cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Istopolni brak u Španiji
Donošenje zakona 13/2005
Senat je stavio veto na tekst zakona. Veto je predložila Partido Popular, koja ima većinuu Senatu i Unió Democrática de Catalunya; veto je izglasan sa 131 glasom „za“ i 119 glasova „protiv“ i 2 uzdržana. 280px|left|thumb| Proslava u Kongresu po donošenju zakona o istopolnim brakovima. Kao posledica stavljanja veta, tekst zakona je vraćen u Kongres, koji prema ustavnim odredbama ima snagu da nadglasa veto Senata. Kongres je 30. juna, 2005. izglasao zakon sa 187 glasova „za“ (za je glasala i članica stranke Partido Popular, Celia Villalobos), 147 „protiv“ i 4 uzdržana. Nadglasavanjem veta zakon je zvanično izglasan.
Kralj Juan Carlos I je javno podržao zakon 1. jula, 2005. Nekoliko medija je postavilo pitanje da li će podržati zakon o kome se sada diskutuje u Cortes Generalesu, na šta je Kralj odgovorio da je on Kralj Španije, a ne Kralj Belgije, refereirajući na Kralja Baudouina I, koji je odbio da potpiše zakon o abortusu. Kralj je kasije dao svoj kraljevski pristanak za zakon o istopolnim brakovima.
Pitanja oko boravka
200px|thumb|right|Status istopolnih zajednica u Evropi {{legend|#000080|Istopolni brak}} {{legend|#0066FF|Registrovana partnerstva}} {{legend|#AACCFF|Neregistrovane kohabitacije}} {{legend|#FFD42A|Pitanje u razmatranju}} {{legend|#cccccc|Ne priznaju se ili nepoznat status}} {{legend|#D40000|Istopolni brak je zabranjen}}
Uprkos tome, 22. jula,takođe u Kataloniji, drugi matičar je venčao Španjolku sa njenom partnerkom iz Argentine. Ovaj matičar se nije slagao sa odlukom svog kolege i dao je prednost pravu na brak nad činjenicom da zakonski sistem zemlje porekla ove žene ne dozvoljava istopolne brekove.
junta de Fiscales de Sala, organizacija advokata i advokatkinja, koja savetuje nacionalnu advokatsku komoru, izdala je 27. jula preporuku da LGBT Španci i Španjolke mogu da se venčaju sa strancima i strankinjama i iz država koje ne priznaju istopolne brakove. Ovi brakovi bi bili validni po španskom zakonu, ali ne bi bili automatski priznati i u drugim državama.
Prema instrukcijama koje je dalo Ministarstvo pravde, španski konzulati mogu da obave samo uvodne pripreme za brak. Bar jedna strana mora da ima špansko državljanstvo i boravak u državi u kojoj se nalazi konzulat Španije. Ipak, brak se može sklopiti u konzulatu samo ako lokalni zakoni priznaju istopolne brakove. U drugim slučajevima brak se može sklopiti samo na španskoj teritoriji.
Par koji nema špansko državljanstvo ne može se venčati u Španiji prilikom posete. Kanada je jedina zemlja koja dozvoljava ovakva venčanja.
Tužbe Ustavnom sudu
Sudija iz Denie je 21. jula, 2005. odbio da izda dozvolu za venčanje lezbejskom paru i podneo je tužbu Ustavnom sudu protiv ovog zakona. Sudija je zasnovao svoju tužbu na članu 32 španskog Ustava, koji kaže: „Muškarci i žene imaju prava da sklope brak sa punom pravnom jednakošću.“ Avgusta, 2005. drugi sudija sa Gran Canaria je takođe odbio da venča tri istopolna para i podneo je drugu ustavnu tužbu. Decembra 2005. Ustavni sud Španije je odbacio obe tužbe iz formalnih razloga. Konzervativna Partido Popular je odlučila da podnese tužbu protiv ovog zakona Ustavnom sudu, što je izazvalo podele u partiji.
Broj brakova
Španski ministar pravde je 27 decembra, 2005. saopštio da je do 5. decembra, 2005. sklopljeno 327 istopolnih brakova (među kojima 90 u Madridu, 63 u Valenciji, 35 u Barceloni i 18 u Sevilli) u 200 kancelarija (koje su do tada bile povezane kompjuterima) od ukupno 437 kancelarija u državi. U ostatku države (nešto više od polovine kancelarija) istopolni i heteroseksuali brakovi nisu brojani posebno.
Marta 2006., Pedro Zerolo, viši vladin zvaničnik, objavioje da je sklopljeno preko 1000 istopolnih brakova; od toga 800 je zabeleženo u kompjuterizovanim kancelarijama (skoro u polovini zemlje), a narednih 200 je procenjeno da je sklopljeno u ostatku države. Zerolo je takođe saopštio da je 10% sklopljenih brakova u Španiji bilo između istopolnih parova. FELGT (Federación Estatal Española de Lesbianas, Gays, Transexuales y bisexuales – španska LGBT organizacija) je iznela podatak da je za prvih godinu dana važenja zakona sklopljeno 4500 istopolnih brakova, podneto je 50 zahteva za usvajanje i odobrena su 3 razvoda.
Reakcije
Španski centar za sociološka ispitivanja objavio je aprila 2005. godine rezultete istraživanja po kojima 66% stanovništva Španije podržava legalizaciju istopolnih brakova. Drugo istraživanje, koje je obavio Instituto Opina, dan pre glasanja u Parlamentu, pokazalo je da 62.1% stanovništva podržava istopolne brakove, a 49.1 podržava usvajanje dece od strane istopolnih parova. Istraživanje koje je Instituto Opina obavio devet meseci nakon donošenja zakona, pokazuje da se 61% stanovništva slaže sa odlukom vlade.
280px|thumb|right| Protesti protiv istopolnih brakova. Na transparentu: “Brak = Muškarac i Žena”.
Ipak, donošenje zakona je naišlo na suprotstavljanja od strane Katoličke crkve, uključujući i Papu Jovana Pavla II, koji se plašio slabljenja porodničnih vrednosti i njegovog naslednika Papu Benedikta XVI. Oni koji su podržavali prava LGBT osoba odgovarali su da Katolička crkva, iako se formlano protivi građanskom venčanju i seksu van braka, nije bila glasna u protivljenju venčanju Filipa, Princa od Asturije i Letizije Ortiz, koja je bila razvedena iz civilnog brka.
Predsednik Zapatero je odgovorio Katoličkoj crkvi:
Grupe koje su protestvovale protiv zakona saopštile su da se 1.5 milion ljudi sakupio da protesvtuje protiv napada na tradicionalnu porodicu; zvanični izvori tvrde da je bilo svega 160.000 ljudi na istom događaju. Dve nedelje nakon demonstracija, održana je Parada ponosa LGBT osoba sa oko 2 miliona učenika i učesnica, po saopštenju organizatora. Zvanični izvori tvrde da je bilo svega 97.000. Oba marša desila su se u Madridu u vreme kada je njime i dalje vladala konzervativna Partido Popular.
