Hladni_rat
Eskalacije u Trećem svijetu
Kao što je već ranije rečeno, Treći svijet je tokom kasnijeg perioda Hladnog rata postao još veće krizno žarište, ali i bojno polje na kojemu su nove administracije dvaju velesila demonstrirale svoju moć. Početkom 60-ih godina, Leonid Brežnjev je u Sovjetskom Savezu još uvijek konsolidirao svoju moć, dok je atentat na Johna F. Kennedyja iz 1963. godine donio neočekivanu promjenu vlasti u Sjedinjenim Državama; iako je Kennedyjev nasljednik, Lyndon B. Johnson, uživao snažnu podršku u jeku krize izazvane atentatom, demonstracija američke sile u zemljama Trećeg svijeta bila je imperativ za jačanje Johnsonove političke pozicije. S druge strane, Sovjetski Savez i Sjedinjene Države, s obzirom da su oboje posjedovali nuklearno oružje (ali i poučeni ranijom krizom), nisu bile sklone direktnom sukobu, tako da su svoju dominaciju i moć demonstrirale kroz indirektne sukobe, pri čemu se Treći svijet pokazao kao idalno bojno polje; ova politička doktrina poznata je kao paradoks stabilnosti i nestabilnosti. Prva "meta" američke politike bila je, ovoga puta, Latinska Amerika, posebice Južna, što je bila promjena u odnosu na preokupaciju centralnoameričkim političkim krizama tokom 50-ih godina. Početkom ožujka 1964. godine, američki diplomat specijaliziran za Latinsku Ameriku, Thomas C. Mann, održao je tajni govor pred visokim dužnosnicima u kojem je iznio okrive američke politike prema tom području, smatrajući kako Sjedinjene Države trebaju, prije svega, zaštititi svoje ekonomske i političke interese te pružiti podrušku čak i diktatorima koji su bili njihovi simpatizeri, a intervenirati samo u slučaju dolaska komunista na vlast u nekoj od zemalja. Nedugo nakon što je govor procurio i bio objavljen u New York Timesu, isti je nazvan "Mannovom doktrinom". Prva primjena te politike uslijedila je nedugo nakon tajnoga sastanka, kada je Johnsonova administracija podržala desničarske pučiste u Brazilu, koje su predvodili kasniji diktatori Humberto Castelo Branco i Artur da Costa e Silva, prilikom svrgavanja ljevičarskog predsjednika Joãa Goularta, a nedugo nakon toga i tokom intervencije na Dominikanskoj Republici. Karipska država je, nakon atentata na diktatora Rafaela Trujilla, ušla u period izrazite političke nestabilnosti, koju su obilježili konstantni sukobi među različitim frakcijama. Nakon što je konstitucionalistička frakcija 1963. uspjela u dovođenju Juana Boscha na vlast, u zemlji je došlo do iniciranja brojnih socijaldemokratskih reformi, koje nisu bile po volji konzervativnim lojalistima, ali ni Sjedinjenim Državama. Bosch je svrgnut nakon samo nekoliko mjeseci, a konzervativci su na čelo zemlje postavili pravnika Donalda Reida Cabrala. Nedugo nakon tog događaja, u travnju 1965. godine, u zemlji je izbio građanski rat između lojalista i konstitucionalista; krajem travnja, Sjedinjene Države su poslale oko 22,000 svojih vojnika u pomoć lojalistima, navodeći opasnost od moguće reprize kubanske revolucije i uspostave nove komunističke vlasti na njima bliskom teritoriju. Trupe su poslane s ciljem izvršavanja jednogodišnje invazije zemlje, u sklopu Operacije Power Pack, ali i uspješnog eliminiranja socijalističke prijetnje. U rujnu je na čelo zemlje, kao privremeni predsjednik, postavljen Héctor García-Godoy, koji je tokom naredne godine prepustio vlast izabranom predsjedniku, konzervativcu Joaquínu Balagueru; bivši predsjednik Juan Bosch, koji nije vodio nikakvu kampanju, bio je drugi kandidat. Uspostava konzervativne diktature bila je još jedan uspjeh za Amerikance, ali je za posljedicu imala nasilne progone i maltretiranje Boschovih pristaša na tlu Dominikanske Republike. Sjedinjene Države su ovom periodu pokazale izrazito strog stav prema Latinskoj Americi, iniciran "Mannovom doktrinom", a u potpunosti definiran kroz Johnsonovu doktrinu, koja je javnosti prezentirana s ciljem opravdavanja američke intervencije na Dominikanskoj Republici (u tom je kontekstu ona figurirala, za američku interesnu zonu, isto kao i Brežnjevljeva doktrina za komunistički svijet).