cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Commerveil
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 129 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 23| stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 5,64 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 108 metara (maksimalnoj 143 m, a minimalnoj 79 m).
Intracelularni receptor
Intracelularni receptori su receptori locirani unutar ćelije umesto na površini ćelijske membrane. Primeri takvih receptora su klasa nuklearnih receptora lociranih u jedru i citoplazmi i IP3 receptor lociran na endoplazmatičnom retikulumu. Ligandi koji se vezuju za njih su obično intracelularni sekundarni glasnici poput inozitol trisfosfata (IP3) i ekstracelularni lipofilni hormoni, npr. steroidni hormoni. Pojedini intrakrini peptidni hormoni su takođe intracelularni receptori.
Neohesperidin dihidrohalkon
Neohesperidin dihidrohalkon je organsko jedinjenje, koje sadrži 28 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 612,576 Da.
Westminster, Louisiana
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.008, što je 493 (19,6 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Weogufka, Alabama
Weogufka je naseljeno područje za statističke svrhe u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu su živela 282 stanovnika.
Markt Indersdorf
Markt Indersdorf je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 17 opštinskih središta okruga Dahau. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 9.322 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9174131.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Dahau Markt Indersdorf se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Dahau. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 471 metra. Površina opštine iznosi 68,4 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 9.322 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 136 stanovnika/km².
Boaria Randi, Padova
Boaria Randi je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 25 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2 m.
Makedonski ratovi
Makedonski ratovi je naziv za četiri rata koja je Rimska republika vodila protiv kraljeva antičke Makedonije, i to s prekidima u periodu od 215. do 148. godine st. e., koji su doveli do nestanka nezavisnosti Makedonije i potpunog pokoravanja Grčke. Grčka je bila stara država.
Prvi makedonski rat (215–205. st. e)
Tokom drugog punskog rata makedonski kralj Filip V započeo je prvi makedonski rat (215–205) u dogovoru sa Kartaginjanima, kada se činilo da se rimska moć raspada posle poraza kod Kane. Mada je to primoralo Rimljane da dodatno napnu svoje ionako već iscrpljene snage slanjem nove vojske u Grčku, bilo kaku efektivnu saradnju između Filipa i Hanibala sprečile su diverzije koje je u Grčkoj Filipu pravila rimska diplomatija i rimska patrolna flotila u Jadranskom moru. Filip je 206. godine st. e. pristao na mir sa rimskim saveznicima, Etolcima, a 206. godine st. e. je u gradu Feniki sklopio mir i sa Rimljanima.
Drugi makedonski rat (200–197. st. e.)
Odmah nakon drugog punskog rata rimski senat je odlučio da izravna račune sa Filipom, uprkos tome što je ratom iscrpljena centurijatska skupština prvobitno odbila da objavi rat. U pokušaju da objasne pokretanje ovog rata, istoričari navode različite razloge, počev od želje, izazvane filhelenizmom, da se Atinjani i drugi Grci zaštite od Filipa, pa sve do straha od tajnog saveza između Filipa i seleukidskog kralja Antioha III. Međutim, ovim objašnjenjima protivreči činjenica da je kasnije Rim s grčkim gradovima okrutno postupao i da se nikakav strah ne vidi u sve većim zahtevima Rima Filipu i u odbijanju Rima da tokom rata ozbiljno pregovara sa Filipom. Drugi makedonski rat (200–197) pre se uklapa u model spremnosti Rimljana da idu u rat kako bi sve udaljenije susede primorali da se podvrgnu nadmoćnijoj rimskoj snazi.
U zimu 200–199. god. rimske su legije stigle na Balkan pod zapovedništvom Publija Sulpicija Galbe. Tokom sledeće godine nije bilo odlučujućih bitaka, a Rimljani su među Grcima sakupljali saveznike – ne samo svoje ranije saveznike, Etolce, već i tradicionalne Filipove saveznike, Ahajce, koji su priznali rimsku vojnu nadmoćnost. Konzul za 198. godinu, Tit Kvinkcije Flaminin, preuzeo je komandu i potukao Filipa kod Kinoskefala u Tesaliji 197. godine. Uslovi sporazuma dozvolili su Filipu da ostane makedonski kralj, ali su predvideli plaćanje odštete i ograničenja u ratovanju izvan granica vlastitiga kraljevstva. Flaminin se zatim potrudio da pridobije naklonost Grka svojom čuvenom proklamacijom grčke slobode na Istamskim igrama 196. godine. Da bi dao kredibilitet toj proklamaciji, on je uspešno izašao na kraj sa senatskim protivljenjem da se rimske snage povuku iz cele Grčke, uključujući i strateški ključne tačke u Akrokorintu, Halkidi i Demetrijadi.
Treći makedonski rat (171–168. st. e)
Rimljani su od 191. do 188. vodili rat sa sirijskim kraljem Antiohom III. U tom je ratu Filip V podržao Rimljane, nadajući se da će mu biti vraćena tesalska i trakijska teritorija, ali je Rim izneverio ta njegova očekivanja. Rimljani su, ipak, vratili Filipovog sina Demetrija, koji je 197. godine kao talac bio odveden u Rim – nagrada koja je imala tragične posledice. Tokom svog boravka u Rimu Demetrije se sprijateljio sa nekim senatorima, što je u Makedoniji izazvalo sumnju da bi Rimljani više voleli da na makedonskom prestolu vide Demetrija nego njegovog starijeg brata, Perseja. Filip je 181. god. naredio da se Demetrije ubije, a zatim je 179. godine i sam umro, ostavljajući presto Perseju, poslednjem makedonskom kralju.
Persejeve akcije izazvale su niz žalbi senatu od strane susednih grčkih gradova već od 175. godine. Kraljeve prave namere nisu jasne; možda je Polibije u pravu kada kaže da je on želeo da Rimljane učini "opreznijim u davanju strogih i nepravednih naređenja Makedoncima". Senat je slušao žalbe Persejevih neprijatelja, koji su tvrdili da kraljeve akcije otkrivaju njegovu nameru da napadne Rim. Kao i njegov otac, Persej je ratovao u nastojanju da proširi makedonsku teritoriju u pravcu severoistoka i juga, pa je prošao kroz Grčku i stigao čak do Delfa. Tražio je saveze sa Ahajskim savezom i drugim grčkim državama, što su neki od neprijateljski nastrojenih vođa želeli da prihvate. Ušao je u politiku dinastičkih brakova sa drugim helenističkim kraljevima: oženio se kćerkom Seleuka IV, a svoju sestru je udao za bitinijskog kralja Prusijadu II. Mada su se te akcije mogle videti u svetlu ponašanja koje se i očekuje od jednog helenističkog kralja, pergamski je kralj Eumen senatu izneo mišljenje da se Persej priprema za rat protiv Rima. Nakon što je senat odlučio da se krene u rat, poslao je Kvinta Marcija Filipa da Filipu predloži primirje i pruži lažne nade za pregovore kako bi konzul za 171. godinu, Publije Licinije Kras, imao dovoljno vremena da nesmetamo iskrca vojsku na ilirsku obalu – plan koji su neki senatori opisali kao "novu mudrost".