300px|thumb|left| Parada ponosa i proslava zakona o istopolnim brakovima.
Protivnici ovog zakona tvrde da je vlada, izjednačavanjem istopolnog i heteroseksualnog braka, oslabila samo značenje braka, koji je definisan kao par različitih polova. Mnogi, takođe, izražavaju zabrinutost zbog mogućnosti da istopolni parovi usvajaju i uzgajaju decu; oni napominju da je usvajanje dece pravo dece, a ne roditelja.
LGBT organizacije odgovaraju da je usvajanje dece bilo de facto moguće već dugo vremena u Španiji, pošto su se mnogi parovi starali o deci, koje je jedna strana mogla da usvoji. Usvajanje dece od strane istopolnih parova bilo je moguće i pre donošenja ovog zakona u sledećim pokrajnama: Navarra, Asturias, Aragón, País Vasco i Cataluña. Organizacije su takođe saopštile da nema naučnih dokaza za navode da će deca imati probleme pri razvoju zbog seksaulne orijentacije njihovih roditelja ili roditeljki. Ovo je ujedno i stav španskih psihologa, koji takođe tvrde da se homoseksualnost više ne može smatrati poremećajem.
Nedostaci
Uprkos koracima prema jednakopravnom tretmanu, i dalje ima nedostataka. Deca rođena u lezbejskom braku nisu legalno priznata ne-biološkoj majci, koja i dalje mora da prođe proces usvajanja. Ovo pravo je priznato heteroseksualnim parovima (venčanim i nevenčanim), gde je muški partner koji nije biološki otac deteta, priznat za oca, bez daljeg procesa. Španska vlada je 7. novembra, 2006. godine donela amandman na zakon o veštačkoj oplodnji, kojim se ne-biološka majka priznaje za majku deteta rođenog u lezbejskom braku.
Sporazum u San Franciscu
Sporazum o miru sa Japanom, poznatiji pod kolokvijalnim naslovom Mirovni sporazum u San Franciscu (日本国との平和条約) je mirovni sporazum koji su 8. septembra 1951. u San Franciscu potpisali predstavnici Japana sa jedne, te 48 savezničkih država na drugoj strani, a kojim je formalno okončan Drugi svjetski rat, odnosno rat na Pacifiku. Sporazum je potpisan šest godina nakon kapitulacije Japana i početka američke okupacije Japana, i njime su formalizirane teritorijalne promjene, odnosno gubitak teritorija nakon kojih je prestalo postojati Japansko Carstvo, priznate presude Međunarodnog vojnog suda za Daleki istok protiv japanskih ratnih vođa, te određene reparacije za savezničke ratne zarobljenike i civile koji su bili žrtvama japanskih ratnih zločina.
Sklapanje Sporazuma je bilo otežano zbog toga što je nedugo nakon završetka rata na Pacifiku izbio hladni rat, odnosno započeo proces dekolonizacije u Aziji, pa se, između ostalog, postavilo pitanje koje će države i entiteti prilikom sklapanja sporazuma biti prihvaćeni kao legitimni predstavnici predratnih država, entiteta i teritorija. Tako je kineski građanski rat, odnosno neriješeno pitanje da li je NR Kina ili Republika Kina (Tajvan) legitimni nasljednik predratne Kine doveo do toga da predstavnici obje države uopće ne budu pozvani na mirovnu konferenciju. Iako je SSSR zajedno sa Poljskom i Čehoslovačkom (tada dijelom Istočnog bloka) sudjelovao u radu konferencije, odbio je potpisati Sporazum, navodeći kao razlog neriješeno pitanje Kurila.
Tadašnja Jugoslavija je bila pozvana na konferenciju, ali se nije odazvala, slično kao Burma i Indija; indijski premijer Jawaharlal Nehru je stav Indije objasnio time da je Japan bio pod stranom vlašću, odnosno nije mogao biti prihvaćen kao suvereni i jednaki partner u sporazumu.
Mirovnim je sporazumom Japan formalno vratio svoj suverenitet, ali je istovremeno potpisan tzv. Sigurnosni sporazum između Japana i Sjedinjenih Država koji je u vojnom smislu Japan čvrsto vezao u SAD, odnosno omogućio trajno korištenje japanske teritorije za američke vojne baze.
Montirani proces
Montirani proces ili postupak, montirano suđenje, odnosno sudska predstava ili sudska farsa su neformalni izrazi koji u najširem smislu označavaju sudske postupke čiji je ishod unaprijed određen, odnosno čija je jedina svrha provođenje ranije donešene odluke najviših organa vlasti neke države, pri čemu se pravosudni organi koji ih vode moraju podvrgnuti tom imperativu nauštrb primjene prava. Pri tome se gotovo u pravilu podrazumijevaju krivičnopravni postupci u kojima optuženici odgovaraju za tzv. politička krivična djela (veleizdaja, špijunaža, terorizam, "ugrožavanje ustavnog poretka", subverzija, kontrarevolucija), odnosno druga krivična djela za koja su predviđena smrtna ili kazne doživotnog ili dugotrajnog zatvora, odnosno egzila. Glavna je svrha takvih suđenja "ukloniti" ličnost koja neki režim smatra svojim neprijateljem ili trajnom smetnjom ostvarivanju svojih ciljeva; primarni cilj suđenja jest osuđujućom sudskom presudom dati pravnu podlogu, odnosno krinku "zakonitosti" i pravne utemeljenosti takvoj odluci. Osim toga, motivi za pokretanje montiranih procesa mogu biti propagandni - bilo kroz nastojanje da se vlastita ili međunarodna javnost uvjeri u opasnost od tzv. državnih neprijatelja i tako opravda vlastita represivna politika, bilo kroz zastrašivanje potencijalne opozicije kroz spektakularnu demonstraciju vlastite represivne moći.
"Montiranje" procesa se može izvesti na razne načine - dovođenjem optuženika pred vojni, prijeki ili drugu vrstu "specijalnog" suda gdje optuženiku stoji na raspolaganju manje vremena, resursa i prava da pripremi ili izvodi svoju obranu; imenovanjem sudaca ili članova porote koji su pristrani, bilo time što su rodbinskim, stranačkim ili drugim vezama odani vlasti ili su otprije neprijateljski nastrojeni prema optuženiku; odbacivanjem ili odbijanjem svih dokaza u prilog optuženika; korištenjem lažnih svjedoka i dokaza, uključujući i priznanje samog optuženika do koga se prilikom istrage ili samog postupkom došlo mučenjem ili drugim oblicima prisile.
