cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Space Shuttle
Space Shuttle [speɪs ˈʃʌtl] (engl.: svemirski čunak), službeno nazvan Space Transportation System (akr. STS; engl.: svemirski transportni sistem), je svemirska letjelica koju kroz svemirsku agenciju NASA trenutno koristi vlada Sjedinjenih Država za svemirske letove s ljudskom posadom. Prvi letovi obavljeni su 1981., dok je predviđen za povlačenje iz upotrebe 2011. godine. Pri polijetanju sastoji se od tamnocrvenog vanjskog tanka (External tank, ET), dvije bijele pogonske rakete na čvrsto gorivo (Solid Rocket Boosters, SRBs) i orbitera, krilatog svemirskog zrakoplova koji je Space Shuttle u najužem smislu termina.
Orbiter prevozi astronaute, najčešće njih pet do sedam, i korisni teret kao satelite ili komponente svemirske stanice, do 22 700 kg težine, u nižu orbitu, gornji dio atmosfere ili termosferu. Po završetku misije, uključuju se potisnici orbitalnog manevarskog sistema (Orbital Maneuvering System OMS) radi deorbitiranja i povratka u nižu atmosferu. Za vrijeme poniranja orbiter usporava iz nadzvučnog leta korištenjem trenja o atmosferu (zračno kočenje ili aerobraking), te se pri fazi ateriranja ponaša kao jedrilica, i obavlja slijetanje u potpunosti bez pogona.
Opis
Shuttle je prva orbitalna svemirska letjelica projektirana za djelomično višestruko korištenje. Prevozi korisni teret u nižu orbitu, omogućuje rotaciju posade na Međunarodnoj svemirskoj postaji (ISS), i obavlja popravke satelita, svemirskih postaja i sličnih orbitalnih uređaja. Orbiter također može ukrcati satelite i druge terete iz orbite i vratiti ih na zemlju. Svaki pojedini Shuttle bio je dizajniran za planirani radni vijek od 100 letova kroz 10 godina korištenja. Glavni odgovorni dizajner STS-a bio je Maxime Faget, koji je također nadgledao projekte svemirskih letjelica Mercury, Gemini i Apollo. Ključni faktor pri određivanju veličine i oblika Shuttlea bila je potreba za ukrcajem najvećih predviđenih komercijalnih i vojnih satelita, i mogućnost korištenja krajnih strana nominalne putanje povratka radi potreba vojnih misija američkog zrakoplovstva, za mogućnost odustajanja nakon jedne orbite pri lansiranju u polarnu orbitu. Faktori koji su uvjetovali višekratnu upotrebu pogonskih raketa i potrošni vanjski tank bili su zahtjevi Pentagona za sredstvom visokog kapaciteta ukrcaja radi postavljanja satelita i nastojanje Nixonove administracije da smanji troškove svemirskog istraživanja razvojem svemirske letjelice sa komponentama za višekratnu upotrebu.
Izrađeno je šest Space Shuttle orbitera; prvi, Enterprise, nije izrađen za svemirski let, te je korišten samo za testiranja. Preostalih pet; Columbia, Challenger, Discovery, Atlantis, i Endeavour, korišteni su za svemirske letove. Dvije letjelice izgubljene su u nesrećama: Challenger je eksplodirao nakon polijetanja 1986., dok se Columbia disintegrirala pri povratku u atmosferu 2003., u oba slučaja sa sedam poginulih astronauta. Endeavour je izgrađen kao zamjena za Challenger.
Svaki Space Shuttle je djelomično višekratno upotrebivi sistem, sastavljen od tri glavna segmenta: Orbiter (Orbiter Vehicle OV) za višekratnu upotrebu, potrošni vanjski tank (external tank ET), i dvije djelomično višekratno upotrebive pogonske rakete (solid rocket boosters SRBs). Tank i rakete odbacuju se u toku penjanja; te samo orbiter ulazi u orbitu. Letjelica se lansira vertikalno kao konvencionalna raketa, dok orbiter jedri bez pogona motora u horizontalno slijetanje, nakon čega se ponovo oprema za daljnje letove.
Roger A. Pielke, Jr. je procijenio da je trošak programa Space Shuttle do 2008. iznosio 170 milijardi američkih dolara, prema tečaju iz 2008., što znači da je prosječni trošak pojedinog leta oko 1,5 milijardi američkih dolara.
Ponekad se sam obiter naziva Space Shuttleom. Tehnički gledano, to je pogrešno pripisani naziv, jer je "Svemirski transportni sistem" (Space Transportation System) kombinacija orbitera, vanjskog tanka i djelomično ponovo upotrebivih pogonskih raketa. Sva tri segmenta zajedno, nazivaju se "Stack" (eng. skupina elemenata, masa, mnoštvo).
Orbiter
Orbiter podsjeća na zrakoplov s dvostrukim delta krilima, s kutem 81° na unutarnjem napadnom rubu i 45° na vanjskom napadnom rubu. Napadni rub vertikalnog stabilizatora nagnut je unatrag pod kutem od 50°. Četiri elevona, montirana na izlaznim ivicama krila, zračna kočnica na kormilu, montirana na izlaznoj ivici stabilizatora, i zakrilce na trupu kontroliraju orbiter pri poniranju i slijetanju. Orbiter raspolaže s velikim prostorom za korisni teret, širine 4,6 m i dužine 18,3 m, koji zauzima veći dio trupa.
Tri glavna motora (Space Shuttle main engines SSMEs) montirani su u trokutni raspored na stažnjem kraju trupa. Motori se mogu okretati oko osi 10,5 stupnjeva gore i dolje i 8,5 stupnjeva lijevo i desno tijekom uspona radi promjene smjera potiska i kormilarenja. Struktura orbitera izrađena je većinom od legure aluminija, dok je struktura motora izrađena od titana (legura).
Pogonske rakete
Svaka od dvije pogonske rakete (Solid rocket boosters SRBs) omogućava 12,5 milijuna njutna potiska pri lansiranju, što je 83% od ukupnog potiska potrebnog za lansiranje. Pogonske rakete odbacuju se dvije minute nakon lansiranja na visini od otprilike 45,7 km, te potom otvaraju padobrane i spuštaju se u ocean radi procedure povratka u svemirski centar Kennedy. Kućišta pogonskih raketa izrađena su od čelika debljine oko 1,3 cm.
Komande leta
Na prvim letovima Shuttlea korišten je GRiD Compass, jedno od prvih prijenosnih računala. Radi cijene od najmanje 8000 američkih dolara, GRiD Compass nije bio komercijalno uspješan, ali radi svoje veličine i težine nudio je neusporedive performanse, te je NASA bila jedna od prvih korisnika.