Persejev početni uspeh protiv rimske vojske u Tesaliji 171. god. nije promenio veliku neravnotežu moći. Rimljani su ponovo odbili kraljevu ponudu da pregovaraju. Tokom sledeće tri godine rimski su zapovednici više vremena posvećivali pljački nego pokušajima da poraze Perseja. Poznat je događaj kada je pretor Lucije Hortenzije usidrio svoje brodove kod grada Abdere, rimskog saveznika, i zahtevao zalihe; kada su Abderani tražili da se savetuju sa senatom, Hortenzije je porušio grad, najuglednije građane poubijao, a ostale prodao u roblje. Kada su žalbe stigle do senata, bilo je samo slabih zahteva da rimski zapovednici nadoknade štetu. Godine 168. st. e. iskusni Lucije Emilije Paul bio je ponovo izabran za konzula i poslat da uspostavi disciplinu. On je brzo doveo treći makedonski rat do kraja, tako što je pobedio Perseja u bici kod Pidne juna 168. god. Persej je bio lišen vlasti, a Makedonija podeljena na četiri oblasti koje nisu smele da održavaju međusobne odnose i koje su morale da Rimu plaćati porez u visini pola poreza koji su ranije plaćali kralju.
Rim je 167. god. krenuo u kažnjavanje onih koji su se svrstali uz Perseja (kao što je ilirski vladar Gencije), one čija je lojalnost bila nesigurna (kao Eumen), pa čak i one koji su razmišljali da posreduju u ratu (kao Rodos). Paul je, sledeći instrukcije senata, pretvorio u robove 150.000 stanovnika epirskih gradova. U Ahaji je 1.000 najuglednijih građana za koje se sumnjalo da gaje simpatije prema Makedoniji odvedeno u Rim kao taoci. (Među njima je bio i Polibije, koji se sprijateljio sa porodicom Scipiona i napisao svoje veliko istorijsko delo o usponu Rima uz privilegiju pristupa gledištima senatorske aristokratije.) Eumen nije bio pušten da se obrati senatu tokom svoje posete Italiji; to što je izgubio naklonost Rimljana izazvalo je njegove neprijatelje da se počnu otimati oko pergamskih teritorija, a 164. god. jedno je rimsko izaslanstvo u Maloj Aziji javno pozvalo da mu se podnesu žalbe protiv kralja. Rodos je do tog vremena cvetao kao vodeći trgovački centar istočnog Mediterana, koristeći svoja velika sredstva za suzbijanje piratstva; sada je Rim potkopao njegovu ekonomiju i moć tako što je ostrvo Delos proglasio slobodnom lukom i tako Rodos lišio prihoda od lučkih nameta. Neke maloazijske teritorije, dodeljene Rodosu 189. godine, bile su mu sada oduzete. Ali mnogo oštriji predlog senatu – da se Rodos proglasi za neprijatelja i uništi – naišao je na protivljenje starijih senatora kao što je Katon Cenzor i bio odbijen. Kao rezultat slabljenja Rodosa došlo je do širenja piratstva u istočnom Mediteranu (mladog Julija Cezara zarobili su gusari). Tokom sledećeg veka rimski senatori nisu imali političke volje da potisnu piratstvo, možda delom i zato što je ono išlo u prilog njihovim interesima: gusari su obezbeđivali na desetine hiljada robova za njihova italska gazdinstva, a istovremeno su otežavali prevoz žita, što je u Rimu povećavalo cene tog proizvoda.
Četvrti makedonski rat (149–148. st. e.)
Vakuum vlasti koji su Rimljani stvorili na istočnom Mediteranu na kraju se nije pokazao korisnim za stabilnost. Jedan avanturista, Andrisk, koji je tvrdio da potiče od makedonskih kraljeva, ušao je bez ozbiljnog otpora u makedonske oblasti. Uspeo je da prikupi vojsku i pobedi prve rimske snage poslate protiv njega 149. godine pod komandom pretora Publija Juvencija Talne (koji je poginuo). Druga rimska vojska pod Kvintom Cecilijem Metelom porazila je Andriska 148. god. Rimljani su 147. god. poslali jedno izaslanstvo da interveniše u poslovima grčkih država. To je izaslanstvo izazvalo nasilan odgovor. Najzad je Rim 146. god. objavio rat grčkim polisima, koji su brzo i uspešno okončali Metel (sada s nadimkom Macedonicus) i konzul Lucije Mumije Arhaik. Senat je naredio Mumiju da Grcima očita lekciju: slavni grad Korint je bio uništen, njegovo blago preneto u Rim, a njegove građevine porušene do temelja.
Priroda rimske dominacije na istoku počinje se nakon ovih ratova odlučno menjati: umesto uticaja preko izaslanstava, posredovanja u sporovima i povremenih vojnih upada nastupila je nastupa direktna uprava. Makedonija je anektirana kao provincija, kojom vlada rimski prokonzul, koji je takođe nadgledao grčke gradove na jugu, gde su savezi bili raspušteni. Dalje na istoku, Pergamsko je kraljevstvo bilo priključeno kao provincija Azija 133. godine, kao zaveštanje Atala III rimskom narodu.
Yuan Yi (dinastija Han)
Yuan Yi (? - 192) bio je kineski učenjak i vojskovođa iz doba kraja dinastije Han, kao i rođak braće Yuan Shaoa i Yuan Shua, koji će u tom periodu biti istaknuti gospodari rata. Godine 190. je sudjelovao u pohodu protiv Dong Zhuoa, a nakon raspada saveza se priključio Yuan Shaou, koji ga je poslao da upravlja provincijom Yang. Tamo ga je napao Yuan Shu i natjerao na bijeg u Pei. Prilikom povlačenja su YuanJ Yija ubili vlastiti vojnici.
Asimadolin
Asimadolin (EMD-61753) je lek koji deluje kao periferni selektivni agonist κ-opioidnog receptora. Zbog njegove neznatne sposobnosti prolaska kroz krvno moždanu barijeru, asimadolin ne ispoljava psihotomimetičke efekte centralno delujućih kapa agonista, i konsekventno ima veći potencijal za medicinsku upotrebu. On je bio testiran kao mogući treatman upalnu bolest creva, i utvrđeno je da je relativno efikasan.
Bourdeaux (Drom)
Burdo je naselje i opština u istočnoj Francuskoj u regionu Rona-Alpi, u departmanu Drom koja pripada prefekturi Di.
Asimadolin
Sinteza
500px
Bourdeaux (Drom)
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 563 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 24 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 23,11 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 407 metara (maksimalnoj 1.410 m, a minimalnoj 377 m).