Iako su montirani procesi postojali još od samih začetaka države i prava, sam izraz je u upotrebu ušao tek 1930-ih, zahvaljujući tzv. Moskovskim suđenjima održanim u SSSR-u za vrijeme Staljinove Velike čistke, a koja su nakon stvaranja Istočnog bloka 1940-ih i početkom 1950-ih poslužila kao model za slična suđenja u staljinističkim zemljama istočne Evrope. Danas se zbog toga izraz "montirani proces" obično vezuje uz suđenja u totalitarnim ili autoritarnim državama. Međutim, zbog svog pežorativnog značenja, u propagandne svrhe se koristi u daleko širem opsegu, odnosno vrlo često kritičari vlasti ili pristaše osoba kojima se sudi takve procese nazivaju "montiranima".
Elejci
Elejska škola ili Elejci naziv je za pravac u antičkoj filozofiji koji se razvio u gradu Eleji, grčkoj koloniji u južnoitalskoj pokrajini Kampaniji. Prvi predstavnik elejske škole je Ksenofan iz Kolofona, kojeg neki smatraju osnivačem, dok je najuticajniji filozof njegov učenik Parmenid, koji se obično navodi kao osnivač.
Drugi su pripadnici Zenon iz Eleje i Melis sa Samosa.
Istorija
Ovaj je filozofski pravac nazvan po grčkom gradu Eleji u južnoj Italiji, u kome su delovali njegovi glavni predstavnici – Parmenid i Zenon. Osnivanje elejske škole često se pripisuje Ksenofanu iz Kolofona. Premda u njegovim filozofskim razmišljanjima ima mnogo elemenata koja će kasnije u nekom obliku postati sastavnim delom elejskog učenja, ipak je verovatno ispravnije Parmenida smatrati osnivačem ove škole.
Ksenofan je prvi, polovinom 6. veka st. e., napao antropomorfni koncept grčke mitologije, onako kako je on bio izložen u Homerovim epovima i Hesiodovoj Teogoniji. Parmenid je ovaj duh slobodne misli dalje razvio primenjujući ga na polju metafizike. Nakon toga elejska se škola uglavnom bavila raspravama o mogućnosti ili nemogućnosti kretanja i sličnim akademskim temama. Najbolje koncepte te škole uključio je Platon u svoju ontologiju.
Filozofija
Elejci su odbacili epistemološku vrednost čulnog iskustva i umesto toga za kriterije istine uzeli matematičke postavke. Parmenid i Melis su gradili dokaze za svoju filozofiju, dok je Zenon uglavnom nastojao da pobije stanovišta drugih mislilaca, pre svega pitagorejaca, razvijajući njihove postavke do besmisla (reductio ad absurdum).
Glavne postavke elejskog učenja razvile su se kao reakcija na teorije ranih miletskih filozofa, koji su svet objašnjavali pranačelom, te na teoriju Heraklita, koji je tvrdio da se sva egzistencija može objasniti kao večna promena. Elejci su smatrali da istinito objašnjenje sveta leži u konceptu Jednog. Oni, dakle, poriču stvarnost mnoštvenosti i kretanja, te tvrde da postoji jedno načelo – bitak – koje se shvata kao materijalno i nepokretno. Oni, dakako, ne poriču da mi čulima opažamo i kretanje i mnoštvo, ali smatraju da je naše čulno iskustvo obmana i privid: to je samo pojava. Istinski bitak treba tražiti mišljenjem, a ne čulima, a mišljenje pokazuje da ne može biti nikakvog mnoštva, nikakvog kretanja, nikakve promene. Prema tome, načelo sveta je Jedno: sve je jedno. Takođe, ne može biti nikakvog nastajanja, jer bitak ne može nastati iz nebitka, jer nešto ne može nastati iz nečega što je od njega različito.
Kritika i značaj
Premda su kasniji presokratski filozofi i Aristotel odbacili zaključke elejske škole, o njihovim se argumentima ozbiljno razmišljalo i raspravljalo. Stoga se smatra da je njihova zasluga bilo poboljšanje kriterija filozofske rasprave, a Aristotel je Zenona iz Eleje smatrao prvim začetnikom dijalektike. Uticaj Elejaca bio je dugotrajan: sofista Gorgija u svom delu O prirodi ili šta ne postoji raspravlja na elejski način, a Platon im odaje priznanje u svojim dijalozima Parmenid, Sofista i Državnik. I kasniji antički filozofi pozajmljivali su od Elejaca njihove metode i principe.
Malajski poluotok
thumb|300px|Malajski poluotok Malajski poluotok, čiji se južni dio naziva Malacca, ali se u velikom broju jezika (na primjer u španskom, finskom, holandskom...) koristi i kao naziv za cijeli poluotok, je dugačak, uski nastavak kopna Jugoistočne Azije, odnosno, to je najjužniji završetak poluotoka Indija.
Geografija
Sjeveroistočno od Malajskog poluotoka je Tajlandski zaljev, istočno je Južno kinesko more a najjužnija tačka poluotoka leži uz Johorski prolaz. Od ovog mjesta obala ide prema sjeverozapadu duž Malajskog prolaza i zatim je uz zapadnu obalu poluotoka Andamansko more. Time ovaj poluotok razdvaja sjeveroistočni dio Indijskog okeana od zapadnog Pacifika.
Oko 13° sjeverne geografske širine Malajski poluotok prelazi u azijski kontinent i u glavno, kopneno, područje Istočne Indije, gdje s istočne strane u kopno prelazi i Indokineski poluotok. Sjeverna granica poluotoka je gotovo ravna crta od mijanmarske luke Tavoy na obali Andamanskog mora do Bangkoka u Tajlandu. Na jugu, gdje završava uz Johorski prolaz, završava na oko 1° sjeverne geografske širine.
Dužina takozvane srednje crte od luke Tavoy na sjeverozapadnom početku Malajskog poluotoka do grada Johor Baharu (po kojem je Johorski prolaz dobio ime) na njegovom jugoistočnom završetku je 1.555 km. Najuže mjesto poluotoka je prevlaka Kra na dijelu koji pripada Tajlandu. Širina prevlake je oko 60 km.
Jugozapadno od Malajskog prolaza je indonezijski otok Sumatra koji, uz Borneo istočno od Malajskog poluotoka, spada u Velike sundske otoke. Južno od Johorskog prolaza leži otočna država Singapur.
Krajolik
Krajolik Malajskog poluotoka je vrlo raznovsan. Smjenjuju se brdovita područja, doline, jezera, lijepe plaže i kišne šume tipične za blizinu ekvatora.
Brda
Poluotokom se pružaju južni nastavci središnjeg planinskog lanca Indija. U brdima na jugu poluotoka je najviši vrh Gunug Tahan, visok 2.187 m. Pored njega, na poluotoku je još devet vrhova koji su viši od 1.000 m nadmorske visine. Središnji dio poluotoka, a naročito južno od prevlake Kra, zemljište je niže, pa ipak se i ovdje jedan vrh, Khao Luang, uzdiže do visine od 1.786 m.