Shuttle je bio jedno od prvih vozila koja su koristila kompjutorizirane fly-by-wire digitalne komande leta, što znači da nema mehaničkih ili hidrauličkih veza između upravljačke palice pilota i upravljačkih površina ili Reaction control system potisnika.
Pouzdanost je najveći problem s digitalnim fly-by-wire sistemima. Veliki dio razvoja odnosio se na Shuttleov kompjutorski sistem. Shuttle koristi pet identičnih redundantnih kompjutora opće namjene IBM 32-bit, model AP-101, što stvara vrstu ugrađenog sistema. Četiri kompjutora koristi specijalizirani softver nazvan "Primarni avionički softverski sistem (Primary Avionics Software System, PASS). Peti rezervni kompjutor koristi odvojeni softver nazvan "Rezervne komande leta" (Backup Flight System, BFS). Zajedno se nazivaju "Sistem obrade podataka" (Data Processing System, DPS).
Razvojni cilj Sistema obrade podataka je sigurnost i pouzdanost u slučaju kvara. Nakon jednog kvara, Shuttle još uvijek može nastaviti misiju, dok nakon dva kvara može sigurno sletjeti.
Četiri kompjutora opće namjene uglavnom djeluju tijesno povezani, međusobno se provjeravajući. Ako jedan od kompjutora pretrpi kvar, tri preostala izbace ga iz sistema, što ga izolira iz kontrole letjelice. Ukoliko drugi kompjutor zataji, dva kompjutora u funkciji izbace ga iz sistema. U rijetkim slučajevima kada se dogodi istovremeni kvar na dva kompjutora, jedna grupa izabrana je nasumce.
thumb|lijevo|180px|Atlantis izvlači [[Podvozje zrakoplova|podvozje prije slijetanja na pistu kao obični zrakoplov.]]
Softver za Shuttleove kompjutore napisan je jezikom više razine nazvanim HAL/S, donekle sličnim na PL/I. Posebno je razvijen za okoliš ugrađenog sistema stvarnog vremena.
Kompjutori IBM AP-101 izvorno su raspolagali s oko 424 kilobajta memorije magnetne jezgre pojedinačno. Procesor je mogao obraditi oko 400 000 naredbi u sekundi. Nisu imali hard disk, već su softver učitavali s magnetnih traka.
Godine 1990. originalni kompjutori zamjenjeni su nadograđenim modelom AP-101S, s 2,5 puta većim kapacitetom memorije (oko 1 megabajt) i tri puta većom brzinom procesora (oko 1,2 milijuna operacija u sekundi). Memorija je promjenjena s magnetne jezgri na poluvodičke s baterijskim napajanjem.
thumb|lijevo|180px|Simbol programa Space Shuttle.
Oznake i simboli
Oblik pisma korišten na Space Shuttle orbiteru je Helvetica. Na boku Shuttlea između prozora cockpita i vratiju teretnog prostora istaknuto je ime orbitera. Ispod stražnjih teretnih vratiju nalazi se oznaka NASA-e, tekst "United States" i Zastava Sjedinjenih Američkih Država. Još jedna američka zastava istaknuta je na desnom krilu.
Nadogradnje
thumb|desno|180px|Za vrijeme misije [[STS-101, Atlantis je bio prvi shuttle s "Glass cockpit" pilotskom kabinom. ]]
Na Shuttleovim glavnim motorima (SSMEs) izvršeno je više poboljšanja radi veće snage i pouzdanosti, što objašnjava izraze kao "glavni motori na 104% snage". To ne znači da su motori forsirani preko sigurnosne granice, već je cifra od 100% originalni određeni nivo snage. Za vrijeme dugotrajnog razvojnog programa, Rocketdyne je ustanovio da je motor sposoban za siguran i pouzdan rad na 104% izvorno određene snage. Iako je bio moguće preformulirati omjer izlazne snage, te sadašnjih 104% podijeliti na 100%, radi toga bila bi potrebna revizija brojne ranije dokumentacije i softvera, te je iznos 104% zadržan. Nadogradnje glavnih motora označene su "block bojevima", kao block I, block II, i block IIA. Nadogradnje su poboljšale pouzdanost, održavanje i performanse motora, te je krajnih 109% snage dosegnuto u hardveru leta s motorima Block II 2001 .
Standardna maksimalna snaga je 104%, dok se 106% ili 109% koristi za odustajanje od leta. Za prve dvije misije, STS-1 i STS-2, vanjski tank bio je bijele boje radi zaštite izolacije koja prekriva većinu tanka, ali poboljšanja i testiranja pokazala su da to nije potrebno. Težina koja se uštedi nefarbanjem tanka rezultira povećanom mogućnosti korisnog tereta pri lansiranju u orbitu. Dodatna težina ušteđena je uklanjanjem nekih od unutarnjih ramenjača u tanku za vodik, koje su se pokazale nepotrebnima. Takav "lagani vanjski tank" korišten je na većini Shuttleovih misija. Na letu STS-91 prvi je puta korišten "super laki vanjski tank", izrađen od legure aluminij-litij 2195, koji teži 3,4 tone manje u odnosu na prethodnu verziju laganih tankova. Kako Shuttle ne može letjeti bez posade, svako usavršavanje testira se na operativnim letovima.
Pogonske rakete također su podvrgnute usavršavanjima. Projektni inženjeri nadodali su treće učvršćenje prstenastom brtvom (O-ring) na spojeve između segmenata nakon Challengerove katastrofe.
thumb|upright|lijevo|180px|Tri mlaznice glavne grupe motora, s dvije čahure orbitalnog manevarskog sistema (OMS), i vertikalnim stabilizatorom.
Planirano je još nekoliko modifikacija pogonskih raketa radi poboljšanja performansi i sigurnosti, ali nisu nikada ostvarene. To je rezultiralo s znatno jednostavnijim, jeftinijim, vjerojatno sigurnijim i snažnijim "Naprednim pogonskim raketama" (Advanced Solid Rocket Booster), koje su ušle u proizvodnju u prvoj polovici 1990-ih kao podrška svemirskoj stanici, no kasnije su otkazane radi smanjenja troškova, nakon 2,2 milijarde američkih dolara izdataka. Otkazivanje programa naprednih pogonskih raketa rezultiralo je razvojem super lakog vanjskog tanka (SLWT), koji omogućava dio većeg kapaciteta korisnog tereta, dok ne donosi nikakva poboljšanja sigurnosti. Dodatno, Ratno zrakoplovstvo razvilo je vlastiti znatno lakši jednodjelni dizajn pogonskih raketa koristeći sistem strojnog namatanja, ali bio je također otkazan.