Županjac
Županjac je naselje u gradskoj opštini Lazarevac u gradu Beogradu. Prema popisu iz 2002. bilo je 582 stanovnika (prema popisu iz 1991. bilo je 650 stanovnika).
Demografija
U naselju Županjac živi 443 punoletna stanovnika, a prosečna starost stanovništva iznosi 38,6 godina (36,0 kod muškaraca i 41,3 kod žena). U naselju ima 162 domaćinstva, a prosečan broj članova po domaćinstvu je 3,59.
Ovo naselje je velikim delom naseljeno Srbima (prema popisu iz 2002. godine).
Transkripcioni faktor
U molekularnoj biologiji i genetici, transkripcioni faktor (za sekvencu-specifični DNK-vezujući faktor) je protein koji se vezuje za specifične DNK sekvence, čime kontroliše prenos (ili transkripciju) genetičke informacije sa DNK na iRNK. Transkripcioni faktori vrše tu funkciju sami ili u kompleksu sa drugim proteinima, putem promovisanja (kao aktivatori), ili blokiranja (kao represori) regrutovanja RNK polimeraza (enzima koji vrše transkripciju genetičke informacije sa DNK na RNK) za specifične gene.
Transkripcioni faktori sadrže jedan ili više DNK-vezujućih domena (DBD), koji se vezuju za specifične DNK sekvence pored gene koje oni regulišu. Dodatni proteini kao što su koaktivatori, remodelatori hromatina, histonske acetilaze, deacetilaze, kinaze, i metilaze, koji takođe učestvuju u regulaciji gena, nemaju DNK-vezujuće domene, i stoga nisu transkripcioni faktori.
Konzervacija u različitim organizmima
Transkripcioni faktori su esencijalni za regulaciju ekspresije gen. Posledica toga je da su prisutni u svim živim bićima. Broj transkripcionih faktora nađenih u organizmu raste sa veličinom genoma, i veći genomi teže da imaju veći broj transkripcionih faktora po genu.
Postoji oko 2600 proteina u humanom genomu koji sadrže DNK-vezujuće domene, i za većinu njih se smatra da deluju kao transkripcioni faktori. Stoga, aproksimativno 10% gena u genomskom kodu su transkripcioni faktori, što čini ovu familiju najvećom familijom humanih proteina. Štaviše, geni su često okruženi sa nekoliko veznih mesta za različite transkripcione faktore, i efikasna ekspresija tih gena zahteva združeno dejstvo nekoliko različitih faktora (vidi, na primer, hepatocitni nuklearni faktori). Kombinatorno korišćenje podskupa od oko 2000 ljudskih transkripcionih faktora s lakoćom omogućava jedinstvenu regulisanju svakog gena u ljudskom genomu tokom razvoja.
Mehanizam
Transkripcioni faktori se vezuju bilo za pojačivačke ili promoterske regione DNK gena koje regulišu. U zavisnosti od transkripcionog faktora, transkripcija gena je bilo pojačana ili umanjena. Transkripcioni faktori koriste mnoštvo mehanizama za regulaciju ekspresije gena. Neki od njih su:
Edgewater, Florida
Edžvoter je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 20.750 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 20.750 stanovnika, što je 2.082 (11,2%) stanovnika više nego 2000. godine.
Petar Hektorović
mini|Kip Petra Hektorovića ispred Tvrdalja u Starom Gradu Petar Hektorović (Hvar, 1487. – Hvar, 13. ožujka 1572.) je bio renesansni pjesnik i erudit.
Odlikovao se i glazbenim i graditeljskim znanjem, pa je ostavio više notnih zapisa bugaršćica i lirskih pjesama koje su mu pjevali hvarski ribari, a svoj glasoviti ljetnikovac Tvrdalj u Starome Gradu, danas jedinstveni spomenik kulture, sam je i projektirao i gradio po načelu potpune funkcionalnosti svake i najmanje arhitektonske pojedinosti. Njegovo Ribanje i ribarsko prigovaranje (Mletci, 1568), vrsno je pjesničko djelo, ribarska ekloga, putopis, dokumentarna reportaža, refleksivnodidaktični spjev, a ujedno i pjesnička poslanica Jeronimu Brtučeviću.
Ismail II
Ismail II (1537. – 1578.), šah Irana i treći vladar iz safavidske dinastije. Rođen je 1537. godine kao sin vladara Tahmaspa I i u mladosti je pokazivao veliku ambicioznost zbog čega je šah strahovao da bi ga mogao svrgnuti s trona, pa ga je 1557. dao utamničiti. Iz pritvora je oslobođen zahvaljujući utjecajnoj princezi Pari Han Hanom koja ga je favorizirala prilikom borbi za vlast s polubratom Hajdarom Mirzom. Ismail II također je uživao većinsku potporu kizilbaša, dok su Hajdara favorizirali Tadžici. U sukobima za vlast Hajdar je ubijen 1576. godine i Ismail se nametnuo kao šah. Njegova 15-mjesečna vladavina ostala je upamćena uglavnom negativno zbog paranoidnog straha od svrgavanja zbog čega je dao pogubiti nekoliko braće, a uspoređivan je i s Ivanom Groznim. Zahvaljujući utjecaju sunitskog učenjaka Mirze Mahduma Šarifija, Ismail II se preobratio sa šijitizma na sunitizam čime je stekao niz neprijatelja. Njegova smrt iz 1578. nije razjašnjena i postoji dilema je li umro od prirodnih uzroka ili su ga otrovali kizilbaši koji su za novog vladara odredili Muhameda Hodabandu. Ismail II imao je jednog sina i tri kćeri.
Liu Feng
Liu Feng (192 - 220 ) bio je kineski velikodostojnik sa početka doba Tri kraljevstva, poznat kao posinak gospodara rata Liu Beija i general u njegovoj vojsci.
Bio je potomak ogranka dinastije Han sa bazom u Changshau, a Liu Bei ga je usvojio za vrijeme službe u provinciji Jing, prije nego što mu se 207. rodio biološki sin Liu Shan. Pao je u Liu Beijevu nemilost nakon smrti Guan Yua 219. Iako je odbio ponudu Meng Daa da prebjegne državi Cao Wei, Liu Bei ga je odlučio smaknuti na nagovor Zhuge Lianga.
Petar Zoranić
thumb|200px|Statua Petra Zoranića in [[Zadar|Zadru]] Petar Zoranić (1508 - prije 1569) je bio hrvatski pisac rodom iz Zadra.
Najpoznatiji je kao autor Planina, prvog hrvatskog romana. Po prirodi pastoralan roman, on pokazuje snažan utjecaj Vergilija, Ovidija, Dantea Alighierija, Francesca Petrarce i Giovannija Boccaccia. Roman je napisan godine 1538. i izdan 1569. Zoranić je napisao još dva romana, ali oni nisu sačuvani.
