cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Poljska radnička partija
Poljska radnička partija (Polska Partia Robotnicza, akronim: PRP) bila je komunistička partija, osnovana u januaru 1942., nakon što je inicijativna grupa iz SSSR-a prebačena u Poljsku.
Nastala je udruživanjem ljevičarskih organizacija i grupa kao što su; Savez oslobodilačke borbe, Radničko-seljačka borbena organizacija, Revolucionarno radničko-seljačko vijeće. U vrijeme kad je osnovana (1942.) Poljska radnička partija imala je svega nekoliko hiljada članova, u julu 1944. već oko 20 000, a na vrhuncu 1942. - 1.000 000.
Historija
Poljska radnička partija formalno nije pripadala Kominterni, iako je zapravo instrukcije dobijala od nje. Nakon raspuštanja Kominterne njenu ulogu preuzeo je Odjel za međunarodnu politiku Komunističke partije Sovjetskog Saveza i njen Centralni komitet. U svojim programskim deklaracijama PRP je izbacio sljedeće parole; opća oružana borba za oslobađanje zemlje od njemačke okupacije, obnova nezavisne i demokratske Poljske države sa novom istočnom granicom i savezništvo sa SSSR-om, i provođenje umjerenih društvenih reformi.
Za vrijeme njemačke okupacije partijom je rukovodio Centralni komitet (kasnije nazvan Sekretarijat) zapravo troje ljudi.
Djelovala je uglavnom na području Generalnog gubernatorstva, pa je još 1942. osnovala vojničko krilo partije - Gwardia Ludowa (Narodna garda), koje je 1944. prezvana u Narodnu armiju.
PRP je 1943. pregovarala o potencijalnoj suradnji sa predstavnicima Poljske podzemne države, povezane sa Poljskom vladom u egzilu, ali su pregovori naprasno prekinuti u drugoj polovici 1943. Nakon tog je PRP osnovao svoju paralelnu organizaciju Naradno nacionalno vijeće u suradnji sa malim ljevičarskim organizacijama kao što je Wola Ludu (Volja naroda) poljskih socijalista.
Kako je Crvena armija napredovala u Poljskoj, PRP odnosno njegov Poljski komitet narodnog oslobođenja, organizirao je vlast i politički sistem na tom teritoriju.
Nakon stabiliziranja vlasti 1947.-48., vodstvo PRP započelo je radikalnu političku, društvenu i ekonomsku transformaciju zemlje po sovjetskom modelu; likvidacija privatnog vlasništva, nacionalizacija industrije, agrarna reforma, kolektivizacija poljoprivrede.
Poljska radnička partija je nakon ujedinjenja sa Poljskom socijalističkom partijom u decembru 1948. promjenila ime u Poljska ujedinjena radnička partija.
Babina
Babina je naseljeno mjesto u okrugu Zvoljen, u Banskobistričkom kraju, Republika Slovačka.
Stanovništvo
Prema podacima o broju stanovnika iz 2011. godine naselje je imalo 524 stanovnika.
Volkswagen Buba
Volkswagen Buba (njem. Volkswagen Käfer, službeni naziv Typ 1) automobil je njemačkog proizvođača Volkswagena. Buba se proizvodila u razdoblju od 1938. do 2003. godine te je postala jedan od najpoznatijih i najpopularnijih automobila svih vremena. U tom je vremenu proizvedeno 21.529.464 automobila (od čega 15.444.858 u Njemačkoj i oko 3.350.000 u Brazilu). Kada je godine 2003. proizveden posljednji primjerak u Meksiku, Buba je već bila najprodavaniji model (bez mijenjanja dizajna) nekog automobila u povijesti.
Kao rijetko koji automobil, Buba je dosegla kultni status te ima veliki broj ljubitelja širom svijeta, udruženih u klubove. Pojavljivala se u popularnoj kulturi (Herbie u istoimenom Disneyevom serijalu filmova), bila jedan od zaštitnih znakova hippie pokreta te neiscrpan izvor inspiracije za brojne profesionalne i amaterske prerade.
Prototip
thumb|left|150px|Ferdinand Porsche Godine 1934. njemački je inženjer austrijskog podrijetla Ferdinand Porsche, u suradnji s tvrtkom NSU Motorenwerke AG izradio tri prototipa oznake Typ 32, što je bila osnova iz koje je uz sitne modifikacije kasnije nastala Buba. Prototip je nastao nakon direktne zapovijedi Adolfa Hitlera, koji je na otvaranju berlinske automobilske izložbe 1933. održao svoj prvi govor kao Führer, u kojem je između ostalog obećao da će uskoro svaka prosječna radnička obitelj imati automobil. Postoje naznake da je prototip Typ 32 bio inspiriran modelom iz 1920-ih, inženjera Josefa Ganza. Ime Volkswagen doslovno znači "narodno vozilo". Hitler je tražio od Porschea vozilo koje bi petoročlanu obitelj moglo prevesti brzinom do 100 km/h i koje ne bi koštalo preko 1000 reichsmaraka, što je bila cijena manjeg motocikla i što je prosječna obitelj mogla uštedjeti u četiri godine ukoliko bi svaki tjedan ostavila sa strane 5 RM.
Dana 22. lipnja 1934. Udruženje njemačkih proizvođača automobila (RDA) potpisalo je ugovor s Porscheom o proizvodnji Volkswagena. Porsche je trebao isporučiti tri prototipa novog automobila u roku od 10 mjeseci, za što mu je plaćeno 20.000 RM. U suradnji s tvrtkom NSU, glavni Porscheov inženjer Erwin Komenda, Porscheov sin Ferry Porsche i ekipa inženjera prionuli su izradi vozila, a glavnu im je poteškoću predstavljao Hitlerov uvjet da automobil ne smije biti skuplji od 900 RM (što je kasnije povećano na 990 RM), te su prototipovi isporučeni RDA-u tek u listopadu 1936. Kako je prototip koristio nezadovoljavajući dvotaktni motor, koji nije uspio pogoniti automobil do zahtijevane brzine od 100 km/h, Porscheov inženjer Franz Reimspiess konstruirao je četverotaktni četverocilindrični boxer motor čiji se osnovni dizajn koristio u svim kasnijim izvedbama VW Bube.