Osjetljiva priroda pjenaste izolacije bila je uzrok oštećenja na Termalnom zaštitnom sistemu (Space Shuttle thermal protection system), keramičkom toplinskom štitu i toplinskom omotaču orbitera za vrijeme nedavnih lansiranja. NASA ostaje uvjerena da takva oštećenja, iako su bila glavni razlog katastrofe Space Shuttlea Columbije 1. veljače 2003., neće ugroziti NASA-in cilj dovršenja Međunarodne svemirske postaje (ISS) u planiranom roku.
U više navrata od početka 1980-ih bila je predlagana i odbijana isključivo teretna verzija bez posade. Nazvan Shuttle-C, zamijenio bi višekratnu upotrebivost za kapacitet utovara tereta, s velikim potencijalnim uštedama od ponovnog korištenja tehnologije razvijene za Space Shuttle.
Na prve četiri Shuttleove misije, astronauti su nosili modificirana presurizirana odijela američkog ratnog zrakoplovstva za velike visine, zajedno s presuriziranim kacigama za vrijeme penjanja i spuštanja. Od petog leta (STS-5), do gubitka Challengera korištena su jednodjelna svjetloplava Nomex letačka odijela s djelomično presuriziranim kacigama. Manje nezgrapna, djelomično presurizirana verzija odijela pod pritiskom za velike visine zajedno s kacigom ponovo su uvedena kada su 1988. obnovljeni letovi Shuttlea.
Odijelo za lansiranje i povratak završilo je svoj radni vijek 1995., te je bilo zamijenjeno potpuno presuriziranim "Naprednim odijelom za spašavanje posade" (Advanced Crew Escape Suit, ACES), koje podsjeća na Gemini svemirsko odijelo korišteno sredinom 1960-ih.
Radi produženja mogućeg boravka orbitera na međunarodnoj svemirskoj stanici, instaliran je "Stanica-na-Shuttle sistem prenosa energije" (Station-to-Shuttle Power Transfer System, SSPTS), koji omogućava orbiteru korištenje energije svemirske stanice radi uštede vlastite. SSPTS prvi je puta uspješno korišten na letu STS-118.
Tehnički podaci
thumb|180px|Boeing 747 [[Shuttle Carrier Aircraft (SCA), prevozi Atlantis 1998.]] thumb|180px|[[Boeing 747 prevozi Endeavour.]] thumb|180px|Space Shuttle Orbiter i [[Sojuz (letjelica)#Sojuz-TM .281976. - 2003..29|Soyuz-TM (crtež u omjeru).]] desno|thumb|180px|Pogled odozgo na Atlantis, položen na "Pokretnu lansirnu flatformu" (Mobile Launcher Platform, MLP) prije misije STS-79. Dva "Repna servisna tornja" (Tail Service Masts, TSMs) sa obije strane orbiterovog repa omogućavaju vezu s punjenjem goriva i električnim napajanjem. thumb|desno|180px|Voda se ispušta na pokretnu lansirnu platformu na lansirnoj rampi 39A na početku rijetkog testiranja sistema prigušenja zvuka 2004. godine. Za vrijeme lansiranja 1100 m3 vode izlijeva se na platormu za samo 41 sekundu.
Specifikacije orbitera (za Endeavour, OV-105)
Specifikacije vanjskog tanka (za SLWT)
Specifikacije pogonskih raketa
Grupne specifikacije
Lansiranje
Sve Space Shuttle misije lansiraju se iz Svemirskog centra Kennedy (Kennedy Space Center, KSC). Lansiranja se ne provode u slučaju grmljavine. Zrakoplovi nakon udara groma često prolaze neoštećeni radi raspršavanja elektriciteta kroz provodljivu strukturu neuzemljenog aviona. Kao i većina putničkih mlažnjaka, Shuttle je većinom izrađen od provodljivog aluminija, koji bi inače štitio unutarnje sisteme. Ipak, prilikom lansiranja Shuttle ispušta dugačak ispusni trak koji može prouzročiti sijevanje osiguravši strujni tok do zemlje. Pravila NASA-e za lansiranje Shuttlea (NASA Anvil Rule), određuje da olujni kumulonimbus mora biti na udaljenosti većoj od deset nautičkih milja, te u takvim slučajevima službenik za vrijeme pri Shuttleovim lansiranjima (Shuttle Launch Weather Officer) prati vremenske prilike do konačne odluke o odgodi lansiranja. Dodatno, da bi se izvršilo lansiranje, vremenske prilike moraju biti povoljne i na jednom od prekoatlantskih mjesta za slijetanje (jedan od nekoliko načina odustajanja od leta za Space Shuttle). Dok bi Shuttle mogao sa sigurnošću izdržati udar munje, sličan udar stvorio je probleme na Apollo 12, te NASA iz sigurnosnih razloga ne izvršava lansiranja ako je grmljavina moguća.
Shuttle se nije lansirao ako bi let trajao za vrijeme prelaza iz aktualne godine u slijedeću (prosinac na siječanj, a year-end rollover, YERO). Letni softver, dizajniran 1970-ih, nije bio za to predviđen, te je zahtjevao resetiranje orbiterovih kompjutora na izmjeni godina, koji bi mogli u protivnom izazvati kvar u orbiti. 2007. NASA-ini inženjeri pronašli su riješenje tom problemu što Shuttleu omogućava let između godina.
Na dan lansiranja, nakon konačnog zadržavanja odbrojavanja na T minus 9 minuta, Shuttle prolazi kroz posljednje pripreme za lansiranje, te je odbrojavanje automatski kontrolirano posebnim kompjutorskim programom u Lansirnom kontrolnom centru (Launch Control Center), što je poznato kao Zemaljski lansirni usklađivač (Ground Launch Sequencer, GLS), koji zaustavlja odbrojavanje ako utvrdi kritični problem s bilo kojim Shuttleovim sistemom. GLS prepušta odbrojavanje Shuttleovim kompjutorima na T minus 31 sekunde, u postupku koji se naziva samostalni start sekvence (auto sequence start).
Na T minus 16 sekundi, masivni sustav prigušenja zvuka (sound suppression system, SPS) započinje natapati Pokretnu lansirnu platformu (MLP) i jarke pogonskih raketa s 1100 m3 vode radi zaštite orbitera od oštećenja akustičnom energijom i ispuha raketa odbijenog iz vatrenih jaraka i MLP-a za vrijeme lansiranja.