NK Trešnjevka Zagreb
NK Trešnjevka je nogometni klub iz grada Zagreba.
Uspjesi
Klub je tri sezone bio član 1. savezne lige FSJ: 1963./64. - 11. mjesto 1964./65. - 14. mjesto 1965./66. - 16. mjesto
Europska natjecanja
NK Trešnjevka je u sezoni 1963/64. nastupila u Kupu velesajamskih gradova gdje je u prvom kolu ispala od Belenensesa iz Lisabona.
Hrvatska književnost
Srednjovjekovna književnost
Srednjovjekovna hrvatska književnost pripada književnom modelu karakterističnom za srednjovjekovlje, koji obilježava prozno stvaralaštvo u Hrvata od početaka pismenosti, s pretpostavljenim zametkom u 8.-9. stoljeću, a s najstarijim sačuvanim spomenicima s prijelaza 11. u 12. st.; ona traje sve do druge polovice 16. st., sa sporadičnim refleksima pojedinih tema sve do u 18. stoljeće. Taj vremenski opseg pokazuje da u ukupnosti hrvatske književnosti srednjovjekovna ima veći udio nego što je slučaj s drugim srednjoeuropskim i zapadnoeuropskim književnostima. Pisana riječ zabilježena je u kamenu, rukopisima i tiskanim knjigama. Poseban segment hrvatske srednjovjekovne proze predstavlja proza pisana latinskim jezikom. Ona dopire iz kasne antike, a zatim crpi iz suvremene europske latinske literature. Prve hagiografije i djela O povijesti Crkve nastaju u dalmatinskim gradovima (Split, Zadar, Trogir, Osor, Dubrovnik, Kotor), od Splitskog evanđelistara (6.-7. st.) do brojnih kasnijih liturgijskih i neliturgijskih djela. Početak hrvatskoga srednjovjekovnog stvaralaštva vezan je upravo uz latinsku hagiografiju, uz tekstove o dalmatinskim i istarskim mučenicima: sv. Dujmu, Anastaziju-Stašu, Mavru i Germanu. Na sjeveru, u Panoniji, nastaju djela vezana uz kultove tamošnjih mučenika, npr. Sv. Kvirina, Euzebija i Poliona. Na latinskome jeziku stoljećima se pišu pravna, povijesna (kronike) i prirodoznanstvena djela, tvoreći s literarnim tekstovima jednu nadregionalnu hrvatsku kulturu koja je pratila i domete karolinške i otonske renesanse.
Hrvatska srednjovjekovna proza pisana je dvama jezicima: crkvenoslavenskim hrvatske redakcije i hrvatskim, te trima pismima: glagoljicom, latinicom i zapadnom ili hrvatskom ćirilicom. Među tim sferama postojala je živa interakcija, o čemu svjedoče prijepisi s jednog pisma na drugo; izrazite su veze između glagoljskih i ćiriličnih tekstova, a neki se latinični oslanjaju na glagoljske predloške. Po tome je hrvatska srednjovjekovna proza jedinstvena u slavenskim, pače europskim književnostima. U njoj se zrcale opće tendencije europske literature, premda s nekim osobitostima: npr. horizontalna, pučka usmjerenost tekstova; povezanost s usmenom književnošću; prevladavanje religioznih tema; prepletanje žanrova. Znatnim dijelom to je prijevodna književnost, s tipično srednjovjekovnim postupcima prerađivanja, ekscerpiranja i kompiliranja. Crpila je iz dvije književno-kulturne sfere: s Istoka, iz bizantsko-(staro)crkvenoslavenske baštine i sa Zapada, iz latinske, talijanske, «franko-talijanske» i češke tradicije. Od 14. stoljeća dalje prevladavaju utjecaji sa Zapada. Prihvaćajući te uzore, hrvatski su ih - mahom anonimni - autori prilagođavali vlastitom senzibilitetu i specifičnim potrebama zajednice u kojoj su i za koju su pisali. Iako velikim dijelom prijevodna, ta je književnost povremeno ostvarivala znatnu umjetničku razinu jezikom i izborom stilskih sredstava. Jedno od najznačajnijih postignuća bilo je, s jedne strane, čuvanje (osobito u glagoljskoj sferi) crkvenoslavenskoga liturgijsko-književnog jezika; u kasnijim razdobljima elementi toga jezika svjesno su upotrebljavani kao sredstvo izražajnosti i signal «visokoga stila», a s druge strane prihvaćanje živoga, govornog jezika i njegovo uzdizanje do medija dostojnoga i sposobnoga da prenosi znanja o širokom rasponu tema, od prava i teologije, od kronika i prirodoznanstvenih sadržaja, sve do književnih djela. Tako je srednjovjekovno stvaralaštvo na narodnom jeziku jedno od ishodišta književnosti kasnijih razdoblja.
Najstariji spomenici proze u širem smislu potječu iz 11. i 12. stoljeća. To su glagoljski epigrafski spomenici: Valunska ploča, Plominski natpis i Krčki natpis iz 11. st.; Bašćanska ploča iz 11/12. st., prvi cjelovito sačuvani spomenik na narodnom jeziku s elementima knjiške crkvenoslovjenštine; Senjska ploča; Plastovski i Kninski natpis te Supetarski ulomak, svi iz 12. stoljeća; datacija ćirilične Humačke ploče je nesigurna, moguće je iz 11/12. stoljeća. Od rukopisnih knjiga iz najstarijega razdoblja do nas su došli tek fragmenti, što svjedoče o postojanju bogate književne tradicije na hrvatskome prostoru. To su odlomci biblijsko-liturgijskoga značaja: fragmenti apostola, npr. Mihanovićev apostol i Grškovićev fragment, oba iz 12. stoljeća, fragmenti misala, npr. prva stranica Kijevskih listića iz 11-12. st.; Bečki listići iz 12. st., najstariji hrvatski spomenik misnoga sadržaja; fragmenti brevijara, npr. Londonski, Vrbnički i Ročki fragmenti, svi iz 13. st. Svi su ti glagoljski spomenici u kontinuitetu s istodobnim spomenicima nastalim na bugarskom, makedonskom, češkom i ruskom području. No, od 12. i 13. st. u Hrvatskoj se razvija vlastita uglasta stilizacija glagoljskoga pisma, a jezik se pomlađuje u skladu s hrvatskim (napose čakavskim) osobitostima. Tako je stvorena indigena hrvatska redakcija crkvenoslavenskoga jezika koja je trajala do u 16. st. Istovremeno su se, od 12. stoljeća dalje, biblijske knjige redigirale prema latinskoj Vulgati. Iz tog su doba fragmentarno sačuvani i najstariji tekstovi hagiografsko-legendarne, pasijske i apokrifne proze: npr. Budimpeštanski fragment (12. st., s odlomkom Legende o sv. Simeonu Sulitu Starijemu; Legenda o sv. Tekli (13. st., dio apokrifnih Djela Pavla i Tekle).
