Hladni_rat
Jesen naroda
Kao što je rečeno, krajem 80-ih godina, Sovjetski Savez je, u jeku zatopljenja hladnoratovskih odnosa, osjetno promijenio politiku prema zemljama Varšavskog pakta. Isti je zbog toga bio na rubu propasti, a komunistički čelnici Centralne i Istočne Europe su bez sovjetske vojne podrške počeli gubiti na snazi. Nije to, dakako, bilo ništa novo, s obzirom da je opozicija postojala još od početka Hladnoga rata, međutim sada su okolnosti bile tako posložene da je rušenje komunizma u tim zemljama bila izgledna budućnost. Tzv. grassroots inicijative, poput Solidarnosti u Poljskoj, počele su dobivati na snazi u svojim matičnim zemljama. Komunističke vlasti u Mađarskoj i Poljskoj bile su prve koje su dogovorile organiziranje slobodnih izbora. Pod pritiskom Solidarnosti, komunističke vlasti u Poljskoj su početkom 1989. godine organizirale seriju formalnih razgovora s opozicijskim strankama, koji su dovele do organiziranja prvih višestranačkih i djelomično slobodnih izbora u toj zemlji od dolaska komunista na vlast. Iako su komunisti Jaruzelskog osvojili tijesnu većinu, Solidarnost je ta koja je uspjela sastaviti koaliciju i organizirati vladu, na čijem je čelu bio Tadeusz Mazowiecki. Ugovorni Sejm je u prosincu iste godine formalno promijenio ustav i vratio demokraciju u zemlji, što je bila priprema za predsjedničke (naime, na čelu demokratske Poljske je, formalno, još uvijek bio Jaruzelski) i parlamentarne izbore. Nakon što je krajem 1990. godine Lech Wałęsa postao prvi predsjednik postkomunističke Poljske, sljedeće godine organizirani su prvi potpuno slobodni parlamentarni izbori, na kojima je sudjelovalo više od stotinu stranaka; formirana je koalicijska vlada na čijem je čelu bio Jan Olszewski. Poljska je tako uspješno izvršila tranziciju prema demokraciji, a sljedeća zemlja bila je Mađarska. Iako su Mađari uspjeli ostvariti određeni gospodarski napredak i ograničene političke slobode, stvarne promjene dogodile su se tek nakon što je János Kádár uklonjen s vlasti. Novi generalni sekretar postao je Károly Grósz, a ubrzo nakon njega je za premijera imenovan Miklós Németh. Parlament je ubrzo izglasao "demokratski paket" zakona, koji su uvelike modernizirali zemlju, a došlo je i do rehabilitacije sudionika revolucije 1956., među njima i Imrea Nagyja. Po uzoru na Poljsku, komunističke vlasti su ubrzo organizirale pregovore s opozicijom, koji su doveli do slobodnih izbora o užujku 1990. godine, na kojima je za premijera izabran József Antall. Tranzicija prema demokraciji je tako izvedena prilično mirno, a do ljeta 1991. godine, posljednje sovjetske trupe, koje su tamo boravile od kraja Drugog svjetskog rata, napustile su zemlju. Druga skupina zemalja obuhvaća Istočnu Njemačku i Čehoslovačku, gdje su masovni narodni prosvjedi svrgnuli komunističku garnituru. Nakon što je Mađarska, u jeku demokratizacije, uklonila bodljikave žice sa svoje granice, došlo je do nastanka velike rupe u "željeznoj zavjesi", što je potaknulo novi val emigracije iz Istočne Njemačke i Čehoslovačke. Uz to, u Istočnoj Njemačkoj je 4. rujna 1989. godine došlo do prvog u nizu masovnih prosvjeda koji su se održavali svakog ponedjeljka, a započeli su Leipzigu, odakle su se spontano širili prema ostalim gradovima. Broj prosvjednika je s vremenom rastao, na što je Erich Honecker reagirao zakulisnom mobilizacijom koja je najavljivala masakr poput onog na Tiananmenu u Kini. Odgovor države odgođen je nakon Gorbačovljeva posjeta Honeckeru, međutim istočnonjemački vođa je odbio popustiti te je čekao, nadajući se da će Moskva intervenirati sukladno odredbama Varšavskog pakta. Kada je u Moskvi došlo do službene promjene politike, SED je smijenio Honeckera i postavio Egona Krenza na čelnu poziciju; ipak, prosvjedi nisu jenjavali. U međuvremenu je došlo do rušenja Berlinskog zida i bilo je očito kako će "Preokret", odnosno Mirna revolucija, biti uspješna. Krajem 1989., Willi Stoph i njegova vlada podnose