Na T minus 10 sekundi, aktiviraju se upaljači vodika ispod zvona svakog motora radi obuzdavanja statičnog plina unutar konusa prije paljenja. U slučaju izostanka sagorijevanja tih plinova, moguće je zavaravanje senzora što bi dovelo do mogućnosti prevelikog pritiska i eskplozije letjelice za vrijeme faze paljenja. Turbopumpe glavnih motora također započinju istovremeno punjenje komora za sagorijevanje tekućim vodikom i tekućim kisikom. Kompjutori to djelovanje prate odobrenjem redundantnim kompjutorskim sistemima za početak faze paljenja.
Paljenje tri glavna motora (SSMEs) započinje na T minus 6,6 sekundi. Glavni motori pokreću se sekvencijalno pomoću Shuttleovih kompjutora opće namjene (GPCs) u intervalima od 120 milisekundi. Kompjutori opće namjene zahtjevaju od motora dosezanje 90% procijenjene snage radi kompletiranja konačnog kardana grupe glavnih motora za konfiguraciju lansiranja. Prilikom pokretanja glavnih motora, voda iz sistema prigušenja zvuka plane u veliku količinu pare u smjeru juga. Sva tri glavna motora moraju dostići potrebnih 100% potiska unutar tri sekunde, u protivnom, brodski kompjutori započeti će odustajanje od polijetanja (RSLS abort). Ukoliko kompjutori potvrde normalan porast potiska, na T minus 0 sekundi pale se pogonske rakete. U tom slučaju letjelica je obavezana na lansiranje jer pogonske rakete nije moguće isključiti nakon paljenja. Nakon što pogonske rakete postignu stabilni omjer potiska, radijski kontrolirani signali iz kompjutora opće namjene detoniraju eksplozivne zasune (točnije - slomljive matice) radi oslobađanja letjelice. Ispušni dim iz pogonskih jedinica napušta vatrene jarke u smjeru sjevera pri brzini bliskoj brzini zvuka, što često stvara talasanje udarnih valova duž stvarnog traka dima i vatre. Pri paljenju, kompjutori opće namjene šalju sekvencu paljenja preko Master Events Controller, kompjutorskog programa integriranog u četiri Shuttleova redundantna kompjutorska sistema. Postoje opširne procedure za slučaj opasnosti (abort modes) radi upravljanja raznim scenarijima mogućih zatajenja prilikom penjanja. Više tih procedura odnosi se na zatajenje glavnih motora, jer radi se o najkompleksnijoj komponenti letjelice, pod vrlo jakim pritiskom. Nakon Challengerove katastrofe, uvedene su opsežne nadogradnje procedurama odustajanja.
thumb|lijevo|180px|Lansiranje Atlantisa u sumrak 2001. godine. Sjena dimnog traka pokriva mjesec thumb|lijevo|180px|Profil misije. thumb|lijevo|180px|Space Shuttle pri brzini Mach 2,46. Površina letjelice obojana je koeficijentom pritiska, dok sive konture predstavljaju gustoću okolnog zraka. Izračunato korištenjem softvera OVERFLOW.
Nakon paljenja glavnih motora, dok su pogonske rakete još pričvršćene za platformu, početni potisak tri glavna motora uzrokuje cijeloj grupi (pogonske rakete, tank i orbiter) njihanje oko 2 m na nivou pilotske kabine, što se u žargonu NASA-e naziva "nod" ili "twang". Kada se rakete isprave u svoj originalni oblik, grupa (stack) polako se ispravi u vertikalan položaj, što ukupno traje oko šest sekundi. U trenutku savršenog vertikalnog položaja, pale se pogonske rakete i započinje lansiranje.
Ubrzo nakon napuštanja platforme Shuttle započinje program okreta i nagiba radi namještanja orbitalne inklinacije s orbiterom u položaju ispod tanka i pogonskih raketa. Letjelica se penje u progresivno sve ravnijem luku, ubrzavajući dok se smanjuju težina glavnog tanka i pogonskih raketa. Za postizanje niske orbite potrebno je mnogo više horizontalne akceleracije u odnosu na vertikalnu, što nije vidljivo radi vertikalnog uspinjanja, i pozicije izvan vidokruga većim djelom horizontalne akceleracije. Skoro kružna orbitalna brzina na visini Međunardone svemirske postaje od 380 km je 7,68 kilometara na sekundu, ili otprilike Mach 23 na nivou mora. Kako Međunarodna svemirska postaja orbitira na inklinaciji od 51,6 stupnjeva, Shuttle svoju inklinaciju mora podesiti na istu vrijednost za susret sa stanicom.
U momentu nazvanom Max Q, kada je aerodinamički pritisak na letjelicu u atmosferskim letovima maksimalan, na glavnim motorima privremeno se smanjuje potisak, radi sprečavanja prevelike brzine i sukladno mogućnosti prevelikog pritiska na Shuttleu, posebno na osjetljivim dijelovima letjelice kao što su krila. U tom trenutku manifestira se fenomen poznat kao Singularnost Prandtl-Glauert, kada se formiraju kondenzacijski oblaci prilikom ubrzanja u nadzvučnu brzinu.
126 sekundi nakon polijetanja, eksplozivne matice odvajaju pogonske rakete koje manje rakete za odvajanje doslovce odguraju od letjelice. Pogonske rakete padobranom se spuštaju u ocean radi ponovnog korištenja. Shuttle potom nastavlja akceleraciju za orbitu na glavnim motorima. U tom trenutku leta letjelica ima omjer potiska-težine manji od jedan, jer glavni motori nemaju dovoljan potisak da premaše silu teže, te vertikalna brzina koju su postigle pogonske rakete privremeno opada. Ipak, kako sagorijevanje napreduje, težina goriva opada i omjer potisak-težina ponovo premaši 1, te sve lakša letjelica nastavlja ubrzavati u orbitu.
Shuttle nastavlja s penjanjem i zauzima donekle uspravan kut u odnosu na horizont, te koristi glavne motore za postizanje i održavanje visine dok horizontalno ubrzava u orbitu. Na 5 minuta i 45 sekundi nakon lansiranja, orbiter rotira u uspravan položaj radi prebacivanja komunikacija s zemaljskih stanica na satelite (Tracking and Data Relay Satellite).
Konačno, u posljednjih deset sekundi rada glavnih motora, masa letjelice je dovoljno mala da se motori moraju usporiti na limit od 3 g (30 m/s2), uvelike radi udobnosti astronauta.