Latinična proza sačuvana je iz 14. stoljeća i poslije. Pisana je na narodnom (čakavskom i štokavskom) jeziku, a postankom je vezana uz gradske sredine dalmatinskih gradova, za razliku od glagoljske proze koja je pretežito nastajala izvan gradskih sredina. Najstariji latinični tekst Red i zakon iz 1345. g.- regula je sestara dominikanki u Zadru. I drugi sačuvani prozni tekstovi većinom su vjerskog sadržaja: oficiji, lekcionari (npr. Korčulanski lekcionar, 14. st., i Zadarski lekcionar, početak 15. st.), molitvenici (npr. Vatikanski hrvatski molitvenik, konac 14. st., dubrovačkoga podrijetla), te Žića svetih otaca.
U srednjovjekovnoj književnosti nije moguće strogo jednoznačno lučiti vrste i žanrove jer je kriterij razlikovanja drukčiji od onoga normiranoga u ranom novovjekovlju. Pri pokušaju žanrovske klasifikacije u obzir valja uzeti ne samo oblikovne, već i tematske, pa čak i neke izvanknjiževne determinante. Svaka će podjela biti uvjetna, jer medu srednjovjekovnim žanrovima postoje sličnosti, čak i preklapanja. Dvije velike kategorije u koje je moguće svrstati hrvatske prozne tekstove jesu, s jedne strane, pripovjedna proza u kojoj kao dominantni kompozicijsko-strukturni čimbenik funkcioniraju pripovijedanje, fabula i siže, te moralnopoučna ili refleksivna proza, u kojoj prevladavaju refleksija, uvjeravanje, komentar i opis.
Najpopularnije su podvrste pripovjedne proze: apokrifi, hagiografsko-legendarni tekstovi, mirakuli, vizije, prenja i romani. U pripovjednoj je prozi najčešći stupnjevit tip razvijanja fabule: zbivanje teži cilju, a kao retardacije stoje preprjeke koje lik mora nadići. Prstenastu fabulu ima Dundulova vizija (počinje i završava kao legenda, a središnji dio je vizija) i apokrif Kako bi prineseno lice Isukrsrovo v Rim, dok mirakul O djevojci bez ruku ima dvije usporedne fabularne linije koje se na kraju stapaju. Apokrifi su heterogena skupina ostvaraja koji govore o biblijskim temama i osobama, a nisu ušla u kanon Biblije. Kao odlomci ili cjelovita djela nalaze se u tridesetak hrvatskoglagoljskih kodeksa (zbornika i brevijara), te čine jednu od najbrojnijih i najznačajnijih skupina proznih tekstova hrvatskoga srednjovjekovlja. Manji je broj apokrifa sačuvan u latiničnim (npr. Dubrovački legendarij, 17. st.) i ćiriličnim (dubrovačko Libro od mnozijeh razloga, 1520) spomenicima. Sadržajno se mogu podijeliti u dvije velike skupine: starozavjetne i, mnogobrojnije u nas, novozavjetne apokrife, te na podvrste kao što su: djela apostolska, apostolske pasije, evanđelja, poslanice, vizije, prenja, te na neke skupine koje dosad nisu genološki u dovoljnoj mjeri određene. Mnogo-brojniji su oni koji se oslanjaju na opće crkvenoslavensko naslijede, čije je glavno rasadište bilo na slavenskom jugoistoku, i koji crpe iz grčko-bizantskih vrela.
Slaven Zambata
Zambata je započeo igračku karijeru u juniorskom klubu NK Junak iz svog rodnog Sinja da bi nakon odigrane jedne sezone potpisao ugovor za Dinamo Zagreb 1959. godine sa osamnaest godina. U Dinamu ostaje sve do 1969. godine to jest deset godina za vrijeme kojih je za klub nastupio 393 puta i postigao 267 zgoditaka u različitim natjecanjima (od kojih 93 u Jugoslavenskoj Prvoj ligi). Sa momčadi Dinama je osvojio četiri kupa Jugoslavije i to 1960., 1963., 1965. i 1969. godine te je kao kapetan momčad predvodio u osvajanju kupa velesajamskih gradova u sezoni 1966. – 1967. godine tijekom koje je postigao šest (6) golova. Također je sudjelovao u istom natjecanju u sezoni 1963./64. kada je momčad Dinama bila finalist te 1964. i 1966. kada je sudjelovala u natjecanju za Kup velesajamskih gradova. Nakon odlaska iz Dinama 1969. godine odigrao je nakoliko sezona za belgijske klubove KSV Waregem i Crossing Club nakon čega se na kratko vrijeme vrati u Dinamo Zagreb 1972. godine. Prestao je igrati nogomet 1973. godine nakon niza teških ozlijeda meniskusa obje noge koje je morao operirati prije samog kraja karijere i umirovljenja.
Hrvatska književnost
Srednjovjekovna književnost
Apokrifi se uvjetno mogu nazvati „religioznom beletristikom", jer je u njima zabavna funkcija izrazita, a doktrinarni sadržaj potisnut, osobito u nekim Djelima apostolskim. Fabula je razrađena, javlja se niz zapleta te je pripovijedanje dinamično. U njima su se glagoljaši nerijetko ostvarili kao vješti prevoditelji, skloni i individualnim zahvatima. Apokrifi na dramatičan način pripovijedaju o životu prvih ljudi (Život Adama i Eve); o pojedinostima iz života Bogorodice (Protoevanđelje Jakovljevo); o djetinjstvu Kristovu (Pseudo-Tomino evanđelje, sa zanimljivom karakterizacijom Isusa kao razigrana, pomalo i okrutna djeteta). Odlomak Nikodemova evanđelja pripovijeda o Kristovu silasku nad had/limb, odakle je oslobodio pravednike. Priča O prekrasnom Josipu u hrvatskoj redakciji počinje u antičkoj maniri invokacije božanstva i paralelama Josip -Krist. Vrlo su popularni bili apokrifi o doživljajima apostola koji su propovijedali vjeru u raznim krajevima svijeta. Primjerice, Djela apostola Andrije i Mateja u gradu ljudoždera gotovo su pustolovni roman s uzbudljivom radnjom punom obrata i čudesa, s mnogo sukoba i dramatičnim epizodama.
Slaven Zambata
Do 2009. godine i dalje zauzima osmo (8) mjesto naljboljih strijelaca u povijesti kluba Dinamo te čast jednog od dva igrača koji su postigli hat-trick u finalnoj utakmici Kupa Jugoslavije i to protiv momčadi Hajduk Split 26. svibnja 1963. godine. Premda Dinamo nikada nije osvojio prvenstvo Jugoslavije dok je Zambata igrao tijekom 10 godina za njega jer su završili kao drugi u sezonama 1960., 1963., 1966., 1967. i 1969. godine to je zabilježeno u povijesti kao jedno od najuspješnijih razdoblja kluba Dinamo iz Zagreba.