DAF, GEZUVOR i početak proizvodnje
Premda Porscheovi ljudi nisu uspjeli proizvesti automobil po zahtijevanoj cijeni, njihovo se vozilo svidjelo Hitleru te je on daljnju proizvodnju povjerio Deutsche Arbeitsfrontu (DAF), na čijem je čelu bio Robert Ley. Ley je iskoristio trenutak za samopromociju, održavši niz govora u kojima je isticao da je DAF preuzeo proizvodnju Volkswagena nakon što "kapitalisti nisu uspjeli zbog kratkovidnosti, zavisti, profiterstva i gluposti". Porsche, koji je sad radio za DAF, izgradio je novu Volkswagenovu tvornicu u Fallerslebenu (današnji Wolfsburg). Tvrtka je dobila ime GEZUVOR (Gesellschaft zur Vorbereitung des Deutchen Volkswagen GmbH - Društvo za izradu njemačkog narodnog vozila). Troškovi gradnje tvornice bili su enormni, što je Ley donekle pokrio financijskim malverzacijama DAF-ovih fondova i novcem od članstva (DAF je u nacističkoj Njemačkoj bio neka vrst sindikata).
Češki je proizvođač automobila Tatra pokrenuo sudsku tužbu kad je ustanovljeno da novi automobil prilično nalikuje njihovom modelu T97, u dizajnu, tada revolucionarnom zračnom hlađenju te motoru postavljenom straga sa stražnjim pogonom. Tužba je ugašena kada je Treći Reich 1938. okupirao Čehoslovačku. Tatra je nakon rata ponovo pokrenula tužbu te je 1961. presuđeno da im tvrtka Volkswagen mora isplatiti 3.000.000 DEM, što je uvelike usporilo razvoj Bube.
Proizvodnja je počela krajem 1938., a prvi su se modeli Volkswagena pojavili početkom 1939. godine, pod službenim nazivom "KdF-Wagen" (KdF je značilo "Kraft durch Freude" - "Snaga kroz radost", što je bio slogan DAF-a). Čak 340.000 Nijemaca uplatilo je automobil prema DAF-ovom planu štednje ("5 Mark die Woche musst Du sparen - willst Du im eignen Wagen fahren!" - "Uštedi 5 maraka tjedno kako bi se vozio u vlastitom automobilu"), no zbog početka Drugog svjetskog rata nitko od njih nije ga dobio. Cijeli je projekt bio financijski neisplativ te je postojao isključivo iz propagandnih razloga, a bio je moguć kao posljedica teške financijske korupcije nacističkog režima.
Drugi svjetski rat i poslijeratna obnova proizvodnje
thumb|left|200px|Typ 82 Kubelwagen S izbijanjem rata volfsburška je tvornica prestala s proizvodnjom KdF-Wagena i preorijentirala se na proizvodnju vojnih vozila. Neka od njih su Typ 82 Kubelwagen (terensko vozilo, zapravo adaptirani KdF-Wagen), njegova podvrsta Typ 155 s gusjenicama te Typ 128 Schwimmwagen, amfibijsko vozilo s pogonom na sva četiri kotača i propelerom. Posebna prerada KdF-Wagena, zapravo Kubelwagen s karoserijom KdF-Wagena, zvala se Kommandeurwagen, no proizvedeno ih je samo 669 do kraja rata.
Laccio, Genoa
Laccio je naselje u Italiji u provinciji Genoa, u regiji Ligurija.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 155 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 615 m.
Volkswagen Buba
Drugi svjetski rat i poslijeratna obnova proizvodnje
Nakon početka savezničkih bombardiranja, većina se proizvodnje preselila u podzemne bunkere. To je omogućilo brzi oporavak tvornice nakon svršetka rata. Tvornica je bila u rukama Amerikanaca, koji su je prepustili Britancima. Potonji su je planirali raspustiti i strojeve preseliti u Veliku Britaniju, no britanske tvrtke nisu bile zainteresirane za tvornicu jer su je proglasile zastarjelom i ekonomski neisplativom. Proizvodnja je obnovljena, ali su se i dalje proizvodila samo vojna vozila, ovaj put za britansku vojsku. Upraviteljem je imenovan britanski časnik Ivan Hirst, koji je uspio uvjeriti britanske vojne vlasti da naruče vozila te je tvornica do 1946. proizvodila 1000 vozila mjesečno, pod novim-starim imenom Volkswagen. Tadašnje su Bube poznate pod engleskim nazivom "split window" (podijeljeni prozor), zbog karakterističnog stražnjeg stakla. Sljedeće je godine izvezeno 5 automobila u Nizozemsku, što je bio prvi njemački izvoz nakon rata. Do 1952. u Nizozemsku je izvezeno 10.000 Volkswagena.
Veliki uspjeh
thumb|200px|Jubilarni milijunti primjerak Bube Godine 1948. za direktora tvornice postavljen je Nijemac Heinz Heinrich Nordhoff, pod čijom upravom proizvodnja strelovito raste te je 1955. s trake izašlo milijunto vozilo. Buba je imala naprednu tehnologiju u klasi malih automobila te je lakoćom postizala bolje performanse od konkurenata, kao što su bili Renault 4CV, Citroen 2CV ili Morris Minor. Postizala je 115 km/h sa standardnim 33 KS motorom, rijetko se kvarila i bila prilično udobna. Osim u Nizozemsku, izvozila se u Belgiju, a u Irskoj i Brazilu sklapala su se vozila od dijelova uvezenih iz Njemačke. U Sjedinjenim su Državama, po običaju, bili skeptični prema europskim automobilima, ali se Nordhoff nije predavao i već 1955. Volkswagen je s 28.097 komada bio najprodavaniji uvozni automobil u SAD-u. Tijekom 1960-ih potražnja za Bubom poprimala je oblike histerije te je 1963. u SAD-u prodano više Buba nego u Njemačkoj. Tako je Buba postala važnim dijelom "njemačkog gospodarskog čuda" (Wirtschaftswunder).
Dizajn Bube pretrpio je mnoge promjene tijekom 1950-ih i 1960-ih. Posebice se to odnosilo na stražnje staklo, koje je bilo podijeljeno ("split window"), pa manje i ovalno (cjelovito) te na koncu cjelovito veliko staklo, kakvo je ostalo do kraja proizvodnje. Također je bilo promjena u motoru, koji je zamijenjen jačim 1,2 litarskim, a kasnije (1967.) i 1,5 litarskim s 54 KS.
Do početka 1970-ih Buba je postala najprodavaniji automobil svih vremena (službeno je to bilo 17. veljače 1972. godine, kada je proizvedena Buba br. 15.007.034, čime je Volkswagen preuzeo rekord od Fordovog Modela T). Buba i danas drži titulu najprodavanijeg automobila istog dizajna, sa 21.529.464 proizvedenih primjeraka. Na listi svih vremena vodi Toyota Corolla, koja se prodala u preko 40 milijuna primjeraka, no taj je automobil pretrpio nekoliko drastičnih promjena izgleda od 1966. do danas. Buba se na toj listi nalazi na 4. mjestu, iza Corolle, Ford F-Series kamioneta i Volkswagen Golfa.