Glavni motori se gase prije potpunog iscrpljenja goriva jer rad na suho može uništiti motore. Kako glavni motori nepovoljno reagiraju na druge metode gašenja, zalihe kisika potroše se prije zaliha vodika. Tekući kisik je sklon naglim reakcijama, te podržava sagorijevanje u kontaktu s vrućim metalom motora. Vanjski tank se otpušta ispaljivanjem eksplozivnih matica i većinom izgara u atmosferi, iako nešto fragmenata pada u Indijski ili Tihi ocean, ovisno o profilu misije. Nepropusnost cijevi u tanku i pomanjkanje sistema smanjenja pritiska na vanjskom tanku olakšava raspadanje tanka u nižoj atmosferi. Nakon izgaranja pjene za vrijeme povratka u atmosferu, zagrijavanje uzrokuje povećanje pritiska u preostalom tekućem kisiku i vodiku do eksplozije tanka, što garantira male dimenzije ostataka koji padaju na Zemlju.
Radi prevencije mogućnosti Shuttleovog praćenja vanjskog tanka natrag u nižu atmosferu, pale se motori orbitalnog manevarskog sistema (OMS) koji podižu perigej više u gornju atmosferu. Na nekim misijama (npr. misije na MSP), motori orbitalnog manevarskog sistema koriste se dok glavni motori još rade. Razlog postavljanja orbitera u putanju povratka na Zemlju nije samo radi odstranivanja vanjskog tanka, već iz sigurnosnih razloga; ukoliko orbitalni manevarski sistem pretrpi kvar ili se vrata teretnog prostora ne mogu otvoriti, Shuttle je već na putanji povratka na Zemlju radi slijetanja u slučaju opasnosti.
Povratak u atmosferu i slijetanje
thumb|180px|Simulacija Shuttleove vanjštine pri zagrijavanju na više od 1500 °C za vrijeme povratka. thumb|180px|Dva Shuttlea na lansirnim platformama, poseban slučaj prilikom posljednje misije servisiranja [[Svemirski teleskop Hubble|teleskopa Hubble. Nedostupnost MSP-a tom prilikom zahtjevala je spremnost drugog Shuttlea radi moguće misije spašavanja.]] thumb|180px|Model Space Shuttlea na testiranjima u zračnom tunelu 1975. Pokus simulira ionizirane plinove koji okružuju Shuttle pri povratku u armosferu.
Letjelica započinje povratak paljenjem motora orbitalnog manevarskog sistema, letom u naopakom položaju, isprva unatrag, u suprotnom smjeru u odnosu na orbitalno kretanje za vrijeme od otprilike 3 minute, što Shuttleu smanji brzinu za oko 320 km/h. Usporavanje spušta Shuttleov orbitalni perigej u gornju atmosferu. Shuttle se potom preokreće i postavlja nos uspravno (koji je u stvari "dole" jer leti naopačke). Paljenje orbitalnog manevarskog sistema obavlja se otprilike na pola orbite od mjesta slijetanja.
Letjelica započinje nailaziti na gušću atmosferu u nižoj termosferi na visini od 120 km, pri brzini Mach 25, 8200 m/s (30 000 km/h). Shuttle je kontroliran kombinacijom potisnika sistema kontrole reakcije (Reaction Control System, RCS thrusters) i upravljačkih površina, radi leta s nosom na 40 stupnjeva nagiba, stvaranjem visokog aerodinamičkog otpora, ne samo radi usporavanja na brzinu slijetanja, već i smanjenja zagrijavanja pri povratku u atmosferu. Također, letjelica mora dodatno smanjiti brzinu prije dolaska na mjesto slijetanja, što se postiže izvođenjem s-zavoja s do 70 stupnjeva nagibnog kuta.
Orbiterov maksimalni koeficijent jedrenja/omjer koeficjenta uzgona i otpora znatno varira s brzinom, od 1:1 na hipersoničnim brzinama, 2:1 na nadzvučnim brzinama i 4,5:1 na podzvučnim brzinama za vrijeme prilaženja i slijetanja.
U nižoj atmosferi, orbiter uglavnom leti kao konvencionalna jedrilica, izuzevši znatno veću brzinu poniranja, od preko 50 m/s (180 km/h)
Na priližnoj brzini od Mach 3, dva senzora podataka zraka, locirana na lijevoj i desnoj strani orbiterovog prednjeg donjeg trupa, izvlače se radi mjerenja pritiska zraka u vezi s kretanjem orbitera u atmosferi.
thumb|lijevo|180px|Columbia slijeće u svemirskom centru "Kennedy" na kraju misije STS-73.
U početku faze prilaska i slijetanja, orbiter je na 3000 m visine i 12 km od staze. Piloti primjenjuju zračno kočenje radi usporavanja letjelice, te se brzina orbitera smanjuje sa 682 km/h na približno 346 km/h pri slijetanju (brzina putničkog mlažnjaka pri slijetanju je 260 kmh). Podvozje se izvlači dok orbiter leti brzinom od 430 km/h. Kao pomoć zračnim kočnicama, dvanaestmetarski padobran izvlači se nakon dodira glavnog ili nosnog podvozja sa pistom (ovisno o odabranom načinu postavljanja padobrana) pri približnoj brzini od 343 km/h, te se odbacuje nakon što orbiter uspori na 110 km/h.
Nakon slijetanja, letjelica stoji nekoliko minuta na pisti radi omogućavanja isparenjima otrovnog hidrazina (koji se koristi kao gorivo za kontrolu položaja i tri orbiterova pomoćna izvora energije) da se raziđu, i radi hlađenja orbitera prije iskrcaja astronauta.
Mjesta slijetanja
U slučaju povoljnih vremenskih prilika, Shuttle uvijek slijeće u Svemirski centar "Kennedy"; međutim, u slučaju nepovoljnih vremenskih prilika, Shuttle može sletjeti u zrakoplovnu bazu "Edwards" u Kaliforniji, ili na drugim lokacijama oko svijeta. Slijetanje u bazu "Edwards" zahtjeva transport Shuttlea natrag u Cape Canaveral na Floridi pomoću zrakoplova nosača Shuttlea (Shuttle Carrier Aircraft) uz dodatni trošak od 1,7 milijuna američkih dolara. Space Shuttle Columbia (STS-3) jednom je također sletio u White Sands Space Harbor u Novom Meksiku, ali to se smatra posljednjom mogućom opcijom jer NASA-ini znanstvenici vjeruju da pustinjski pijesak može oštetiti Shuttleovu vanjštinu.
thumb|desno|180px|[[Računalo|Računalna simulacija strujanja zraka oko Space Shuttlea pri povratku u atmosferu.]]
