Riddlerov narcistički poremećaj rastao tokom godina kao antipod kompleksu manje vrijednosti koji mu je nametan i kako je on zapravo nastao kao psihička reakcija na omalovažavanje koje je trpio u djetinjstvu. Riddlerova psiha išla je iz jedne u drugu krajnost, a to se tokom godina manifestirao kao prilična, ali u svakom pogledu precijenjena opasnost. Drugi poremećaj o kojem govorimo kod Riddlera je opsesivno-kompulzivni poremećaj ličnosti. Mada Riddler manifestira određene odlike opsesivno-kompulzivnog poremećaja, sukladno simptomima koje manifestira je vjerojatnije kako boluje od poremećaja ličnosti, a ne samog poremećaja. Korijeni ovog poremećaja također sežu u Riddlerovo djetinjstvo i njegov turbulentni odnos s ocem, koji je u njemu razvio opsesivnu potrebu za ostvarivanjem savršenstva. Posljedica zlostavljanja bile je tako perfekcionistička potreba s ciljem dokazivanja superiornosti. Tokom godina kriminalne karijere, Riddlerov opsesivni perfekcionizam je rastao, a najbolji primjer kako se manifestirao bile su njegove zagonetke i zamke. Riddler je uložio nadljudski trud u konstruiranje svojih zamki i smišljanje zagonetki. Dok su prve često bile tehnički izrazito kompleksne, ali u izvedbi bez ijedne pogreške, potonje su demonstrirale Riddlerovu iznadprosječnu inteligenciju i široko obrazovanje (što je bitno jer se ova dijagnoza često manifestira kod osoba iznadprosječne inteligencije). To minuciozno i tehnički savršeno planiranje nisu odlike samo njegovih zamki i zagonetki, već i njegovih planova u cjelini. Riddler će prije realizacije plana do u najsitnije detalje razraditi sve njegove elemente i pokušati predvidjeti tijek događanja kako bi ga usmjerio u svoju korist (ovdje se, često, zbog narcizma, precijeni pa dolazi do disproporcije između plana i realizacije). Očiti simptom je i Riddlerova opsjednutost detaljima, koja je samo logička posljedica njegova perfekcionizma i minucioznog pristupa. On će vrlo često toliku pažnju posvetiti detaljima svoga plana i njihovoj razradi da će zanemariti neke rupe i nedostatke, što Batmanu gotovo uvijek omogući da ih otkrije i tako ga porazi. Njegova preokupiranost detaljima daje mu lažnu sigurnost kako je njegov plan nepogrešiv, no to je samo posljedica njegova narcizma, koji mu omogućava da nauštrb efikasnosti samoga plana stekne dojam o njegovoj savršenosti. Konačno, posljednja, ali jednako bitna kao i sve ostale, odlika Riddlerovog opsesivno-kompulzivnog poremećaja ličnosti je njegova preokupiranost poslom nauštrb slobodnih aktivnosti i ljudskog kontakta. Tokom svojih pojavljivanja, Riddler gotovo da i nije pokazao nikakav interes ni za što osim za zagonetke i zamke koje može povezati uz svoju kriminalnu karijeru. Za razliku od cijelog niza drugih Batmanovih protivnika (poput Jokera i Harley Quinn, Penguina i njegovih kontakata u podzemlju, Two-Facea i njegovih kontakata, ...), Riddler gotovo da nema nikakvih kontakata niti prijatelja i tek se rijetko, često i pod prisilom, udružuje s drugim zlikovcima. Preferira individualni pristup svom poslu, ne pokazujući volju da drugima dozvoli da preuzmu dio njegova posla, što je također odlika ovog poremećaja ličnosti. Mada on održava povremene kontakte s ostalim antagonistima, oni su često jako loši i prepuni tenzija. U konačnici, upravo ga ovaj simptom onemogućava da ostvari adekvatan kontakt sa ženama. U stripu Joker's Asylum II: The Riddler #1 (lipanj 2010.), Riddler se tokom pljačke umjetnina susreće mladu djevojku u koju se instantno zaljubi. Pokušava ju impresionirati, šalje joj darove, čak joj otplati dugove, ali sve što dobije zauzvrat su uvrede i optužbe. Riddler je smatrao kako će materijalnim znakovima pažnje anulirati svoju kriminalnu djelatnost, pri čemu je demonstrirao osnovno nerazumijevanje funkcioniranja međuljudskih odnosa. Ipak, njegova ljubav prema djevojci ga je, tobože, promijenila, odbijao je poslovne ponude cijelog niza gothamskih kriminalaca te je čamio u svom stanu, pokušavajući riješiti zagonetku s kojom se suočio i osvojiti djevojku koju voli. Pokušao je s promjenom, odrekao se identiteta Riddlera, no ni to mu nije donijelo uspjeh. Konačno, kada je djevojka došla na njegova vrata lažno mu izjaviti ljubav (jer joj je nepoznati antagonist zaprijetio da će u suprotnome ubiti njezina oca), Riddler je bio nakratko presretan, ali onda je, kako u stripu navodi Joker: "... na scenu stupila realnost. A realnost... zapravo, rijetko je kada kakvom smo ju zamislili. (...) Realnost je bila takva da kada ju je konačno imao, kada je zagonetka konačno bila riješena i kada je došao trenutak da će morati živjeti s odgovorom, taj odgovor više nije bio poseban." Joker pronicljivo zaključuje: "On nije bio zaljubljen u nju; on je bio zaljubljen u zagonetku." Ova priča jasno ilustrira težinu Riddlerova poremećaja ličnosti - isti je toliko snažan da mu u potpunosti onemogućava održavanje i razvijanje intimnih ljudskih odnosa, koji za njega mogu biti interesantni samo dok su "otvoreni", dok su još zagonetke koje treba razriješiti, dokučiti i osvojiti, ali čim dođe trenutak kada rješenje zagonetke postaje njemu očito i vidljivo, Riddler automatski gubi interes za tu osobu i ide dalje, tražeći novu zagonetku. Taj fokus, u kojemu je sama igra puno bitnija od pobjede, u kojemu je proces dolaska do rješenja bitniji nego samo rješenje, teška je i opasna manifestacija opsesivno-kompulzivnog poremećaja ličnosti koja Riddleru onemogućava realizaciju jednog izrazito važnog segmenta u razvoju ljudske psihe. Riddlerov turbulentan odnos sa ženama vidljiv je i kroz njegov odnos s Catwoman i Poison Ivy, koji je najdetaljnije obrađen u serijalu Gotham City Sirens. Iako su ovi simptomi prilično slični onima klasičnog opsesivno-kompulzivnog poremećaja, glavna distinkcija koja ide u prilog tezi kako se ovdje radi o poremećaju ličnosti jest da Riddler svoje opsesivno ponašanje ne doživljava kao problem, već kao emanaciju svog racionalnog uma, poželjno i nužno ponašanje u ostvarenju svojih ciljeva. To je odlika pacijenata koji boluju od opsesivno-kompulzivnog poremećaja ličnosti, dok pacijenti s opsesivno-kompulzivnim poremećajem na svoje simptome uglavnom gledaju negativno.