Hrvatska književnost
Srednjovjekovna književnost
Od moralno-didaktičnih spisa najpoznatiji su »Kniga Kata mudroga«, »Cviet od krjeposti«, dok je među ljetopisima najglasovitiji »Ljetopis popa Dukljanina«. Pobožna drama, koja se razvila iz dijaloških dijelova liturgijske igre, roznata je po prijepisima iz XV. i XVI. stoljeća (»Prikazanje od muke Spasitelja našeg« i središnje hrvatsko srednjovjekovno prikazanje »Muka svete Margarite«). Stihovi zapisani na jednome dubrovačkom carinskom statutu, u trećem desetljeću XV. st, dvostruko su rimovani dvanaesterci, a iz XIV. stoljeća sačuvani su slobodni stihovi pjesme »Poj želpo!«, rimovana »Pisan svetogo Jurja«, jedna Gospina pohvala, poznata pod imenom »Šibenska molitva«, nekoliko pjesama u simetričnom osmercu, neke pjesme u sedmercima poput prepjeva latinske božićne pjesme (»U se vrime godišća«) te jedna satirična pjesma o pokvarenosti svećenstva (»Svit se konča«). Mnogo su zreliji čakavski dvanaeseterci iz svetačkih legendi koje potječu iz XV. st. (»Transit sv. Jeronima« i dr.). Do posljednjih desetljeća XV. stoljeća, kada je počelo novo razdoblje, hrvatska je srednjovjekovna književnost dosegnula punu zrelost Sama djela, zbornici i zapisi, kao i prepisivači i minijaturisti, tiskare u Senju, Kosinju i Rijeci svjedoče o usponu i cvatu. Pjesme, dijaloški stihovi, prikazanja, u vrhu su te književnosti.
Humanizam i renesansa
Potkraj XV., a osobito početkom XVI. stoljeća prihvaćale su se nove poetičke norme; razvijale su se teme, forme i vrste koje obilježavaju renesansni književni sustav u skladu s talijanskim i zapadnoeuropskim književnim zbivanjima. Podloga je tomu bila književnost hrvatskih latinista. Latinski jezik imao je u hrvatskoj tradiciji povlaštenu ulogu. Bio je uvriježen u svim hrvatskim zemljama, a do 1847. i službeni jezik u Saboru. U drugoj se polovici XVI. stoljeća renesansa polako gasila. Posljednjih desetljeća XVI. stoljeća i u prvom desetljeću XVII. stoljeća prevladavao je manirizam. No pravih granica između renesanse i manirizma nije bilo. Manirizam je prijelaz između renesanse i baroka. Barokna je poetika obilježila hrvatsku književnost XVII. i prvih desetljeća XVIII. stoljeća.
Slaven Zambata
Zambata je smatran ponajboljim napadačem Jugoslavije tijekom 1960ih, tijekom kojih je Zambata u dva nastupa za jugoslavensku reprezentaciju U-21 postigao dva gola da bi u Leipzigu 16. prosinca 1962. godine protiv reprezentacije Zapadne Njemačke debitirao za izabranu seniorsku ekipu reprezentacije Jugoslavije. U karijeri je nastupio 31 put za reprezentaciju i postigao 21 pogodak a zadnju utakmicu za reprezentaciju je odigrao 27. listopada 1968. godine protiv Španjolske u Beograd. Za vrijeme svoje internacionalne karijere kao kapetan reprezentaciju Jugoslavije je predvodio na ljetnim Olimpijskim igrama u Tokiju 1964. godine. Reprzentacija Jugoslavije je bila plasirana šesta od 16 ekipa koje su nastupile na igrama.
Zanimljivosti
Premda autor više knjiga vezanih za nogomet, licencirani nogometni i kondicijski trener te agent za igrače i jedna od najvećih zvijezda u povijesti kluba do sada nikako nije učestvovao u dijelovanju kluba Dinamo u bilo kojem obliku.
Hanibal Lucić
Hanibal Lucić (Hvar, oko 1485. – Venecija, 14. 12. 1553) je bio hrvatski pjesnik i dramatičar.
Hrvatska književnost
Humanizam i renesansa
Latinisti, s kojima je započeo humanizam, zauzimaju istaknuto mjesto u hrvatskoj književnosti, a dio njih i u europskoj. U XV. stoljeću rođeni su Juraj Šižgorić, Jan Panonac (Janus Pannonius), Marko Marulić, Ludovik Crijević, Jakov Bunić, Koriolan Cipiko, Juraj Dragišić, Vinko Pribojević; u XVI. stoljeću Antun Vrančić, Blaž Jurjević, Matija Vlačić Ilirik, Pavao Skalić, Faust Vrančić, Markantun de Dominis i dr. Mnogi su pisali na latinskome i u XVII. stoljeću, od Lucića, Vitezovića do Đurđevića, no to je već razdoblje baroka.
Hanibal Lucić
Rodio se na otoku Hvaru, gdje je proveo većinu svog života. Uglavnom je pisao ljubavnu poeziju, pod snažnim utjecajem Francesca Petrarce, ali je također u svoje djelo uvodio i elemente hrvatskog folklora. Napisao je Robinju, prvu dramu svjetovnog sadržaja u historiji hrvatske književnosti.
Hrvatska književnost
Humanizam i renesansa
Protestantski je pokret samo periferno zahvatio hrvatsku književnost, ali su Hrvati dali protestantizmu jednoga od istaknutih pisaca i ideologa Matiju Vlačića Ilirika (1520-75), čiji je »Ključ Svetoga pisma« (1567) bio najglasovitiji biblijski leksikon onoga doba. Početak kajkavske pismenosti na sjeveru vezan je, kao i one na jugu, za stare glagoljske pobožne tekstove i za neke srednjovjekovne pripovijetke, koje su se prepisivale sve do XVII. Stoljeća. Najstarija kajkavska pjesmarica iz 1593 (»Prekomurska pjesmarica«) osim crkvenih pjesama sadrži i svjetovne: ljubavne i didaktične, pa čak i jedan epski spjev o padu Sigeta. Dva najpoznatija pisca s toga područja, Ivan Pergošić (?-1592) i Antun Vramec (1538-88), tiskali su svoje spise, "Decretum" (1574), »Kroniku« (1578) i »Postillu« (1586), i to je uz čakavsko-štokavsko-kajkavski molitvenik »Raj duše« (1560) Nikole Dešića gotovo sve što je tiskano u XVI. stoljeću.
Hanibal Lucić
Bio je sklon samokritici te je spalio većinu svojih djela. Ostatak je spasio i kasnije izdao njegov sin Antonij.