Povijest flote
thumb|center|590px|Svi izrađeni Space Shuttleovi, u kronološkom redu (bez Enterprisea)
Izvori: NASA launch manifest, NASA Space Shuttle archive
Katastrofe
thumb|180px|Eksplozija Challengera Dana 28. siječnja 1986., Space Shuttle Challenger eksplodirao je 73 sekunde nakon lansiranja te je poginulo svih sedam ukrcanih astronauta. Nesreću je prouzročilo oštećenje prstenova na pogonskim raketama, što je presudna komponenta misije, izazvano niskim temperaturama. Uporna upozoravanja projektnih inženjera koji su izražavali zabrinutost o nedostatku dokaza o pouzdanosti prstenova na temperaturama ispod 12 °C, NASA-ini menadžeri su ignorirali.
Povlačenje
Međutim, plan predsjednika Obame mora odobriti Kongres koji razmatra i neke druge mogućnosti. Jedan od prijedloga, čiji bi trošak bio oko 10 milijardi američkih dolara, predviđa šest ili sedam dodatnih letova između 2010. i 2013., i ubrzanje razvoja brodova Orion koji bi bili spremni do tada. Drugi predlog predviđa ostanak Shuttleova u službi do 2015., i nemijenjanje razvoja programa Orion.
Zamjena letjelicama i uslugama drugih svemirskih agencija
NASA je 23. prosinca 2008. najavila dodjeljivanje ugovora za snabdijevanje Međunarodne svemirske postaje privatnoj kompaniji SpaceX i proizvođaču svemirske opreme Orbital Sciences Corporation. SpaceX će koristiti svoju nosivu raketu Falcon 9 i svemirsku letjelicu Dragon, dok će Orbital Sciences korisiti nosivu raketu Taurus II i svemirsku letjelicu Cygnus.
San Martino Tremoleto, Arezzo
San Martino Tremoleto je naselje u Italiji u provinciji Arezzo, u regiji Toscana.
Turanovac
Turanovac je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Općine Lukač, Virovitičko-podravska županija.
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 825 stanovnika te 281 obiteljskih kućanstava.
Kultura
KUD Seljačka sloga Turanovac osnovana je 1954. i od tada radi s kraćim prekidima, a od 1997. radi neprekidno. U udruzi djeluju 4 sekcije: dječja folklorna skupina, pjevačka skupina, tamburaška i folklorna skupina.
Area Produttiva, Pesaro e Urbino
Area Produttiva je naselje u Italiji u provinciji Pesaro e Urbino, u regiji Marche.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 72 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 42 m.
Dianu, Stroești
Dianu je naselje u Rumuniji u okrugu Valča u opštini Stroești.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 619 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 585 m.
Cassini-Huygens
Letjelica Cassini je lansirana sa Zemlje na putovanje do Saturna i njegovih satelita dugo sedam godina. Na sebi nosi ESA-inu sondu Huygens koja se spustila na Titan (mjesec) i poslala mnoštvo podataka.
Esperanza Joyeta, Tumbalá
Esperanza Joyeta je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Tumbalá.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 188 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 92 m.
Cassini-Huygens
Letjelica
mini|lijevo|150px|Slika tla Titana Cassini je vrlo teška letjelica. Ima masu od čak 5774 kg. Jedine letjelice teže od nje bile su Phobos 1 i Phobos 2. Više od 50% mase letjelice otpada na gorivo. Dimenzije su letjelice: 6,7 m (visina) x 4 m (širina). Cassini i Huygens gotovo su neaktivni na putu do Saturna. Izvode samo provjere sustava i cijele letjelice.
Grayville, Illinois
Grayville je град u američkoj saveznoj državi Ilinois. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 1.666 stanovnika.
Cassini-Huygens
Uvod
Huygens je ESA-ina sonda koja je 2004. na orbiteru Cassini stigla do Saturna te je kasnije otpuštena u Titanovu atmosferu. Huygens je mapirao površinu Titana pri spuštanju te poslao nekoliko slika tla. Ime je dobio po nizozemskom astronomu Christiaanu Huygensu koji je otkrio taj Saturnov satelit.
Instrumenti
Plinski kromatograf i maseni spektrometar analizirat će Titanovu atmosferu, dok je Huygensov instrument za atmosfersko ustrojstvo zadužen za mjerenje fizikalnih i električnih svojstava atmosfere.
Cassini
mini|desno|Slika Saturna
Uvod
Cassini je NASA-ina letjelica poslana 1997. godine u istraživanje Saturna, njegovih prstenova i satelita. Ime je dobila po francuskom astronomu Giovanniju Domenicu Cassiniju. Letjelica je do cilja stigla 1. srpnja 2004.
Letjelica
Letjelica Cassini je nakon dolaska do Saturna nastavila letjeti oko njegovih prirodnih satelita i još će nekoliko puta proletjeti pokraj Titana. Cassini sa Zemljom razgovara putem triju antena. Podatcima treba od 68 do 84 minute da stignu do Zemlje. Za razliku od drugih letjelica koje koriste solarne ćelije, Cassini kao izvor energije koristi radio-izotopni termoelektrični generator koji pretvara toplinu u električnu energiju. Tri su generatora na Cassiniju ukupne snage 700 Watta.
Da bi stigao do Saturna, morao je koristiti "gravitacijsku praćku" Venere (2 puta), Zemlje i Jupitera. Računalo na Cassiniju je složeno. Ono može u slučaju prekida veze sa Zemljom čak četiri tjedna samostalno održavati letjelicu, a računalo može preživjeti i izboje Sunčevih baklji.
Instrumenti
Sustav za radijsko znanstveno istraživanje proučavat će atmosferu, prstenove i gravitacijsko polje Saturna i njegovih satelita.
Znanstveni će podsustav za slikovnu dijagnostiku slikati u vidljivom, ultraljubičastom i infracrvenom dijelu spektra.
Cassinijev će radar kartografirati Titanovu površinu.
Ionski i neutralni maseni spektrometar istražuje neutralne i nabijene čestice.
Kartografski spektrometar vidljivog i infracrvenog dijela spektra određuje kemijski sastav atmosfere, prstenova i satelita.
Analizator kozmičke prašine proučava led i prašinu u blizini Saturna.
Znanstveni sustav za radio- i plazmatske valove istražuje valove plazme.