Pad proizvodnje
thumb|left|200px|Bube na lakiranju u Volkswagenovoj tvornici, fotografija iz 1973. Ušavši u četvrto desetljeće proizvodnje, Volkswagenova je Buba polako počela gubiti utrku s novijim modelima automobila. Premda je 1971. zabilježio rekordnu prodaju od 1,3 milijuna primjeraka Bube, Volkswagen je počeo uvoditi i druge modele, kako bi mogao parirati na tržištu koje se okretalo većim i snažnijim automobilima. Među njima su bili Typ 3, Typ 4 te K70. Međutim, ni jedan od tih automobila nije se približio uspjehu Bube koja je u međuvremenu također bilježila strmoglav pad prodaje pa je tvrtka bila na rubu bankrota. Uz pomoć njemačke vlade 1974. je u tvornici u Wolfsburgu počela proizvodnja novog, modernijeg automobila s prednjim pogonom - Golfa, kojeg je dizajnirao Talijan Giorgetto Giugiaro. Premda se proizvodnja Bube nastavila u drugim tvornicama širom svijeta, u Njemačkoj se veoma smanjila, sve dok u siječnju 1978. godine nije proizveden posljednji primjerak (u Osnabrücku se kabriolet izvedba Bube proizvodila do 1980.).
Nakon gašenja proizvodnje u Njemačkoj, glavne tvornice za sklapanje Bube bile su u meksičkoj Puebli i u brazilskom São Bernardu do Campu. U Sarajevu se u TAS-u Buba sklapala od 1972. do 1976. u tri inačice, 1200, 1300 i 1303 (Super Beetle), nakon čega se i ta tvornica preorijentirala na proizvodnju Golfa.
Posljednje Bube
thumb|250px|Posljednja proizvedena Buba, br. 21.529.464, broj šasije 3VWS1A1B54M905162
Buba se u Meksiku sklapala u tvornici u Puebli od 1967. godine. Od 1954. postojala je tvrtka Volkswagen Mexicana, S.A., koja je ispočetka koristila Chryslerove pogone za proizvodnju. Nakon 36 godina proizvodnje, tvornica u Puebli je proizvela posljednju originalnu Bubu dana 30. srpnja 2003. Vozilo je odmah otpremljeno u Volkswagenov muzej u Wolfsburgu, a pratio ga je mariachi sastav.
U Brazilu je proizvodnja prestala 1986., da bi ponovo bila pokrenuta 1993., ali je zbog nezadovoljavajućih rezultata prodaje 1996. definitivno ugašena. U Europi je Volkswagen s prodajom Bube prestao još 1985., premda su privatne tvrtke uvozile meksički model sve do prestanka proizvodnje 2003.
Razlozi prestanka proizvodnje prvenstveno su u padu prodaje - primjerice, 2003. je proizvedeno samo 30.000 modela, u usporedbi s 1,3 milijuna iz rekordne 1971. Uz to, ukus potrošača se dosta promijenio, pa su najprodavaniji modeli, uz Golfa, postali Passat i Touareg. Također, meksičku je proizvodnju dodatno pogodila odluka njihove vlade da zabrani korištenje Buba kao taksija u Ciudad de Méxicu, zbog velike emisije štetnih plinova (Ciudad de México je jedan od najzagađenijih svjetskih gradova ), kao i zbog zakona da taksi vozila moraju imati četvora vrata.
Tvornice u kojima se sklapala Buba
thumb|375px|Volkswagenova tvornica u Wolfsburgu
Tehničke značajke
Značajke dizajna Bube, kao što su straga smješten, zrakom hlađeni četverocilindrični boxer motor, stražnji pogon, aerodinamičan oblik i konstrukcija okvira bez samonoseće karoserije mogu se također naći u drugim vozilima razvijenim u isto vrijeme. Karakteristika Bube je da su ove značajke bile prisutne tijekom cijelog proizvodnog razdoblja, iako su drugdje 1960-ih i 1970-ih zračno hlađenje i stražnji motor u automobilskoj industriji uglavnom nestali, a samonoseća je karoserija već 1950-ih bila standard u automobilskoj industriji.
Unutrašnjost
thumb|left|240px|Unutrašnjost Bube iz 1969. godine Bubu je od samih početaka krasila vrlo jednostavna, ali kvalitetno izrađena unutrašnjost, u kojoj je bilo malo toga osim upravljača, pedala, mjenjača, ručne kočnice, brzinomjera i indikatora goriva. Iza volana su bili otvori za ventilaciju, dok se na suvozačevoj strani nalazio pretinac za rukavice i ručica za držanje. Na upravljaču je bio grb grada Wolfsburga. Detalji unutrašnjosti su se neznatno mijenjali tijekom godina.
Buba je uobičajeno imala samo jedan ključ, koji je otvarao sva vrata i pokretao motor. Imala je zračno nepropusnu unutrašnjost, zbog koje je mogla plutati na vodi thumb|200px|Motor Bube iz 1945. godine (te je Volkswagen čak koristio tu činjenicu u reklamne svrhe ), a vrata su se lakše zatvarala ukoliko bi se malo otvorio prozor. Vozačev i suvozačev prozor imali su leptir stakla. Većina je modela imala prednja sjedala s podesivim naslonom i mogućnošću pomicanja naprijed-natrag. Nasloni za glavu nisu se serijski ugrađivali sve do kasnijih modela.
Motor
Početkom 1970-ih, na vrhuncu popularnosti Bube, uobičajeno su se ugrađivala tri motora, i to 1.2 sa 1198 cm³, 1,3 L sa 1285 ccm te jači, 1,6 L sa 1584 cm³. Jači je motor imao 50 KS te je trošio, za današnje prilike, zastrašujućih 11,0 litara goriva na 100 km (izvedba s automatskim mjenjačem i do 12,0 litara), premda su tvornički podaci navodili 9,0 i 9,5 litara, dok je najslabiji motor, 1,2 L sa 1198 cm³, trošio 7,5 do 8 litara na 100 km.
Tablica tehničkih značajki
Slijede podaci za modele Bube od 1946. do 1973. godine:
New Beetle
thumb|200px|New Beetle Volkswagen je u listopadu 1997. počeo s proizvodnjom automobila New Beetle, čiji je retro dizajn inspiriran Bubom. Model od 2003. postoji i kao kabriolet, a facelift je doživio 2005. Premda nalikuje Bubi, New Beetle je potpuno novi automobil, zasnovan na platformi Golfa IV. Najveća je razlika u odnosu na Bubu to što je motor smješten sprijeda, a prtljažnik straga.
New Beetle dolazi u benzinskoj i dizelskoj izvedbi, od 1,4 l do 3,2 l motora (koji ima 225 KS). Relativno visoka cijena u odnosu na Bubu znači da je automobil namijenjen onima s nešto dubljim džepom.