Historija
Pored spomenutog jezera Chini žive Orang asli, prastanovnici Malajskog poluotoka. Rivalizirajuće evropske države, Portugal, Engleska i Nizozemska, dugo su se borile oko prevlasti nad Malajskim poluotokom jer je Malajski prolaz bio vrlo važan dio puta začina i vrata za trgovinu s Kinom. Grad Malakka, osnovan u 15. vijeku na zapadnoj obali poluotoka uz Malajski prolaz kao "ključ" za kontrolu prometa prolazom, 1511. prelazi u ruke Portugala, 1641. preuzimaju ga Nizozemci, da bi na kraju 1824. postao engleski. U vrijeme Drugog svjetskog rata Japanci osvajaju poluotok. Po završetku rata Singapur postaje britanska Krunska kolonija sa samoupravnim pravima, dok u drugim dijelovima poluotoka dolazi do oružane pobune protiv Engleza. Malajski savez dobiva 31. augusta 1957. nezavisnost i 1963. ujedinjuje se sa Singapurom, Sarawakom i Sabahom u Malezijsku federaciju. Kasnije se Singapur izdvojio iz te federacije i postao samostalna država.
Klima
Poluotok obilježavaju tri klimatska područja, istočna obala, unutrašnjost i zapadna obala. Područja se međusobno razlikuju uglavnom rasporedom padavina tokom godine.
Otoci
Oko poluotoka se nalazi čitav niz otoka, otočnih skupina, otočića i hridi.
Kao razmeđe između Indijskog okeana i Andamanskog mora tu su otočne skupine Andamani i Nikobari, pa zatim bliže poluotoku čitav niz otoka kao što su Koh Lanta, Langkawi, Phuket, Penang sve do Sumatre sa zapadne strane poluotoka.
S druge strane poluotoka, u Južnom kineskom moru, su Borneo, otoci Riau, otočna grupa Samui i Tioman.
Politička podjela
Poluotok je podijeljen između Mijanmara (krajnji južni dio države), Malezije (zapadni dio države) i Tajlanda (južni dio države).
Susjedne države su Indonezija s druge strane Malajskog prolaza i Singapur s druge strane Johorskog prolaza.
Povezano:
Armenija
Jermenija ili Armenija (jerm. Հայաստան [ hɑjɑsˈtɑn ] ; službeno Republika Jermenija ili Armenija, jerm. Հայաստանի Հանրապետություն), država na Kavkazu s glavnim gradom Jerevanom. Ima površinu od 29.800 kilometara kvadratnih, a broj stanovnika je oko 3,009.800. Republika Jermenija na zapadu graniči s Turskom, na sjeveru s Gruzijom, na istoku s Azerbajdžanom, na jugu s Iranom i azerbajdžanskom eksklavom Nahičevan.
Prije raspada Sovjetskog Saveza je Jermeniji po Staljinovoj odluci (iz 1923., kad je bio ministar za narodnosti) pripadala i eksklavica Baškend unutar teritorija Azerbajdžana, dok su Azerbajdžanu pripadale četiri eksklave unutar pokrajine Tavuš i jedna u pokrajini Ararat. Još prije nego što se Sovjetski Savez raspao počeo je Rat za Gorski Karabah koji će završiti 1994. primirje i jermenskom kontrolom većine enklave. Trenutačno su otvorene granice s Gruzijom i Iranom, dok su granice s Turskom i Azerbajdžanom zatvorene. 1991. Jermenija je nastala na području bivše Jermenske SSR.
Legenda i podrijetlo imena
Jermenija se na jermenskom zove Hajastan, što znači Haikova zemlja. U Svetom pismu je Haik bio Noin prapraunuk. Haik je u 130. godini otišao u Šinar (Babilon) graditi Kulu babilonsku. Zbog njegove "božanske" vanjštine, asirski mu je vladar Bel (poznat i kao Nimrod) rekao da ostane i da će ga slaviti kao boga, ali on je odbio i vratio se u svoju zemlju pod Araratom. Zato je Nimrod krenuo s vojskom za njim, pa je u bici kod jezera Van (danas u Turskoj) Haik strijelom s tri pera probio Nimrodov oklop i ubio ga. Asirska se vojska povukla, a Haik je živio 400 godina. Od te bitke računa se tradicionalni jermenski kalendar.
Ime Jermenija, koje se koristi za ovu zemlju u većini jezika, počeli su prije oko tri tisućljeća koristiti grčki povjesničari po jermenskom vođi Aramu, koji je prema legendi bio šesti član Haikove loze (praunuk Haikova praunuka).
Historija
Jermenija je do 1454. bila državica s bogatom kulturom koja je u jednom kratkom razdoblju vladala čitavim područjem između Crnoga mora i Kaspijskog jezera. U razdoblju Rimskog carstva ova kraljevina čije stanovništvo ima vrlo velike sličnosti s tadašnjim Perzijskim je bila tampon država između dva moćna carstva i to po principu da je do polovice trećeg vijeka kralj Jermenije bio iz partske dinastije, ali ga je izabirao rimski car. 301. godine Jermenija postaje prva država koja je formalno preuzela hrišćanstvo kao službenu državnu vjeru - 12 godina prije Rima. Nakon 7 vijeka Jermenija je pala pod potpunu kulturnu, a ponekada i političku dominaciju Bizanta, a kao nuspojava tako bliskih političko-kulturoloških odnosa Jermenci nakon Grka postaju politički najvažnij narod Bizanta i daju veći broj njihovih careva. Uspješno osvajanju bizantske Male azije od strane Turaka Seldžuka u 12 veku postaje ujedno jermenska nacionalna katastrofa. Dio Jermena je nastavio da živi na širem području današnje Jermenije, dok se dio preselio u jugoistočni dio Male azije gdje je još Bizant od 10 veka vršio njihovu kolonizaciju. Na tom području će između 1080 i 1100 postupno biti stvoreno kraljevstvo Male Jermenije, dok će na širem području današnje Jermenije nezavisna nacionalna država koja se neka naziva i Velika Jermenija biti stvorena tek u drugoj polovici 12 veka. Mongolska invazija iz 13 veka će dovesti do katastrofalnih posljedica po Velike Jermeniju, dok će Mala Jermenija preživjeti bez ikakvih gubitaka ove ratove jer je još 1247. sklopila savez s Mongolima kojem će ostati vjerna do kraja, na svoju vlastitu žalost tako da krajem 13 i tijekom 14 veka trpi katastrofalne posljedice od strane Egipta koji u to vreme pobedonosno ratuje protiv Mongola. Na kraju kraljevstvo Male Jermenije će biti uništeno i anektirano od strane Egipta 1375. godine, a dobar dio tamošnje jermenskog stanovništva će biti protjeran. Kraljevstvo Velike Jermenije će s druge strane biti u potpunosti osvojeno od susjednih država 40 godina ranije, ali kako tamo ne dolazi do etničkog čišćenja to područje 5 vekova kasnije postaje jezgro za gradnju moderne Jermenije. Krajem 19 veka u doba općih evropskih nacionalnih buđenja Turske snage počele vršiti prva etnička čišćenja Jermena, a to će trajati sve do 1923. godine. Najgore razdoblje po Jermence dolazi u I. svjetskom ratu, kada zbog straha da će pravoslavni Jermenci pomoći carskoj Rusiji, turske snage izvršiti pokolje poznate kao Jermenski genocid, u kojima je život izgubilo više od milion Jermenaca.