ostavku, a na novi premijer postaje umjerenjak Hans Modrow. Ubrzo dolazi do razgovora s opozicijom po uzoru na one u Poljskoj i Mađarskoj, a sve je kulminiralo višestranačkim izborima na kojima su komunisti doživjeli težak poraz. Izabrani premijer, Lothar de Maizière, ubrzo je postavio platformu za reunifikaciju Istoka i Zapada, što je formalizirano krajem 1990. godine. Slična situacija odvijala se i u Čehoslovačkoj, gdje je iskra koja je potaknula masovne prosvjede bilo policijsko gušenje mirnog studentskog prosvjeda u studenom 1989. godine. Narod se okupljao u narednim danima, a sve je kulminiralo kada se u Pragu skupilo čak 800,000 ljudi. Cjelokupni vrh Komunističke partije podnio je ostavku, a ubrzo je partija, potaknuta događanjima u ostalim komunističkim zemljama, objavila kako će ukinuti jednopartijski sustav i odreći se vlasti u zemlji; predsjednik Gustáv Husák imenovao je većinski nekomunističku vladu, nakon čega je podnio ostavku. Na čelo zemlje došli su Alexander Dubček, kao predsjednik parlamenta, te Václav Havel, kao predsjednik, a u lipnju 1990. godine je došlo i do organiziranja demokratskih izbora. Iako će raskid biti formaliziran tek 1993. godine, Baršunasta revolucija je, isto kao i ona mirna u Istočnoj Njemačkoj, nenasilno dovela do pada komunističkog sustava u toj zemlji. Posljednju skupinu bivših sovjetskih saveznica u kojima je došlo do kraha komunizma čine Bugarska i Rumunjska, gdje je rušenje komunizma izazvalo najviše poteškoća. U Bugarskoj je još od 1954. godine na čelu zemlje bio Todor Živkov, neosporivi komunistički vođa i konzervativac koji se oštro protivio Gorbačovljevim reformama u Sovjetskom Savezu. Kada su krajem 1989. godine u Sofiji izbili prosvjedi, Živkov je naredio njihovo gušenje, samo da bi ga Politbiro nakon toga smijenio u potezu koji je dobio odobrenje iz Moskve. Na čelo zemlje došao je osjetno liberalniji Petar Mladenov, koji je proveo seriju reformi koje su oslabile komunističku stegu u zemlji. To je dovelo do nove serije prosvjeda koji su za cilj imali potpuno ukidanje komunističkog režima. Mladenov je ubrzo pristao na ustupke i nakon što su održani razgovoru po uzoru na poljski model, u lipnju 1990. godine održani su parlamentarni izbori, na kojima su pobijedili socijalisti (formalno nasljednici komunističke partije). Ipak, socijalistička vlada nije se dugo zadržala tako da su već tokom 1991. godine održani novi izbori, na kojima je pobijedio Savez demokratskih sila; NR Bugarska je, u međuvremenu, službeno raspuštena u studenom 1990. godine. Najveća kriza tokom Jeseni naroda zbila se u Rumunjskoj, koja je bila jedina zemlja u kojoj je komunistički režim svrgnut u nasilnoj revoluciji. Nicolae Ceauşescu, koji je zemljom vladao od 1965. godine, u studenom 1989. godine izabran je na novi, petogodišnji mandat čelnika komunističke partije, što je bio znak da se rumunjski diktator planira snažno oduprijeti valu antikomunizma koji je zahvatio Europu. Međutim, dok je on boravio na službenom posjetu Iranu, došlo je do masovnih demonstracija. Po svom povratku, Ceauşescu je pokušao organizirati skup podrške, međutim dogodilo se da da je izviždan od strane okupljene mase. Iako je vojska isprva podržala državni vrh i krenula na prosvjednike, kontroverzna smrt ministra obrane Vasilea Milee dovela je do toga da se vojska pridružila prosvjednicima. Nakon što su tenkovi i narod došli do prostorija Centralnog komiteta, Ceauşescu i njegova supruga Elena pobjegli su iz Bukurešta u helikopteru, samo da bi nekoliko dana kasnije bili uhapšeni kao bjegunci. Ceauşescuovi su izvedeni pred prijeki vojni sud i osuđeni na smrt te pogubljeni 25. prosinca 1989. godine; bio je to posljednji čin jedine nasilne revolucije tokom Jeseni naroda. Na čelo zemlje je privremeno došao Front narodnog spasa na čelu s Ionom Iliescuom, a ubrzo su organizirani i slobodni izbori, na kojima je FNS odnio uvjerljivu pobjedu. Rumunjska revolucija odnijela je ukupno 1,104 života.