Prerade
thumb|200px|Baja Bug prerada koja se koristi kod off-road utrka thumb|200px|Baja Bug na off-road natjecanju Buba je vrlo popularan automobil za prerade (tuning) širom svijeta, ne samo zbog svoje niske cijene i jednostavne izvedbe, već i zbog svog kultnog statusa i prepoznatljivosti, gdje se i najmanja promjena odmah primijeti.
Vanjski izgled
thumb|left|200px|California Look stil Mnogo je poznatih stilova prerade Bube, kao što su Cal Looker (California Look - kalifornijski izgled) ili Rat rod. Iako međusobno jako slični, razlikuju se dovoljno da se može vidjeti kako se radi o različitim preradama. California Look se uvelike promijenio u preko 30 godina modifikacija. Najčešći način prerade je promjena kotača i "spuštanje" automobila. Kotači se zamjenjuju atraktivnijim EMPI kotačima s 5 ili 8 žbica te Speedwellovim ili Porscheovim originalnim kotačima, kao što je Fuchs s Porschea 911. California Look uglavnom karakterizira uklanjanje vanjskih ukrasa i branika čime se dobiva "čišći" izgled i smanjuje težina vozila. thumb|desno|200px|Motor iz Volva B18/B20 u trkaćoj Bubi Ukoliko se u preradi ostave branici, najčešće su kromirani i ulašteni, ili su obojani nekom metalik bojom. Dodaju se i kromirane ispušne (duple) cijevi.
Unutrašnjost i motor
Mnogo vlasnika Bube ne želi mijenjati izvornu unutrašnjost vozila; najčešća dorada je ugrađivanje auto-radija sa dodatnim zvučnicima i subwooferom, ugrađenim u prednji dio vozila. Bube koje se koriste u auto-utrkama najčešće imaju pojačani okvir. Standardni se 1,6 motor lako može prepraviti i do 2,4 pomoću većih klipova i cilindara, turbopunjača i druge tuning opreme. Koriste se i motori drugih proizvođača, kao što su Porsche, Volvo, Subaru, Alfa Romeo, Chevrolet i Rover.
Klubovi ljubitelja u Hrvatskoj
U Hrvatskoj su registrirana tri kluba ljubitelja Bube: VW Buba Klub Zagreb, Buba klub Rijeka i Oldtimer Buba klub Karlovac, a mnogi su vlasnici članovi nekog od ostalih klubova oldtimera. Klubovi organiziraju razne susrete, od kojih je posljednji bio "RoVWinj 2010", održan od 28. do 30. svibnja 2010. u turističkom naselju "Polari" kraj Rovinja.
La Ínsula, Compostela
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 8 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 53 m.
Roots (drama)
Roots je drama engleskog pisca Arnolda Weskera premijerno izvedena 1958. godine. Protagonistica je Beatie, mlada i neobrazovana djevojka iz radničke klase, a radnja prati kako se mijenja odnos prema njenom odustnom momku Ronnieju koji je zanemaruje, i zbog koga će ga odlučiti napustiti i samostalno živjeti.
Roots, koji se smatra djelom tzv. realizma slivnika karakterističnih za englesku književnost 1950-ih, je nekoliko puta poslužio kao predložak za TV drame. To uključuje i Radioteleviziju Beograd gdje je 1965. emitiran pod naslovom Koreni.
NGC 420
NGC 420 je galaksija u zviježđu Ribe.
William John Locke
William John Locke (20. mart 1863 – 15. maj 1930) je bio britanski književnik, koji je uživao veliku popularnost u domovini i SAD u prvim decenijama 20. vijeka. Najpoznatija djela su mu romani The Morals of Marcus Ordeyne i The Beloved Vagabond (1906). Njegova djela su, zbog svoje sklonosti melodramatičnim i sentimentalnim zapletima, bila popularna među ranim filmašima, tako da su ekranizirana čak 24 puta.
Loma Bonita, Altotonga
Loma Bonita je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Altotonga.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 207 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 953 m.
Liturgija u staroj Grčkoj
Liturgija u staroj Grčkoj bila je javna obaveza najimućnijih ljudi u jednom polisu, kako građana tako i stalno nastanjenih stranaca, da na sebe preuzmu finansiranje određenih državnih potreba. Sama reč λειτουργία ili λῃτουργία potiče od grčke imenice λαός "narod" i korena ἔργο- "rad", pa bi se ta složenica mogla prevesti kao "rad za narod". Legitimitet liturgije zasnivao se na ideji da "lično bogatstvo postoji samo kao imovina delegirana od polisa". Sistem liturgije nastao je u najstarijoj fazi atinske demokratije, ali je do kraja 4. veka pne. postepeno napušten. Donekle ga je zamenio euergetizam karakterističan za helenističko razdoblje.
Ashton, South Dakota
Ešton je grad u američkoj saveznoj državi Južna Dakota.
Popis hetitskih kraljeva
Datiranje i niz hetitskih kraljeva je napravljeno na osnovu fragmentarnih zapisa, a svi dolje navedeni datumi su približni, odnosno temeljeni na sinhronizmima s poznatim kronologijama susjednih zemalja. Malo se zna o vladarima perioda Sreednjeg Kraljevstva. Niz i datumi uglavnom prate podatke iz Brycea (1998). McMahan (1989) navodi Hatušilija II i Tudhaliju III u obrnutom redoslijedu. Bryce, između ostalog, ne navodi posebno Srednje Kraljevsto. Umjesto toga po njemu Staro Kraljevstvo završavaj s Muwatallijem, a Novo Kraljevstvo počinje s Tudhaliyom I. Niti se Tudhaliya "Mlađi" općenito navodi u popisima hetitskih kraljeva, jer je ubijen neposredno nakon smrti svog oca Tudhaliye II.
Ashton, South Dakota
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 122, što je 30 (-19,7 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Opština Vicente Guerrero, Puebla
Vicente Guerrero je opština u Meksiku, u saveznoj državi Puebla.
Liturgija u staroj Grčkoj
Načela i vrste
Liturgija je bio omiljeni način finansiranja grčkoga polisa, jer je građanima omogućavao da se svaki javni rashod poveže sa sasvim određenim izvorom prihoda. Ta fleksibilnost činila je ovaj sistem naročito pogodnim za neizvesne ekonomske prilike tog perioda. To objašnjava i široku rasprostranjenenost sistema liturgije, uključujući i u nedemokratskim polisima kakav je npr. bio Rodos. Međutim, u specifičnim realizacijama liturgije ne nalazi se nikakva uniformnost, bilo geografska (od jednoga grada do drugog) bilo vremenska (tj. u odnosu na promene kroz koje grčke države prolaze tokom istorije).
Opština Vicente Guerrero, Puebla
Prema proceni iz 2013. godine u opština je živelo 11987 stanovnika. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 2730 m.