Perzijski je dio Jermenije 1828. pripojen Ruskom Carstvu, a 1920. Jermenija unutar Sovjetskog Saveza dobija status socijalističke republike. Spor sa susjednim Azerbajdžanom zbog jermenske enklave Gorski Karabah potječe još od sovjetskog doba (1988.), a pojačao se nakon što je Jermenija postala nezavisna država 1991. U svibnju 1994. potpisano je primirje, no status Gorskog Karabaha nije razriješen.
Kako se nije moglo ostvariti mirno rješenje i zbog turske blokade Jermenije, oslabilo je gospodarstvo obiju država. Jermenija je i nakon raspada SSSR-a ostala članica Zajednice Nezavisnih Država.
Pokrajine
Glavni članak: Pokrajine Armenije
Država je upravno razdjeljena na 11 pokrajina (jed. marz, mn. marzer):
Geografija
thumb|200px|Veći gradovi Jermenije
Jermenija je kontinentalna zemlja bez izlaza na more. Prosječna nadmorska visina je 1370 m i samo 10% zemlje je niže od 1000 m. Najviši vrh je 4090 m visok Aragac (oko 70 km sjeverno od Erevana), dok je najniža nadmorska visina (400 m) u klancu rijeke Debed na sjeveru države kod granice s Gruzijom. Veći dio zemlje čini visoka ravnica s klancima rijeka kao što su Hrazdan, Arpa, Debed, Azat. Planine su na sjeveru i sjeveroistoku države, gdje je lanac Mali Kavkaz. Jezero Sevan na istoku države spada u najveća planinska jezera i najveće je u Zakavkazju. Na zapadu države (kod granice s Turskom) se nalazi plodna dolina rijeke Araks.
Politika
Politički sustav Armenije ustrojen je prema uzoru na parlamentarne višestranačke sustave u zapadnim zemljama. Izvršnu vlast ima vlada, dok zakonodavnu imaju parlament i vlada. Prema ustavu, na čelu vlade je predsjednik. Narodna skupština Armenije organizirana je kao jednodomni parlament sa 131 zastupnikom koji se izabiru na mandat od četiri godine. Pravo glasa na izborima imaju svi iznad 18 godina starosti.
Iako se smatra jednom od najdemokratskijih zemalja u Zajednici Nezavisnih Država, međunarodni promatrači, kao Vijeće Europe i američki State Department imali su brojne prigovore na armenske parlamentarne i predsjedničke izbore. Iako je napredak zabilježen u zadnjih nekoliko godina, još uvijek situacija nije zadovoljavajuća prema međunarodnim standardima. Ustav iz 1995., daje velike ovlasti izvršnoj vlasti i snažan utjecaj na sudstvo i lokalne dužnosnike. Freedom House je 2008. stavio Armeniju u kategoriju zemalja sa djelomičnim autoritarnim režimom (zajedno s Moldavijom, Kosovom, Kirgistanom i Rusijom), te joj dao ocjenu 5,21 od 7 (ocjena 7 je najlošija u pogledu demokratskog napretka). Predsjedničke izbore 2008., OSCE i zapadni promatrači ocijenili su demokratskima
Međunarodni odnosi
Tradicionalno loši odnosi s Turskom imaju svoje izvorište u armenskom genocidu iz 1915. i turskog nepriznavanja tog događaja. Zbog sukoba u Gorskom Karabahu 1993. Turska je zatvorila granicu sa Jermenijom. Ova blokada nije podignuta unatoč pritiscima turskih poslovnih krugova koji se žele proširiti na jermensko tržište. Ipak, zadnjih godina zabilježeno je zatopljavanje odnosa. Od 2001., jermenska zrakoplovna kompanija Armavia redovito leti za Istanbul. U oktobru-listopadu 2009. konačno je postignut mirovni sporazum, te uspostava diplomatskih odnosa i otvaranje granica. Ovaj sporazum još nisu potvrdili parlamenti ovih država.
Zbog loših odnosa sa dvije susjedne zemlje, Jermenija ima dobre sigurnosne veze s Rusijom. Na zahtjev armenske vlade, Rusija održava vojnu baz u gradu Gjumriju. . Zadnjih nekoliko godina Armenija je zainteresirana i za euroatlantske integracije. Dobri odnosi sa SAD-om održavaju se preko brojne dijaspore. Zbog ekonomskih blokada svojih susjeda, Armenija ima jake ekonomske veze sa Iranom.
Armenija ima prijateljske odnose sa Europskom unijom, pogotovo s Francuskom i Grčkom. Prema istraživanju iz 2005. oko 64% stanovništva Armenije podržava članstvo njihove zemlje u Europskoj uniji. Mnogi armenski dužnosnici također su izrazili želju da njihova zemlja jednog dana postane članica EU, te mnogi predviđaju molbu za članstvo za nekoliko godina.
Stanovništvo
thumb|desno|250px|Kretanje broja stanovnika Armenije
Procjena ukupnog broja stanovnika iz 2008. govori da danas Armenija ima oko 3.238.000 stanovnika. Oko 98% stanovništva čine Armenci, 1,3% Jezidi, te 0,5% Rusi. Među značajnijim manjinama su i Asirci, Ukrajinci, Grci, Kurdi, Gruzi i Bjelorusi. U državi žive još i Vlasi, Mordvini, Oseti, Udini, Tati, te rusificirani Poljaci i kavkaski Nijemci..
Po raspadu Sovjetskog Saveza iz Armenije je pobjeglo oko 200.000 Azera, dok se u Armeniju doselio veći dio 260.000 Armenaca koji su pobjegli iz Azerbajdžana. Popis je pokazao i da se između 1991. i 2001. gotovo četvrtina stanovništva (oko 800.000) iselila, uglavnom u Rusiju.
Dijaspora
Armenija ima izrazito veliku dijasporu koja se procjenjuje na oko 8 milijuna Armenaca izvan zemlje, što je broj koji skoro tri puta premašuje broj stanovnika u državi. Najveće armenske zajednice imaju Rusija, Francuska, Iran, SAD, Gruzija, Sirija, Libanon, Argentina, Australija, Kanada, Grčka, Cipar, Izrael, Poljska i Ukrajina. Danas još uvijek između 40.000 i 70.000 Armenaca živi u Turskoj, većinom u području Istanbula.