Hrvatska književnost
Romantizam ili Ilirski preporod
U književnom razdoblju romantizma pišu se pjesme i drame. Glavne teme su: povjesne, nacionalne i domoljubne. U Hrvatskoj književnosti pokretač Ilira je Ljudevit Gaj a uz njega su još i: Ivan Mažuranić, Petar Preradović, Stanko Vraz. August Šenoa se smatra prethodnikom ilirizma u Hrvatskoj.
Realizam
Nastajanje realistične koncepcije u književnosti povezano je sa pojačanim zanimanjem za i jačanjem pozitivističke filozofije. U Hrvatskoj, realizam traje samo desetak godina (od smrti A. Šenoe) 1881. do 1890. Hrvatski pisci realizma su: Vjenceslav Novak, Silvije Strahimir Kranjčević, Ante Kovačić, Josip Kozarac i Ksaver Šandor Gjalski.
Kultura Sovjetskoga Saveza
250px|thumb|[[Agitpropov plakat kog je izradio Vladimir Majakovski.]] Kultura Sovjetskog Saveza obuhvaća cjelokupnost umjetničkog i društvenog stvaralaštva u Sovjetskom Savezu u razdoblju od Revolucije 1917. godine do raspada zemlje 1991. godine. Uz svoje nesumnjive doprinose, koji su ostavili traga na čitavo čovječanstvo, ona je imala i svoje loše strane - od limitiranja sloboda stvaranja, do gotovo tiranskog odnosa prema onima koji ju nisu prihvaćali, što je rezultiralo cijelim valom emigracije nekih od najznačajnijih umjetnika XX. stoljeća.
Jedna od ključnih stvari na kojoj je Sovjetski Savez dao kao svoj doprinos razvitku kulture u svjetskim razmjerima, i utjecao na svijet kakav danas poznajemo je parola sa kojom su boljševici osvojili vlast, a glasila je 8 + 8 + 8 (Owenova sintagma o 8 sati rada, 8 sati odmora i 8 sati za tzv - društvenu nadgradnju kulturu, sport, razbibrigu, školovanje). Sovjetski primjer je postepeno prodirao u većinu svjetskih zemalja, od Mussolinijeve Italije, preko socijalističke Francuske 1936., do Meksika (koji je odredbu uveo u ustav 1917. godine) i Australije, nakon Drugog svjetskog rata.
Druga velika stvar koju je Sovjetski savez napravio na planu kulture bilo je opismenjavanje svog stanovništva. Iako ima podataka da ni Carska Rusija nije stajala loše na tom planu (po nekim statistikama 91 % djece išlo je u školu 1914.), to je ipak bila farsa, jer se dobar dio stanovništva nakon takvog školovanja znao samo potpisati, ali čitati nije znao. Stvari su se pogoršale za Prvog svjetskog rata, a i nakon njega za građanskog rata, pa je nepismenost rapidno porasla.
Većina analitičara tog fenomena nekako se slažu da se on da podijeliti na tri razdoblja (a može se dodati i četvrto);
Lenjinovo razdoblje
Prvo, Lenjinovo razdoblje, bilo je po mnogo čemu (a i danas je) inspiracija i zvijezda vodilja, svojevrsna zemaljska utopija brojnim intelektualcima i umjetnicima širom svijeta gotovo čitavo međuratno razdoblje, ali je njihovo oduševljenje nestajalo kad bi se bolje upoznali sa surovom realnošću života u Sovjetskom Savezu. Vjerojatno je najpoznatiji primjer za to američki novinar - John Reed, koji se toliko oduševio Oktobarskom revolucijom da je i život izgubio zbog nje.
To je bilo vrijeme traženja umjetničkog pravca koji bi najviše odgovarao izgradnji novog društva, doba liberalizma i eksperimenta. Taj period obilježili su Vladimir Majakovski u literaturi, Sergej Ejzenštejn i Dziga Vertov na filmu, suprematist Kazimir Maljevič, El Lissitzky i konstruktivist Vladimir Tatljin u likovnoj umjetnosti.
Čitav taj period umjetnici su slobodno putovali svijetom, izlagali, predavali a isto tako su ugošćivani i strani umjetnici.
Staljinovo razdoblje
thumb|300px|Karikatura života u Sovjetskom Savezu iz [[1970-ih godina koju je izradio crtač Vitalij Peskov.]] Staljinovo razdolje počelo je ukidanjem NEP-a i uvođenjem njegove prve petoljetke 1928. Ispočetka se fokus usmjerio na kritiku NEP-a i sve negativnosti koje je on sa sobom donio, što su najbolje prikazali Iljf i Petrov u svoja dva satirična romana, Dvanaest stolica (1928.) i Zlatno tele (1931.), o snalažljivom prevarantu Ostapu Benderu u kojima su, uz uobičajenu kritiku ljudskog karaktera i lakomislenosti, kritizirali devijantne posljedice NEP-a, što je Staljinu odgovaralo tijekom obračuna s opozicijom.
Sve do 1930-ih postojali su i kontakti sa zapadnim umjetnicima (Ernst May, Hannes Meyer), ali je polako kreativni individualizam zamijenio državni diktat i kontrola umjetnosti, koji je institucionaliziran 1932., uvođenjem socrealizma, dominantnog sociokulturnog pokreta koji je obilježio cijelu jednu epohu u razvoju zapadne kulture. Ipak takav je diktat bio nužno negativan, što zbog značajnog odljeva umjetnika u zemlje Zapada (fenomen disidentsva), što zbog represije i eliminacije nepodobnih umjetnika.
Vrijeme postepene liberalizacije
Od dolaska Nikite Hruščova na vlast 1954. otpočela je prvo politička demontaža staljinizma, koja se isprva uopće nije ni osjećala u kulturi. Ali se počela osjećati od 1960-ih u vrijeme najvećeg rivaliteta sa Sjedinjenim Američkim Državama. Sovjetski savez se počeo ponovno otvarati (Moskovski filmski festival, angažiranje velikih stranih zvijezda kao što su Gilbert Bécaud, Franco Nero) snimanje koprodukcija i slično. "Hruščovljevo topljenje" dovelo je do znatnije liberalizacije umjetnosti, što je nekim autorima (kao što je Solženjicin) omogućilo da izdaju neka od svojih djela.
Ipak, korijeni staljinističkog diktata nad umjetnošću zadržali su se u glavnim državnim institucijama koje su i dalje kontrolirale umjetnost tako da je bilo izrazito teško ostvariti potpunu liberalizaciju umjetnosti.
Kratkotrajniji pokušaj novog diktata uslijedio je za vrijeme Leonida Brežnjeva, ali, kao što je rečeno, on nije imao velikog uspjeha i brzo je krahirao.