Liturgija u staroj Grčkoj
Načela i vrste
thumb|right|Blok V istočnog [[Partenonski friz|friza na Partenonu, gde su možda predstavljene arrhḗphoroi kao deo kalendara liturgija.]]
Liturgije se mogu podeliti na dve glavne kategorije. One koje su povezane s kalendarom liturgija ili agona (u vezi sa sportskim ili verskim svetkovinama) jesu gimnazijarhija (γυμνασιαρχία), tj. finansiranje vežbališta, i horegija (χορηγία), tj. oprema i izdržavanje pozornišnog hora za dramska nadmetanja. Postojale su i mnoge manje liturgije. Hestijaza (ἑστίασις) je bila finansiranje javne večere za sve članove file kojoj je pripadao liturgista; arhiteorija (ἀρχιθεωρία) bila je predvođenje delegacije na jednoj od četiri panhelenske igre; areforija (ἀρρηφορία) značila je pokrivanje troškova za "arefore" (ἀῤῥηφόροι), tj. četiri devojčice iz višeg atinskog sloja koje su nosile peplos Atine Partenos, prinosile joj kolače na žrtvu i posvećivale joj bele haljine ukrašene pozlatom. Kreativnost u vezi s liturgijom bila je na zavidnom nivou, "a s pragmatizmom koji je odslikavao njihov stav prema tom pitanju, države su mogle stvarati nove liturgije u skladu sa svojim neposrednim potrebama ili su ih mogle privremeno ili trajno ukinuti". Sve ove liturgije bile su deo neke verske svetkovine i bile su redovne (ἐγκύκλιοι).
S druge strane, vojnim liturgijama pribegavalo se samo kada je to bilo potrebno. Glavna je bila trijerarhija, tj. opremanje i izdržavanje jedne trireme i njene posade tokom godinu dana. Obaveza trijerarha bila je i da, pod zapovedništvom stratega, preuzme komandu nad tim brodom, osim ako je odabrao da komandu preda u koncesiju nekome vičnijem ratovanju, u kom slučaju je trijerarhova obaveza bila čisto finansijska. Kasnija proeisphora značila je da pojedinac na sebe preuzima teret za svoju poreznu grupu ili klasu, tj. "simoriju" (symmoria) i unapred uplaćuje prilog (eisphora) koji se od imućnih slojeva društva prikupljao za porkrivanje ratnih troškova. Ovde bi se mogla dodati i hipotrofija (ἱπποτροφία), tj. izdržavanje konja za ratnu konjicu uvedenu nakon grčko-persijskih ratova, no nije sasvim sigurno da je ova liturgija zapravo postojala.
Godine 355–354. pne. Demosten je procenio da u Atini ima šezdeset kalendarskih liturgija godišnje. Taj je broj gotovo sigurno premali. Samo Dionisijski festival zahtevao je između 23 i 32 horega, a u kasnijem periodu tome možemo dodati i deset "hestijatora", tj. onih koji su finansirali javnu večeru za članove svojih fila. Na Panatenejama je bilo angažovano najmanje 19 liturgista godišnje, dok je za Velike Panateneje, držane svake četiri godine, bilo potrebno 30 horega (a možda čak i njih 40); na Lenejama je bilo pet horega godišnje, a na Targelijama njih deset. Neki liturgisti su bili potrebni i za druge verske svetkovine, koje treba dodati glasnicima (theoroi, θεωροὶ) za panhelenske igre i proročište u Delfima. Prema tome, pažljivom računicom dolazimo do broja od 97 "civilnih" liturgista u Atini i najmanje njih 118 u godini održavanja Velikih Panateneja.
Braunhofe, Bolzano
Braunhofe je naselje u Italiji u provinciji Bolzano, u regiji Trentino-Alto Adige.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 168 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1336 m.
Liturgija u staroj Grčkoj
Dodeljivanje liturgije
thumb|right|Demosten, koji je nekoliko puta preuzimao liturgije i jedan od naših glavnih izvora o sistemu liturgije, Louvre
Liturgistu (λειτουργός / leitourgós), dakle osobu zaduženu za liturgiju, postavljali su arhonti. Počinjali su pozivom dobrovoljcima da se prijave, a zatim su određivali one koji su im se činili najsposobnijima za izvršenje obaveze. U Atini je u Aristotelovo doba bila dužnost arhonta eponima da imenuje horege za sve festivale osim za nadmetanje komičkih predstava na Lenejama, koje je bilo u nadležnosti arhonta basileusa. Trijerarhe je postavljao strateg, dok je "hestijatore", koji su organizovali zajednički javni obrok za članove svoje file, postavljala upravo fila. Sa izuzetkom trijerarhije, meteci su preuzimali finansijski teret liturgije u istoj meri kao i građani, čak iako se njihovo aktivno učešće čini relativno marginalnim.
Izbor liturgiste zavisio je od njegovog bogatstva, kako su ga nezvanično procenili sami liturgisti i država. Ne čini se verovatnim da je postojao nekakav "popis liturgista" ili da je bio ustanovljen neki sistem s minimalnim pragom bogatstva gde bi svima koji svojom imovinom taj prag prelaze bila nametnuta obaveza liturgije. Slično tome, građani srednjeg imovinskog stanja mogli su obavljati neke jeftinije liturgije. U stvari, uvođenje minimalnog praga značilo bi da je liturgija izgubila svoj dobrovoljni karakter i da je liturgijski trošak postao obavezan, što bi polisu stvorilo teškoće u slučaju osiromašenja značajnog broja njegovih pojedinih građana.
U stvari, ukupna vrednost imovine svakog liturgiste i procenat njegovog bogatstva koji je uložen u liturgiju značajno su varirali, kao što je i sama "liturgijska klasa" značajno varirala. Može se proceniti da je u Atini klasičnog perioda "liturgijskoj klasi" pripadalo između 300 i 1.200 ljudi, odnosno da se taj broj peo i do 1.500–2.000 ako ne pobrkamo broj ljudi od kojih se očekivalo da obavljaju liturgije sa brojem ljudi koji su tu dužnost zapravo i preuzimali na sebe. Broj aktivno uključenih pojedinaca je veći od ukupnog broja liturgijskih dužnosti zbog toga što su postojali instrumenti kojima se moglo dobiti privremeno izuzeće od te obaveze, kao i zbog same veličine takmičarskog liturgijskog sistema. Prema tome, zbog promena u visini bogatstva (vezanih bilo za ekonomske teškoće bilo za podelu nasleđene imovine) ova "liturgijska klasa" ne može se smatrati zatvorenom grupom: njen sastav se menjao, makar samo povremeno, uključivanjem novih bogataša ili isključivanjem nekih porodica koje su osiromašile, a ranije su bile dovoljno imućne za liturgije.