Oko tisuću Armenaca danas živi u Armenskoj četvrti u Starom gradu u Jeruzalemu, što je ostatak nekad velike i značajne zajednice. U Venecijanskoj laguni u Italiji postoji otočić San Lazzaro degli Armeni kojeg u potpunosti nastanjuju mehitaristički redovnici (armenski katolici). Armenci su činili značajnu zajednicu i u Indiji, makar se danas njihov broj drastično smanjio. Važno je napomenuti i da oko 139.000 Armenaca živi danas u Gorskom Karabahu, gdje čine većinu stanovništva.
Jezik
Službeni jezik u Armeniji je armenski jezik, tj. standardizirana inačica istočnoarmenskog jezika. U širokoj upotrebi je i ruski jezik, pogotovo u obrazovanju, te se često koristi kao neslužbeni drugi jezik zemlje. 94% odraslih građana Armenije smatra vrlo važnim da njihova djeca uče ruski jezik.
Religija
Velika većina Armenaca, oko 93% kršćanskog stanovništva, pripada Armenskoj apostolskoj crkvi, koja je nezavisna crkva unutar kršćanstva. Armenija je prva zemlja na svijetu koja je prihvatila kršćanstvo kao državnu oreligiju, što se smatra da se dogodilo 301. godine.. Prema vjerovanju, Armensku apostolsku crkvu osnovali su Isusovi apostoli Sveti Juda Tadej i Sveti Bartolomej koji su propovijedali kršćanstvo u Armeniji između 40. i 60. godine. Zbog svojih osnivača ova Crkva se naziva apostolskom, a spada među istočne pravoslavne Crkve.
Dio stanovništva na sjeverozapadu, uglavnom u pokrajini Širak, čine katolici (rimokatolici i mehitaristi). Mehitaristi su kongregacija benediktanskih redovnika Armenske katoličke crkve poznati po izdavanju starih armenskih inačica grčkih tekstova. Sjedište ove crkve je u Bzoummaru u Libanonu.
Dio Rusa u Armeniji pripada Ruskoj pravoslavnoj crkvi, Jezidi pripadaju zoroastrizmu, a Kurdi islamu. Židovska zajednica u Armeniji danas je svedena na broj od ispod tisuću pripadnika. Velikim dijelom razlog tome je iseljavanje u Izrael. Sinagoge postoje u Erevanu, te u Sevanu.
Etničke grupe
Etničke grupe:
Gospodarstvo
Gospodarstvo Jermenije uvelike ovisi o stranim investicijama, te o financijskoj potpori iz dijaspore. Prije nezavisnosti gospodarstvo ove zemlje uvelike se temeljilo na industriji tj. proizvodnji strojeva, elektronike, kemikalija, hrane, gume i tekstila. Sirovine za proizvodnju u ovim industrijama dolazile su iz drugih sovjetskih republika, dok je njih Armenija opskrbljivala svojim industrijskim proizvodima.
Prije raspada SSSR-a, poljoprivreda je činila oko 20% neto materijalnog proizvoda, te otprilike isti postotak u strukturi zaposlenosti. Nakon nezavisnosti, značajno je porasla važnost poljoprivrede u gospodarstvu, te je pred kraj 1990-ih ovaj postotak narastao na preko 30% BDP-a i preko 40% u strukturi zaposlenosti stanovništva. Ovo povećanje važnosti poljoprivrede pripisuje se potrebi osiguranja prehrane stanovništva, budući da je prvo razdoblje tranzicije obilježila neizvjesnost u ovom pitanju i propast nepoljoprivrednih gospodarskih grana. Sa stabilizacijom i rastom gospodarstva, udio poljoprivrede u gospodarstvu opao je na oko 20%, iako ova grana ekonomije još uvijek zapošljava preko 40% stanovništva.
Rudarska bogatstva Jermenije su bakar, cink, zlato i olovo. Električna energija se najvećim dijelom proizvodi gorivom uvezenim iz Rusije, uključujući i nuklearno gorivo. Vrlo značajan izvor energije je i hidroenergija.
Kultura
Širom Armenije, ali i sjevernog Irana, zapadne Turske, Gruzije i istočnog Azerbajdžana, susrećemo crkve s pravokutnim i monogokutnim tloctom, kao i crkve s kupolom, a ima i utvrđenih samostanskih kompleksa (kao što su čarobne ruševine Anija, stare armenske prijestolnice). Armenska je arhitektura ostavila trajan utjecaj na kasnije stilove u kavkaskom području.
Poseban oblik staroarmenske skulpture predstavljaju velike nadgrobne kamene stele s uklesanim križem u plitkom reljefu, ali s bogatom ornamentalnom dekoracijom – tzv. kečkari. Oni su se očuvali i tijekom mongolske i turske okupacije, duboko u 19. veku.
Državni praznici
Poznati praznik, koji službeno nije državni, jest vardevar, koji se slavi na julsku-srpanjsku subotu (određuje se na temelju Mjesečeva kalendara). Na taj dan stanovnici (pogotovo djeca) polijevaju prolaznike vodom i vješaju balone pune vode. Na sličan se način slavi i budistička nova godina u Kini i Mjanmaru (Burmi), što je vjerojatno poganski obred pročišćenja koji se radio još prije dolaska kršćanstva odnosno budizma, iz kojeg možda potječe i kršćanski obred krštenja.
Sport
Prije nezavisnosti, Jermenci su na Olimpijskim igrama sudjelovali pod zastavom SSSR-a. U Sovjetskom Savezu Jermenija je dala mnoge poznate sportaše i osvojila za zajdničku državi brojne nagrade i medalje. Prvi Jermenac koji je osvojio olimpijske medalje je Hrant Šahinian koji je na LOI 1952. u Helsinkiju osvojio dvije zlatne i dvije srebrne medalje u gimnastici. Kao nezavisna država Jermenija je prvi puta nastupila na LOI 1992. u Barceloni u sklopu ZND-a, osvojivši tri zlatne i jednu srebrnu medalju. Tek od 1994. Armenija samostalno nastupa na Olimpijskim igrama.
Ekonomija
Glavni članak: Ekonomija Armenije
Do sticanja nezavisnosti, armenska ekonomija je bila mahom bazirana na industriji (kemijska, elektronska, strojarska industrija, prerađivanje hrane, sintetička guma i tekstil), i veoma zavisna o resursima. Poljoprivreda je učestvovala sa samo 20% u neto proizvodu (of net material product) i sa 10% u zaposlenosti prije raspada Sovjetskog Saveza, 1991. armenski rudnici proizvode bakar, cink, zlato, i olovo. Velika većina energije se proizvodi iz goriva uvezenog iz Rusije, uključujući gas i atomsko gorivo (Armenija ima jednu nuklearku); glavni domaći izvor energije su hidroelektrane.