Vrijeme Glasnosti
Dolaskom Mihaila Gorbačova na vlast 1985., Sovjetski Savez je ušao u svoju poslijednju državnopovijesnu fazu koja ga je gotovo u potpunosti, barem u kulturološkom smislu, približila zapadnom svijetu. Njegove reforme, objedinjene pod nazivom glasnost, rezultirale su ukidanjem cenzure, liberalizacijom umjetnosti i tiska, a konačno je bilča dozvoljena i kritika dotad nedodirljivih fenomena partije, države i ideologije.
Brojnim autorima omogućeno je kreativno stvaranje, neovisno o stupnju kritičnosti, a došlo je i do skidanja cenzure i objavljivanja onih djela koja su i po 60-ak godina bila obuhvaćena rigoroznim sovjetskim kaznenim zakonodavstvom.
Prijelazno razdoblje iz "carizma" u socijalizam
280px|thumb|left|Članovi Udruženja slikara revolucionarne Rusije [[1926. godine. S lijeva na desno: Evgenij Kacman, Isaak Brodskij, Jurij Repin, Aleksandar Grigorijev, Pavel Radimov.]] U doba izbijanja Oktobarske revolucije, a ubrzo potom i Ruskog građanskog rata, ruski intelektualci i umjetnici su se našli podijeljeni na dvije sukobljene skupine. Prva je bila boljševička i prorevolucionarna, dok je druga revoluciju smatrala lošom. Boljševičke umjetnike predvodio je pisac Maksim Gorki, dok se belogardejski nastrojenim kontrarevolucionarima kao vođa nametnuo pisac Ivan Bunjin. Kada je boljševička pobjeda postala neupitna, kulturni djelatnici koji su podržavali poraženu stranu su, s preživjelim belogardejcima, napustili područje novoosnovanog Sovjetskog Saveza. Bijelu emigraciju, odnosno onu skupinu emigranata koji su Sovjetski Savez napustili iz političkih razloga, će, osim već spomenutog Bunjina, sačinjavati rumunjski pisac Nikita Smokine, Jurij Terapiano, koji postaje de facto predvodnik bijele emigracije, impresario Sergej Djagiljev, kompozitori Igor Stravinski i Sergej Rahmanjinov, glumac Yul Brynner, šahist Aleksandar Aljehin te mnogi drugi. Osim tog početnog gubitka, već poznatih umjetnika, nova će država izgubiti tek nastajuće talente Vladimira Nabokova (o kojemu će više riječi biti kasnije), Isaaca Asimova (jednog od začetnika znanstvene fantastike) i drugih, koji su, kao maloljetnici, s obiteljima napustili SSSR zajedno s poraženom belogardejskom vojskom.
Vladimir Lenjin, koji se nakon revolucije etablirao kao vođa nove države, bio je sklon stvaranju "proleterske umjetnosti", kao autohtonog izraza nove države, čemu u prilog ide njegova izjava:
Ipak, nova vlast nije, u prvom desetljeću nove države, forsirala stvaranje takve umjetničke doktrine, koja će zapravo biti osnova za kasniji socijalistički realizam, što je omogućilo neometan prodor i razvoj avangardnih pokreta i u Sovjetskom Savezu, koji je nastao kao nasljednik kulturno (ipak) izoliranog Ruskog Carstva. Avangarda je u Sovjetskom Savezu odigrala praktički presudnu ulogu u formiranju umjetničkih ideja, a njezina specifičnost proizlazi iz toga što je svoje korijene imala u zapadnim idejama, ali ih je uspjela unaprijediti i stvoriti nove pokrete. Tako su pokreti kao futurizam (koji korijene ima u Italiji) ili ekspresionizam, u Sovjetskom Savezu imali velik broj sljedbenika, ali su isto tako bili podloga za stvaranje kubo-futurizma, rejonizma, suprematizma i konstruktivizma, koji su bili autohtoni rusko-sovjetski doprinos svjetskoj umjetnosti. 220px|thumb|Profesor [[Vladimir Tagancev je mučen kako bi odao imena gotovo 800 intelektualaca koji sudjeluju u nepostojećoj zavjeri. Njih 98 je i pogubljeno.]] Ipak, građanski rat i sveopće društveno razočaranje rezultatima revolucije od strane predratne državne elite koja je prihvatila novi režim će rezultirati rapidnim zahlađenjem odnosa između vlade i dijela umjetnika. Jedan od ključnih obračuna u sklopu tog konflikta bila je svakako Tagancevljeva zavjera iz 1921. godine. U sklopu te fabricirane zavjere, ČEKA je iskoristila činjenicu da je kod ubijenog stranog špijuna pronađena kućna adresa profesora Vladimira Taganceva da ga uhapsi i iz njega izvuče imena još stotine drugih intelektualaca koji su bili potpuno nedužni (kao i, uostalom, sam Tagancev). Na kraju će ih biti smaknuto nešto manje od 100, ali to neće promjene razmišljanja kulturnih djelatnika koji se protive novom poretku tako da će ih država uskoro početi protjerivati s svog teritorija. Među najvažnijim osobama koji u tom razdoblju napuštaju Sovjetski Savez su slikar Marc Chagall i dramaturg Arthur Adamov.
Završni temelj stvaranju sovjetske umjetnosti će dati Kongres umjetnika pod predsjedanjem Maksima Gorkog 1934. godine, na kojem je odlučeno da će socijalistički realizam postati jedina i službena državna umjetnost Sovjetskog Saveza, dok se ostali umjetnički pravci napuštaju. Po zaključcima Kongresa, socrealizam se mora temeljiti na 4 stavke:
Bez obzira na činjenicu da su ovi službeni zaključci donešeni 1934. godine, već godinama ranije su se kulturni djelatnici okrenuli prihvaćanju smjerova koje je podržavala sovjetska vlada tako da su u drugoj polovici dvadesetih godina XX. stoljeća, avangardni pravci počeli nestajati s kulturne pozornice SSSR-a, tako da je, na primjer, posljednja retrospektiva sovjetske umjetnosti s avangardnim elementima održana 1932. godine.
Kao i sve druge države, tako je i Sovjetski Savez imao svoje krovne udruge kulturnih djelatnika. Ona će koja će biti stvorena 1922. kao revolucionarna udruženja, će nakon promjene imena biti poznata kao Udruženje umjetnika Sovjetskog Saveza, koje će imati svoje pojedine ogranke. Isto tako, sovjetska država će svoje zaslužne umjetnike i nagrađivati, što službenim titulama, među kojima je najprestižnija bila ona Državnog umjetnika Sovjetskog Saveza, što stvarnim nagradama, među kojima su najznačanije bile Staljinova nagrada i njezina nasljednica, Državna nagrada Sovjetskoga Saveza dok je istovremeno svjetski najpoznatija Nobelova nagrada za književnost od strane službenog SSSR-a bila promatrana s skepsom i nepovjerenjem.