Praktičan način postavljanja liturga izrastao je iz jednog društvenog konsenzusa koji su postigli sami imućni ljudi, a koji je bio zasnovan na "jednoj takmičarskoj i raskošnoj ideologiji aristokratskog porekla, koja se razvila u arhajskom periodu i koju je demokratski polis održavao zarad vlastite koristi: [...] liturgiste nije iskorišćavala neka upravna struktura koja bi ih primoravala da daju novac, već su oni sami zapravo bili aktivna snaga u jednom sistemu kojim su rukovodili u svoju korist". Konkretno, taj sistem je prvenstveno bio zasnovan na dobrovoljnosti liturgije i na raslojenosti atinskog društva: većina onih Atinjana koji su bili uključeni na popis trijerarha već ranije su obavljali tu dužnost ili su bili potomci nekadašnjih trijerarha, što je rezultiralo tendencijom da iz generacije u generaciju trijerarsi potiču iz manje-više istih porodica. Čini se da sličnih popisa nije bilo za civilne liturgije kakva je horegija. Međutim, bogataši su bili željni da obavljaju liturgije, kako zbog pritiska grupe kojoj su pripadali tako i zbog ugleda koji su time mogli izjednačiti sa svojim bogatstvom. Imućnim građanima ili stalno nastanjenim strancima koji bi poželeli da prikriju veličinu svog bogatstva kako bi izbegli svoje dužnosti pretila je antidosis (parnica kojom je osoba nominovana za liturgiju dokazivala da tu dužnost pre treba da prihvati neki drugi pojedinac), kao i ozbiljno narušavanje ugleda koje bi im u njihovom gradu nanelo oklevanje da daju svoj doprinos javnom dobru.
Finansijski teret
thumb|left|Opremanje trireme, najskuplja liturgija (Lenormantov reljef, oko 410–400. pne., Akropoljski muzej, Atina)
Novac koji se morao izdvojiti za liturgiju značajno je varirao, i to zavisno od prirode i prestiža svake liturgije. Najjeftinija je bila eutaksija (εὐταξία), koja nam je poznata iz jedne jedine vesti iz antike, a koja je koštala 50 drahmi; ne zna se u čemu se tačno ta liturgija sastojala, no možda je bila povezana s Amfijarajskim igrama u Oropu i verovatno je postojala samo kratko vreme. Jedan ditirampski hor na Panatenejama koštao je samo 300 drahmi. Međutim, horegija na Dionisijskom festivalu mogla je koštati i do 3.000 drahmi, odnosno, "računajući i posvetu žrtvenog tronošca, 5.000 drahmi".
Trijerarhija je bila među najskupljim liturgijama, a njen trošak zavisio je od velikodušnosti liturgiste, od trajanja vojnog pohoda i od stanja u kojem se brod nalazio u trenutku kad mu je poveren na održavanje. Trijerarhija je koštala najmanje 2.000–3.000 drahmi, a mogla je dostići i iznose koji su varirali između 4.000 i 6.000 drahmi. Jedan je parničar kod Lisije tvrdio da je obavljajući dužnost trijerarha tokom sedam godina potrošio šest talenata, a Demosten je rekao da su "plaćanjem jednog talenta trijerarsi snosili troškove trijerarhije". Visina troškova za ove liturgije objašnjava pojavu "sutrijerarhije" (συντριηραρχία), tj. podele troškova jedne trijerarhije između dva čoveka, a svaka od dvadeset poreznih klasa (symmoriai), uspostavljenih po tzv. Perijandrovom zakonu 357. pne., sastojala se od 60 poreznih obveznika. Taj potez proširio je skupinu ljudi zaduženih za trijerarhiju sa 300 na 1.200 pojedinaca i za cilj je imao smanjenje trijerarhijskih troškova po osobi. Međutim, takvo proširenje "liturgijske klase" (koju je i dalje činilo samo 2,5% ukupne muške populacije slobodnih Atinjana) bilo je još potrebnije u svetlu reforme ratnog poreza (eisphora) tokom 378–377. pne. Uvedena je nova liturgija (proeisphora), koja je najbogatijim Atinjanima uvela obavezu da unapred plate porez koji duži njihova porezna klasa (simorija), nakon čega su sami bili odgovorni da od ostalih članova simorije traže refundaciju, koju ne bi uvek i dobili.
Čak i za najbogatije Atinjane liturgija je predstavljala veliki trošak. Pod pretpostavkom da su ostvarivali prihod od 8% vrednosti svog zemljišta, najsiromašniji liturgisti – koji su posedovali imovinu u vrednosti od 10 talenata neto (kao što je bio slučaj s Demostenom 360–359. pne.) – morali su veći deo svog godišnjeg prinosa uložiti u trijerarhiju. Prema tome, često su bili prisiljeni posuđivati novac kako bi ispunili svoju dužnost u pogledu liturgije. U jednom Lisijinom govoru parničar kaže: "Tokom celog svog života moj otac je potrošio više na grad nego na sebe i svoju porodicu – dvaput više od onoga što sada posedujemo". U poređenju s tim, jedna jeftinija liturgija – horegija na Panatenejama – zahtevala je troškove koji su bili gotovo jednaki godišnjoj plati kvalifikovanog radnika u 5. veku pne. Najskuplje liturgije dostizale su troškove koji su bili više od tri puta veći od prihoda hoplitskog sloja, odnosno od imovinskog praga koji se postavljao građanima da bi mogli služiti u atinskoj pešadiji.
Izuzeće
thumb|right|Služba u konjici možda je bila jedan od razloga za zakonsko izuzeće od liturgije (Eufronijev vrč, Staatliche Antikensammlungen Munich)
Privremeno izuzeće moglo se odobriti i onima koji dužnost liturgiste već obavljaju ili su je ranije obavljali. Naime, od pojedinca se nije moglo tražiti da na sebe preuzme dve liturgije istovremeno, ili da istu civilnu liturgije preuzme dve godine za redom. Od osobe koja vršila liturgiju na jednom verskom festivalu ne bi se tražilo da preuzme liturgiju tokom naredne godine u liturgijskom kalendaru. Trijerarh je sledeće dve godine imao poštedu od nove trijerarhije. Građani koji su služili u atinskoj konjici možda su u potpunosti bili izuzeti od trijerarhije.
Ova zakonska izuzeća omogućavala su imućnim Atinjanima da izbegnu liturgiju, ali to izbegavanje ni u kom slučaju nije bilo obavezno: pojedinac je sasvim dobrovoljno mogao na sebe preuzeti koliko god je liturgija želeo. Tako je anonimni parničar koga zastupa Lisija trvdio da je dužnost horega obavljao tri godine za redom, a dužnost trijerarha sedam godina za redom. Naveo je i nekoliko drugih liturgija koje je tokom tog perioda bio preuzeo na sebe (što navodi na zaključak da je bilo moguće dobrovoljno vršiti nekoliko liturgija istovremeno), što je sve rezultiralo troškovima u iznosu od 12 talenata, odnosno više od jednog talenta godišnje. Međutim, ipak je bila retkost da neko ne iskoristi mogućnost zakonskog izuzeća, a neki ispitivači zbog anonimnosti Lisijinog klijenta dovode u sumnju i njegove tvrdnje ili ih bar smatraju izuzetkom od uobičajene situacije.