Poput ostalih država koje su stekle nezavisnost raspadom Sovjetskog Saveza, i ekonomija Jermenije pati od zaostavštine centralizirane planske ekonomije. Sovjetske investicije i podrška armenskoj industriji su praktično nestali, tako da je malo velikih preduzeća koja su sposobna nastaviti sa radom. Štaviše, posljedice potresa iz 1988., koji je usmrtio više od 25.000 ljudi, a bez kuća ostavio 500.000 se još uvjek osjećaju. Sukob sa Azerbejdžanom oko Nagorno-Karabaka još nije razriješen. Zatvaranje azerbrjdžanske i turske granice je razorilo ekonomiju, jer Armenija zavisi od uvoza energije i većine sirovina. Kopneni putevi kroz Gruziju i Iran su ili neodgovarajući ili nepouzdani. BDP je opao za skoro 60% od 1989. do 1992. - 1993. Nacionalna valuta, dram, je doživjela hiperinflaciju u prvim godinama nakon uvođenja, 1993.
Vlada je ipak uspjela sprovesti šire ekonomske reforme koje su se isplatile u značajno nižoj inflaciji i u postojanom ekonomskom rastu. Primirje postignuto 1994. u sukobu oko Nagorno-Karabaka je također pospješilo ekonomiju. Armenija je imala visok ekonomski rast od 1995., nakon preokreta prethodne godine, i inflacija je zanemarljiva proteklih par godina. Novi sektori industrije, kao što su: proizvodnja dragog kamenja i nakita, informativne i komunikacijske tehnologije, pa i turizam počinju da nadomještaju tradicionalnije sektore ekonomije, kao što je poljoprivreda.
Postojan ekonomski napredak je doneo Armeniji povećanu podršku od međunarodnih financijskih institucija. Međunarodni monetarni fond, Svjetska banka, Europska banka za obnovu i razvoj, i druge međunarodne financijske institucije i strane zemlje izdvajaju značajne donacije i zajmove. Zajmovi Armeniji od 1993. su premašili 1,1 milijardu dolara. Svrha ovih zajmova je: smanjivanje budžetskog deficita, stabilizacija valute, razvoj osobnog sektora, energetike, poljoprivrede, prehrambene industrije, saobraćaja, zdravstva, prosvete, kao i tekuća rehabilitacija zona pogođenih zemljotresom. Armenija je 5. veljače, 2003. postala članica Svjetske trgovačke organizacije
Liberalni zakon o stranim investicijama je usvojen srpnja 1994., a zakon o privatizaciji 1997., kao i program privatizacije državne svojine. Nastavak napretka zavisi od sposobnosti vlade da poboljša makroekonomski menadžment, uključujući povećanje naplate poreza, poboljšanje investicijske klime i borbu protiv korupcije.
Kultura
Glavni članak: Kultura Armenije
Armeni imaju svoje karakteristično pismo i jezik. 96% stanovnika zemlje govori armenski, dok 40% govori i ruski. Stanovništvo Armenije je potpuno pismeno; 99% stanovništva zna da čita i piše.
Većina odraslih ljudi u Jerevanu je sposobno komunicirati na ruskom, a popularnost engleskog raste.
Kavkaska gostoljubivost je legendarna i potiče od stare tradicije.
Gradska nacionalna galerija umjetnosti ima više od 16.000 djela od kojih neka potiču još iz srednjeg vijeka. U njoj se nalaze slike mnogih europskih majstora. Muzej moderne umjetnosti, Galerija dječijih slika, i Sarjanski muzej su samo neka od mnogih mesta sa umjetničkom ponudom u Jerevanu. Štaviše, postoji više osobnih galerija, uz nove koje se stalno otvaraju. U njima se organizuju rotacione izložbe i prodaje.
Armenski filharmonijski orkestar svjetske klase, svira u zgradi Gradske opere, gdje se također izvodi opera.
Jez je popularan, posebno ljeti kada su žive svirke redovna pojava po gradskim kafeima.
U Jerevanu postoji više dramskih pozorišta gdje se izvode predstave na armenskom, ruskom i povremeno na engleskom.
Američko sveučilište u Armeniji između ostalih nudi studije menadžmenta i prava. Ova institucija je plod zajedničkih napora vlade Armenije, Armenskog dobrotvorskog savjeta, USAID-a i Bolt hol skul of lou Boalt Hall School of Law sa kalifornijskog sveučilišta Berkli.
Religija
Religija: armenijska apostolska crkva (94%). U konfesionalnom pogledu 99% jermenske populacije su hrišćani. Od toga 95% su pripadnici Jermenske apostolske crkve, a postoji i manja zajednica jermenske katoličke crkve s ukupno oko 280.000 vernika u 36 parohija čiji pripadnici se nazivaju Franki i uglavnom žive na sjeveru zemlje.
Gradovi
Veći gradovi: Popis gradova u Jermeniji
Organizacija države
Organizacija države: podjeljena u 11 provincija.
Alice, Texas
Alice je grad u američkoj saveznoj državi Teksas. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 19.104 stanovnika.
Kortisol sulfotransferaza
Kortisol sulfotransferaza (, glukokortikosteroidna sulfotransferaza, glukokortikoidna sulfotransferaza) je enzim sa sistematskim imenom 3'-fosfoadenilil-sulfat:kortizol 21-sulfotransferaza. Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Boissède
Boased je naselje i opština u južnoj Francuskoj u regionu Središnji-Pirineji, u departmanu Gornja Garona koja pripada prefekturi Sen Godan.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 71 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 18 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 3,84 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 230 metara (maksimalnoj 252 m, a minimalnoj 186 m).
Galva, Kansas
Galva je grad u američkoj saveznoj državi Kanzas.
Homo ergaster
Homo ergaster ili afrički Homo erectus je izumrla vrsta roda Homo koji je živio u istočnoj i južnoj Africi tijekom ranog pleistocena, između 1,8 i 1,3 milijuna godina. Među strtučnjacima još uvijek postoje određena razilaženja o taksonomskoj klasifikaciji, o precima i potomcima Homo ergastera, ali danas je široko prihvaćena teorija da je on izravni predak kasnijih hominina kao Homo heidelbergensisa, Homo sapiensa, Homo neanderthalensisa i azijskog Homo erectusa.
Smatra se jednim od najranijih pripadnika roda Homo, moguće je da je izravni predak, ili dijeli bliskog zajedničkog pretka s Homo erectusom. Neki paleoantropolozi smatraju da je Homo ergaster jednostavno afrička varijanta Homo erectusa, što je dovelo do toga da se koristi pojam "Homo erectus sensu stricto" za azijskog Homo erectusa, i "Homo erectus sensu lato" za različite podvrste koje obuhvaćaju afričku populaciju (Homo ergaster) i različite azijske populacije. Posljednje teorije čak idu dalje i tvrde da su svih pet vrsta roda Homo istovremeno prisutne u Africi, Homo habilis, Homo rudolfensis, Homo ergaster, i Homo erectus pripadnici iste vrste naziva "Homo erectus" koje su evoluirale prije 2 milijuna godina u Africi i proširile se Euroazijom sve do Kine i Jave, gdje su i pronađeni prvi ostaci stari 1,2 milijuna godina. Dvojno ime za ovu vrstu objavio je 1975. Colin Groves i Vratislav Mazák. Drugi dio imena "ergaster", dolazi iz starogrčke riječi (grč.: ἐργαστήρ) "radni" ili "onaj koji radi", na temelju razvijene litičke tehnologije koje su ove vrste razvile, uključujuči i ašelejensku industriju.