Cassinijev plazmatski spektrometar istražuje plazmu unutar Saturnovog magnetskog polja.
Spreewaldheide
Šprevaldhajde je opština u njemačkoj saveznoj državi Brandenburg. Jedno je od 37 opštinskih središta okruga Dame-Šprevald. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 549 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 12061470.
Cassini-Huygens
Instrumenti
Spektrograf za slikovnu dijagnostiku u ultraljubičastom dijelu spektra mjeri ultraljubičastu energiju.
Spreewaldheide
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Dame-Šprevald Šprevaldhajde se nalazi u saveznoj državi Brandenburg u okrugu Dame-Šprevald. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 54 metra. Površina opštine iznosi 36,0 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 549 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 15 stanovnika/km².
Cassini-Huygens
Instrumenti
Instrument za magnetosfernu slikovnu dijagnostiku snima Saturnovo magnetsko polje.
West Milford, West Virginia
Vest Milford je grad u američkoj saveznoj državi Zapadna Virdžinija.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 630, što je 21 (-3,2 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Cassini-Huygens
Instrumenti
Magnetometar s dvama tehnikama proučava Saturnovo magnetsko polje, prstenove te Saturnove mjesece.
Kosmos-897
Kosmos-897 je jedan od preko 2400 sovjetskih vještačkih satelita lansiranih u okviru programa Kosmos.
Los Arcos, San Francisco de los Romo
Los Arcos je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Aguascalientes, u opštini San Francisco de los Romo.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1932 m.
Franklin County, Pennsylvania
je okrug u američkoj saveznoj državi Pensilvanija.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u okrugu je živelo 149.618, što je 20.305 (15,7 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Tesaglitazar
Tesaglitazar je organsko jedinjenje, koje sadrži 20 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 408,465 Da.
Colonia Ernesto Che Guevara, Iguala de la Independencia
Colonia Ernesto Che Guevara je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guerrero, u opštini Iguala de la Independencia.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 299 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 974 m.
La corona di ferro
La corona di ferro je italijanski crno-bijeli fantastični film snimljen 1941. u režiji Alessandra Blassetija. Radnja se događa u srednjem vijeku u fiktivnoj zemlji Kindaor, gdje zli vladar (koji tumači Gino Cervi) nastoji spriječiti ostvarenje proročanstva o tome da će ga naslijediti sin (koga glumi Massimo Girotti) koga je rodila majka njegovog brata i prethodnika. Film je doživio veliki uspjeh, a na venecijanskoj Mostri je dobio Mussolinijev kup za najbolji italijanski film. Blasetti je kasnije film tumačio kao svojevrsnu alegoriju kojom se osuđivao tadašnji autokratski fašistički režim i njegova agresivna politika koja je Italiju uvukla u drugi svjetski rat. Kasnijim je generacijama, međutim, poznat i po sceni u kojoj se glumica Vittoria Carpi nakratko pojavljuje u toplesu, a što se često navodi kao prvi takav slučaj u zvučnom ostvarenju italijanske kinematografije.
Campo Número Tres, Casas
Campo Número Tres je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tamaulipas, u opštini Casas.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 257 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 169 m.
Ankica Dobrić
Ankica Dobrić (Bileća, 6. studenog 1959.) je hrvatska kazališna, televizijska i filmska glumica.
New Market, Minnesota
Demografija
Po popisu iz 2000. godine broj stanovnika je 332.
Lokacije u serijalu Battlestar Galactica
Dolje navedeni članak navodi lokacije koje se spominju ili prikazuju u djelima koje pripadaju fiktivnom univerzumu TV-serije Battlestar Galactica. Popis se odnosi isključivo na remake, odnosno seriju započetu 2003. godine.
Kobol
Kobol je matična planeta gdje je evoluirala ljudska vrsta. U drevno doba je bio bogat i napredan, a njime su vladali Gospodari Kobola, humanizirana božanstva. U jednom trenutku je stanovništvo planete postalo dekadentno, izopačeno i nasilno. Zbog toga su Gospodari Kobola odlučili da trinaest ljudskih plemena više neće živjeti sa njima. Dvanaest od trinaest plemena je koloniziralo planete koje će postati Dvanaest Kolonija, dok je trinaesto otišlo na planetu Zemlju. Kobol se nalazi oko 2000 svjetlosnih godina udaljenosti od 12 Kolonija.
U TV-seriji iz 2004. godine je Kobol prikazan zahvaljujući lokaciji Widgeon Slough, u Provincijskom parku Pinecone Burke i Port Coquitlamu u kanadskoj provinciji Britanska Kolumbija.
Atenin grob
Prema Svetim spisima, kada je čovječanstvo protjerano sa Kobola, boginja Atena se u očaju bacila sa vrha planina. U TV-seriji Kolonijalna flota pronalazi Kobol i predsjednica Laura Roslin odlučuje poslati ekspediciju da pronađe Atenin grob, uvjeren da će preko nje pronaći put za Zemlju. Članovi ekspedicije pronalez grob u unutrašnjosti planete te stavljaju Apolonovu strijelu u ruke statue Strijelca. Nakon toga se grupa prebaci u krug megalita označenih znakovima zodijaka i shvati da je projicirana na tlo Zemlje.
Kako bi pronašli Atenin grob, članovi ekspedicije moraju proći kroz Herina vrata, prijevoj između dvije planine na Koboolu. Scene su rekonstruirane na lokaciji u okolici Vancouvera, odnosno lokaciji koju tamošnji žitelji zovu The Lions.
Dvanaest kolonija Kobola
Dvije hiljade godina nakon događaja koji se opisuju u miniseriji, dvanaest od trinaest plemena čovječanstva je napustilo pianetu Kobol i koloniziralo dvanaest planeta. Ispočetka su sve planete bile nezavisne države; imena im potiču od drevnih plemena, a mijenjala su se sa vremenom. Pred početak Prvog sajlonskog rata, planete su se udružile u federativnu republiku i Člancima kolonizacije pretvorile u federativnu republiku pod imenom "Dvanaest Kolonija Kobiola". Godišnjica Članaka se slavila kao Kolonijalni dan.
Zemlja
Prema Svetim spisima, Zemlja je planeta na koju se naselilo i koloniziralo trianesto pleme Kobola. Kolonijalna flota u epizodi Revelations pronalazi Zemlju, ali otkriva da je njena površina beživotna i radioaktivna. U epizodi Sometimes a Great Notion se otkriva da su trinaesto pleme u stvari bili humanoidni Sajlonci, ali da je njihovu planetu prije 2000 godina uništio nuklearni rat; jedini preživjeli su bili Sajlonci koji će kasnije postati poznati kao Posljednjih Pet.