Antidosis
Antidosis (ἁντίδοσις, ponuda da se razmeni imovina), za koju nam je glavni izvor Demostenov govor Protiv Fenipa, bila je još jedno zakonsko sredstvo za izbegavanje liturgije. To je bio pravni postupak koji je pokretao imenovani liturgista protiv drugog građanina za koga je tvrdio da je imućniji i da stoga može lakše podneti troškove liturgije. Tuženik je imao tri izbora: da prihvati liturgiju, da svoju imovinu razmeni s tužiocem ili da se upusti u sudski postupak. Na suđenju bi porota odlučila koji je od njih dvojice bogatiji i taj bi morao da obavi liturgiju. Kada bi ovaj postupak bio pokrenut u vezi s obavezom trijerarhije Atinjani su nastojali da se problem što pre razreši, pa je suđenje moralo da završi u roku od mesec dana. S obzirom na čudnovatost ovog koncepta, neki su ispitivači izneli sumnju i u samo postojanje prakse razmene imovine te su sugerisali da se razmena ticala samo obaveze vršenja liturgije. Drugi ispitivači ukazuju na to da u Demostenovom govoru Protiv Fenipa jedan od parničara eksplicitno spominje razmenu imovine: "Jer ja sam već ranije pozvao Fenipa, a i sada mu, časne sudije, dajem na dar i ustupam svu svoju imovinu, pa i rudnike, ako mi samo u zamenu da svoje imanje oslobođeno dugova, kakvo je i bilo kad sam ja sa svedocima prvi put tamo otišao, i ako vrati na svoje mesto žito, vino i sve ostalo što je izneo iz prostorija nakon što je s vrata uklonio pečate". Međutim, moguće je i da su se pečati stavljali na imovinu jednostavno kao oznaka procene nečije imovine, a ne kao zabrana njenog uklanjanja.
Čini se da pokretanje postupka za antidosis nije bila retkost, kako se vidi iz jedne šale koju izgovara Ishomah, jedna od ličnosti koja se pojavljuje u Ksenofontovom spisu O privredi. Na Sokratovo pitanje zašto ga smatraju "dobrim čovekom" (καλὸς κἀγαθὸς), on odgovara: "Kad me pozovu na razmenu (antidosis) za vršenje trijerarhije ili horegije, niko ne traži 'dobrog čoveka', nego se poziv odnosi jednostavno na mene kao sina mog oca". Međutim, premda znamo za mnoge primere ovog postupka (sudski govor sa ovom tematikom bio je deo standardnog repertoara profesionalnih pisaca govora), nije poznat ni jedan jedini slučaj gde je to razmene dobara zapravo i došlo.
Sakrivanje imovine
Čovek je najlakše mogao izbeći teret liturgije tako što bi sakrio veličinu svoje imovine, što je u Atini bilo dosta lako: informacije o nečijoj imovini bile su samo fragmentarne, s obzirom na to da nije postojak nekakav registar vlasništva nad zemljištem. Novac i blago lako su se mogli skloniti od očiju javnosti; vlasnik je blago mogao jednostavno zakopati ili ga staviti kod bankara (τραπεζίτης): odatle i potiču aluzije na "skrivenu imovinu" (ἀφανὴς οὐσια). Polis je od svakog imućnog pojedinca tražio da mu dostavi procenu svoje imovine (τίμημα) kao deo naplate ratnog poeza (eisphora), no takve samoprocene nisu bile pouzdane. Naročito su meteci svoju imovinu procenjivali na manju vrednost od realne, s obzirom na to da se sva njihova imovina nalazila u pokretnostima, jer na teritoriji Atike nisu smeli posedovati zemlju.
Čini se da su bogataši često pribegavali sakrivanju svoje imovine, jer se jedan Lisijin klijent hvali kako njegov otac nikada ne bi uradio takvo nešto: "Kada je i mogao skloniti svoje bogatstvo na sigurno i odbiti da vam u bilo čemu pomogne, radije je izabrao da vas obavesti o njemu, tako da, čak i ako bi izabrao da bude loš građanin, on to ne bi mogao postati, već preuzima na sebe i ratni porez i liturgije". Prema Demostenu, bogati su svoju imovinu krili i nisu je otkrivali javnosti, osim ako njima ili njihovom imanju ne bi zapretio rat. Optužba za izbegavanje javnih dužnosti bila je dosta česta u sudskim govorima: parničari su očito nastojali da se oslone na predrasude kod porotnika, odnosno na njihovo očekivano mišljenje da će svi bogataši izbeći da daju svoj novac, ako ikako mogu.
Estaing (Averon)
Esten je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Averon koja pripada prefekturi Rodez.
Liturgija u staroj Grčkoj
Koristi od liturgije
Uprkos finansijskom teretu, ljudi su često rado preuzimali obavezu liturgije. "Radilo se o poduhvatu na koji je svaki građanin mogao biti ponosan i koji mu je, ako je bio politički angažovan, omogućavao da odnese prevagu pred svojom publikom, naročito ako je bio okrivljenik u nekom sudskom postupku". Sačuvani počasni natpisi pokazuju da su neki bogati građani i meteci redovno izvršavali sve svoje javne obaveze tako što su se dobrovoljno prijavljivali (ἐθελοντής), kao što je to učinio Demosten 349. pne., za obavljanje liturgija koje su ponekad bile vrlo skupe i koje su možda mogli i izbeći. Neki su takođe trošili znatno više no što je to bilo obavezno. Tako u jednom Lisijinom govoru parničar navodi koje je sve liturgije preuzeo na sebe i kaže: "Da želim pridoneti samo onaj minimum predviđen zakonom, ne bih bio potrošio ni četvrtinu svojih izdataka.
Isti parničar malo dalje nastavlja: "Ovo je način na koji se ja ophodim prema gradu: u privatnom životu sam štedljiv, ali kad obavljam javnu dužnost rado plaćam i ponosan sam, ne na imovinu koju posedujem, nego na izdatke koje dajem za vas". Ako i uzmemo u obzir preterivanje koje ovde treba da utiče na porotu, nema razloga sumnjati u iskrenost ove tvrdnje. To je gledište koje deli većina liturgista, gledište koje odslikava društveni položaj i ugled proporcionalan finansijskom izdatku, kako pokazuje gore citirani odlomak iz Lisijinog govora.
Estaing (Averon)
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 612 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 36 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 16,96 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 300 metara (maksimalnoj 760 m, a minimalnoj 301 m).
Liturgija u staroj Grčkoj
Koristi od liturgije
Dužnost liturgije uvek je bio jedan od prerogativa aristokratije i može se smatrati "opstankom plemenitog shvatanja morala" u jednom demokratskom polisu. Konkretno, taj je sistem uveo neku vrstu prećutnog sporazuma o uzajamno korisnom odnosu između grada i njegovih najprosperitetnijih žitelja, "istovremeno garantujući bogatima ugled" te izbegavajući "sisteme individualnog pokroviteljstva i obezbeđujući da kontrolu nad njim ima grad, primalac koristi". Jedan od odlučujućih faktora za funkcionalnost takvog sistema jeste njegova fleksibilnost: liturgisti je dodeljivan određeni zadatak, a ostavljana mu je sloboda da sam odluči koliko će za njegovo izvršenje potrošiti. No njegova želja da postigne ideal u okviru jednog kompetitivnog društva išla je gradu u prilog: nije bio postavljen ni donji ni gornji prag, a "kompetitivni mentalitet nasleđen od drevne aristokratije" bio je dovoljan da osigura određeni rivalitet među liturgistima u zadovoljavanju opšteg interesa.
Borgata Tarditi, Cuneo
Borgata Tarditi je naselje u Italiji u provinciji Cuneo, u regiji Piemonte.
Liturgija u staroj Grčkoj
Koristi od liturgije
Izdašnost u troškovima (φιλοτιμία / philotimia) nailazi na odobravanje (χάρις / charis) grada: najizdašnijim liturgistim podizani su počasni natpisi ili su im dodeljivani srebrni venci, no relativna skromnost takvih nagrada nikako nije umanjivala prestiž koji su donosile primaocima. Na primer, u Atini su trijerarsi često pokazivali strasnu želju za dobijanjem jednog od tri zlatna venca (u vrednosti od 500, 300 i 200 drahmi) koji su bili namenjeni za ona tri trijerarha čiji opremljeni brodovi prvi izađu iz luke. Slično je bilo i s horegom: kada bi dramski pesnik pobedio na nadmetanju, njegovu slavu podelio bi i horeg (koji je tom prilikom isto dobijao nagradu, a mogao je podići i javni spomenik), kao što je bio slučaj s mladim Periklom kada su Eshilovi Persijanci pobedili na Velikim Dionisijama 472. pne. Čini se da je horegija kao liturgija bila više cenjena nego trijerarhija. Moralo se platiti izdržavanje i uvežbavanje hora, a odluka je zavisila od publike koja je pažljivo ocenjivala raskošnost svakog pojedinog hora.
Liturgija je zaista davala mogućnost liturgisti "da sa svojim bogatstvom istovremeno potvrdi odanost gradu i da zauzme mesto koje mu pripada među najvažnijim ljudima" i da osnaži svoj politički položaj: osim što svoj novac daje za javno dobro, plaćajući "za svoju imovinu i za sebe", liturgista se time odvaja od "prostog puka" i od sugrađana traži potvrdu legitimiteta za svoj dominantan društveni položaj, što je bilo naročito značajno ako bi se liturgista kasnije obreo na sudu ili se kandidovao na izborima za neku državnu službu. Tako su liturgisti, koji su u 4. veku pne. činili najviše 10 odsto atinskih građana, predstavljali jednu trećinu svih političara koje su savremeni izvori smatrali vrednim spomena, a takođe i jednu trećinu Atinjana dovoljno uglednih da u narodnoj skupštini daju neki zakonski predlog. Sa svoje strane, oslanjajući se na vrednosti koje su pripadnici elite gajili među sobom demokratski polis je tu elitu kontrolisa, angažovao je za javnu dobrobit i osiguravao vlastite prihode.
Misthos
Na vršenje liturgije prvobitno se gledalo kao na uzajamnu korist i za grad i za aristokratiju, no ona je svoj prvi izazov doživela već u 5. veku pne., kada je Perikle uveo misthos. To je bila novčana kompenzacija koja je davana građanima za obavljanje određenih državnih služni, da bi se uvela protivteža mreži pokroviteljskih odnosa koju je Periklov suparnik Kimon stvorio raskošnim vršenjem svojih liturgija. Ova plata omogućavala je prosečnom atinskom građaninu da vrši svoje javne dužnosti a da istovremeno ne postane zavisan od podrške najimućnijih ljudi.
Nesrazmera troška i prestiža
Od izbijanja peloponeskog rata sve viši ratni rashodi počeli su da potkopavaju sistem liturgije. Potreba za trijerarsima bila je veća no ikada ranije, no imućni su ljudi sve češće pokušavali da izbegnu tu dužnost. Po prvi put pojavilo se shvatanje da privatna imovina nema tu glavnu svrhu da služi gradu nego vlastitom dpbru, ma kako da je to shvatanje bilo izloženo "diskretno, nečujno i bez otvorenog izjašnjavanja bogatih ljudi" Tako 415. pne. bogate Nikijine pristalice, koje su se kao i on protivile sicilijskoj ekspediciji, ipak nisu intervenisale jer bi inače rizikovale da ostave utisak kako im je više stalo do vlastitog nego do javnog interesa. Do 411. pne. imućni su postali neposredniji u nastojanju da odbrane vlastite interese, što je kulminiralo oligarhijskim prevratom. Godine 405. pne. jedan od likova u Aristofanovim Žabama primećuje da "više ne može naći bogataša za dužnost trijerarha: svi oblače prnje i idu okolo žaleći se kako su siromašni"
Atina je iz rata izašla osiromašena i opterećena dugom koji su stvorila Tridesetorica tirana. Atini su sada, više nego ikada, bilo potrebni imućni ljudi koji bi nastavili sa sistemom liturgije, no postala je prava retkost da se bilo ko dobrovoljno prijavi, naročito za trijerarhiju. Jedan Lisijin klijent, na primer, dužnost trijerarha naziva "čudnom" (δεινόν). To pokazuje da se u prvoj polovini 4. veka pne. razvio određeni stupanj otpora prema liturgijskim dužnostima, a taj je trend bio dodatno osnažen vojnim i finansijskim izdacima na koje se Atina obavezala u vezi s korintskim ratom (395–386. pne.). Saveznički rat (357–355. pne.), koji je takođe bio vrlo skup, označio je kraj poluvekovnog sna o obnovi atinske pomorske države, koja je Atini nekada donela ogromna bogatstva. Stoga se potreba atinske države da pronađe nove izvore finansiranja mogla zadovoljiti samo boljim upravljanjem javnom imovinom (što je bila politika i Eubula, a kasnije i Likurga) te povećanjem finansijskog pritiska na najimućnije građane.