U posljednjoj epizodi serije pod naslovom Daybreak, Kolonijalna flota pronalazi solarni sistem sa planetom za koju se ispostavlja da je Zemlja, te se preživjeli ostaci čovječanstva spuštaju na afrički kontinentu. U epilogu koji se događa 150.000 godina kasnije u New Yorku, vijesti govore o otkriću mitohondrijske Eve, za koju se ispostavi da je Hera, kćer čovjeka Karla Agathona i Sajlonke Sharon Valerii.
Sajlonska kolonija
Po završetku Prvog sajlonskog rata, Sajlonci su kolonizirali planetu koju jednostavno zovu "Sajlonski matični svijet". Na toj planeti su konstruirali orijašku svemirsku stanicu koju zovu Kolonija, a na kojoj mehanički Sajlonci i Posljednjih Pet zajedno radi na stvaranju drugih humanoidnih modela. Kolonija je smještena kraj crne rupe i zaštićena kako nuklearnim oružjem, tako i gravitacijskim anomalijama.
Nova Caprica
Na kraju druge sezone Kolonijalna flota i izbjeglice pronalaze i koloniziraju planetu koja je suha i sa oskudnom vegetacijom, ali inače pogodna za život. Proizvaju je Nova Caprica i na njoj izgrade grad pod imenom New Caprica City, uglavnom napravljen od izbjegličkih letjelica. Godinu dana kasnije planetu pronalaze Sajlonci, prisiliši Kolonijalnu flotu da pobjegne. Sajlonci tjeraju predsjednika Gaiusa Baltara na predaju i uspostavljaju režim vojne okupacije protiv koga Galen Tyrol, Samuel Anders i Saul Tigh organiziraju pokret otpora. Na kraju izbjeglice uspiju pobjeći sa planete i ponovno se priključiti Galactici i ostatku flote.
Pianeta algi
Planeta algi se nalazi u zvjezdanom jatu nebule, te je bogato morskim oblicima života, posebno algama. Kolonijalna flota tamo dolazi u vrijeme kada je u njenim redovima zavladala glad. Nekolioko brodova se spušta i uspostavlja privremenu bazu.
Flota je prisiljena napustiti planetu kada matična zvijezda eksplodira.
Kao lokacija za planetu je poslužilo mjesto Kamloops u Britanskoj Kolumbiji.
Hram Petoro
Hram Petoro (također poznat i kao Hram Nade) se spominje u Svetim spisima kao mjesto koje sadrži Jupiterovo oko, artefakt koji pokazuje na put prema Zemlji. Nakon što je Hram, zajedno sa planetom, uništen u eksploziji supernove, ispostavi da je Jupiterovo oko zapravo matična zvijezda planete.
Hram je bio sagrađen prije 4000 godina od petoro svećenika heretičkog kulta "Onih koji ne smiju biti imenovani".
Mašinerija unutar Hrama uspije izazivati vizije Posljednjih Pet kod Gaiusa Baltara i D'Anne Biers, a od kojih posljednja doznaje njihov identitet prije nego što će umrijeti u Baltarovim rukama.
Ragnar
Pristanište Ragnar je napuštena vojna stanica smještena u nebuli čija je radijacija bezopasna za ljude, ali oštećuje silikatne neuronske mreže humanodinih Sajlonaca. U pristaništu se nalaze zalihe oružja i opreme koju Galactica nastoji iskoristiti kako bi organizirala kontranapad protiv Sajlonaca, ali ju je na kraju prisiljena napustiti kako bi zaštitila izbjegličku flotu i ostatke čovječanstva.
Linija primirja
Linija prmirja služi za demarkaciju svemira pod nadzorom Dvanaest Kolonija i svemira pod nadzorom Sajlonaca. Uspostavljena je po završetku Prvog sajlonskog rata i njeno prelaženje se smatra ratnim činom. Usprkos toga je William Adama, šest godina prije sajlonskog napada kao zapovjednik krstarice Valkyrie, dobio tajni zadatak prijeći liniju kako bi špijunirao Sajlonce. Prilikom njega je pilot po imenu Daniel "Bulldog" Novacek nestao i kasnije postao sajlonski zarobljenik.
Stanica primirja
Stanica primirja je usamljena svemirska stanica sagrađena nakon Sajlonski rata, odnosno uspostavljanja primirja. Svrha joj je pružiti mjesto gdje bi predstavnici ljudi i Sajlonaca održavali diplomatske odnose. Svakih četrdeset godina Dvanaest Kolonija šalju jednog predstavnika, a Sajlonci ne šalju nikada. Izuzetak se događa neposredno pred uništenje Dvanaest Kolonija, kada kopija Broj Šest dođe, ali odmah potom stanica bude uništena.
Ḩārat al Murādisah, Hajjah
Ḩārat al Murādisah je naselje u Jemenu u pokrajini Hadžah.
Prema proceni iz 2014. u naselju je živelo 2 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 192 m.
Villetta
Villetta ima više značenja:
I compagni
I compagni je italijansko-francusko-jugoslavenski crno-bijeli igrani film snimljen 1963. godine u režiji Marija Monicellija. Radnja je smještena u Torino u posljednjim decenijama 19. vijeka gdje se radnici jedne tvornice zbog niske plaće i neljudskih uvjeta rada odlučuju za štrajk, a u čemu im pomoć svojim savjetima pruža sindikalni aktivist (čiji lik tumači Marcello Mastroianni) koji je istovremeno u bijegu pred policijom. Film se isticao izuzetnom brigom o autentičnim detaljima, a posebno je do izražaja došla vješta montaža kojom su se stare fotografije "pretakale" u sam film. Film, kojim se nastojalo odati priznanje počecima radničkog pokreta u Italiji, je svoju premijeru imao na 35. kongresu Italijanske socijalističke partije. Iako je svojim stilom, ozbiljnijom temom i mračnim tonom bio daleko od ostvarenja tzv. commedia all'italiana koje su mu bile donijele uspjeh i slavu, Monicelli ga je običavao nazivati svojim najdražim filmom.
Šeikov briljant
Šeikov briljant je jugoslavenski kratki animirani film snimljen 1962. godine. Režirao ga je Pavle Radimiri a scenario je napisao Vladimir Tadej.
Nijemi svjedok
Nijemi svjedok (izdat 1937.) je kriminalistički roman Agathe Christie sa Herculeom Poirotom i Satnikom Hastingsom u glavnim ulogama.