Otkriće i naznačajniji fosili
Južnoafrički palaeontolog John T. Robinson prvi je otkrio čeljust nove vrste hominida 1949. u južnoj Africi, koju je imenovao Telanthropus capensis, iako je danas prepoznata kao primjerak Homo ergastera. Službeno dvojno ime objavili su Colin Groves i Vratislav Mazák na temelju fosilnog dokaza KNM-ER 992, čeljusti otkrivene u blizini Rudolfovog jezera (danas jezero Turkana) u Keniji 1975. godine. Najočuvaniji kostur Homo ergastera (i jedan od najočuvanijih poznatih fosilnih ostataka hominida) je KNM-WT 15000 star 1,6 milijuna godina, otkriven u blizini jezera Turkana u Keniji 1984. godine. Otkrili su ga paleoantropolozi Kamoya Kimeu i Alan Walker i nadjenuli mu nadimak "dječak iz Turkane".
Klasifikacija
Mnogi paleoantropolozi još uvijek raspravljaju je li Homo ergaster odvojena vrsta od Homo erectusa. Neki koriste naziv Homo ergaster za izravnog afričkog pretka Homo erectusa, tvrdeći da je Homo ergaster emigrirao izvan Afrike u Aziju, i razvio se u različite vrste. Mnogi se ne pak slažu s uporabom različitog imena ergaster za ovu vrstu, jer smatraju da nema bitne razlike između fosila dviju vrsta, npr. između dječaka iz Turkane i pekinškog čovjeka. Iako je "Homo ergaster" donekle prihvaćen kao važeći takson, Homo ergaster i Homo erectus još se uvijek definiraju kao afrička i azijska populacija šire vrste koju nazivamo Homo erectus.
Homo ergaster se razlikuje od Homo erectusa tanjim kostima lubanje i manjkom jasnog foramena supraorbitale. Razlikuje se i od Homo heidelbergensisa tanjim kostima, licem izbočenim više unaprijed i nižim čelom. Odlike koje ga razlikuju od ranijih vrsta su manji spolni dimorfizam, manje lice i manje izbočene čeljusti (veća ortognacija) manje izražen zubni luk i veći kapacitet lubanje (700–900 cm³ kod starijih fosilnih primjeraka Homo ergastera i 900 - 1100 cm³ kod kasnijih primjeraka). Procijenjeno je da je prosječni mužjak H. ergaster bio visok oko 189 centimetara. Fosilni ostaci su pronađeni u Tanzaniji, Etiopiji, Keniji i Južnoafričkoj republici.
Divergencija
mini|200px| Rekonstrukcija lubanje Homo ergastera (tzv. dječaka iz Turkane) otkrivenog na lokalitetu Turkana u [[Kenija|Keniji. Muzej čovjeka, San Diego.]] Homo habilis se smatra vjerojatnim pretkom cijelog roda Homo, i izravnim pretkom Homo ergastera. Ovaj je taksonomski status punopravnog pripadnika roda "Homo", međutim, posebno sporan. Homo habilis i Homo ergaster su zajedno koegzistirali 200 000 - 300 000 godina, ukazujući na mogućnost da su se ove dvije vrste zasebno razvile od jednog zajedničkog pretka. Nejasno je koliki je genetski utjecaj imao Homo ergaster na kasnije hominide. Najnovije genetske analize potvrđuju teoriju nedavnog afričkog pretka, što bi moglo odrediti Homo ergasteru ulogu pretka svih kasnijih hominida.
Postanak i izumiranje
Vjeruje se da se Homo ergaster odvojio od evolucijske linije Homo habilisa prije oko 1,9 i 1,8 milijuna godina. Linija koja je emigrirala iz Afrike i kasnije se razvila u Homo erectusa, odvojila se od linije Homo ergastera gotovo odmah nakon toga. Ovi rani potomci Homo habilisa otkriveni su u Gruziji na lokalitetu Dmanisi. Homo ergaster je u morfološkom smislu ostao stabilan 500 000 godina u svom afričkom staništu sve dok nije nestao iz fosilnih zapisa prije oko 1,4 milijuna godina. Ni jedan uzrok nije pripisan ovom nestanku; kasnija evolucija sličnog hominina Homo heidelbergensisa u istom afričkom staništu sugerira da je razlog nestanka jednostavno rupa u fosilnim zapisima i da još moraju biti otkrivene međuvrste.
Korištenje alata
Homo ergaster je koristio puno sofisticiranije i raznolikije kameno oruđe od njegovog prethodnika Homo habilisa. Homo ergaster je rafinirao i razvio naslijeđenu oldovansku tehnologiju i razvio prve ašelejenske dvostrane ručne sjekire ili šačnike. Uporaba ašelejenskih alata započela je prije oko 1,6 milijuna, dok se evolucijska linija Homo erectusa oddvojila oko 200 000 godina prije općeg razvoja ašelejenske tehnologije. Aziski migracijski potomci Homo ergastera, nisu stoga poznavali ašelejensku tehnologiju.
Život u zajednici
Spolni dimorfizam je bitno smanjen kod Homo ergastera u odnosu na australopiteke (oko 20% ), ali je još uvijek veći od dimorfizma modernog čovjeka. Pretpostavlja se da je smanjeni dimorfizam znak smanjenog nadmetanja među mužjacima za parenje, što bi moglo ukazivati na modernije socijalne navike Homo ergastera.
Homo ergaster nije samo fizičkim izgledom sličan čovjeku više od ikoje ranije vrste, već je to i u društvenosti i organizaciji zajednice. Vrlo je vjerojatno da je on prvi hominin koji je ovladao sposobnošću kontroliranja vatre. Još se uvijek vodi debata je li ovladao samo očuvanjem i kontrolom prirodne vatre ili je bio sposoban i za umjetno paljenje nove vatre. Danas je, međutim, općeprihvaćeno da je Homo erectus imao kontrolu nad vatrom, kao i svaka vrsta hominina koji dijeli neposrednog zajedničkog pretka s Homo ergasterom.
Društvena organizacija Homo ergastera je vjerojatno bila slična zajednicama modernih lovaca-sakupljača. Za razliku ad australopiteka, mužjaci se vjerojatno nisu žestoko nadmetali za ženke, što je dovelo do smanjenja tjelesne građe mužjaka u odnosu na ženke. Smanjeni se dimorfizam podudara i s povećanjem moždanog volumena i povećanjem učinkovitosti korištenja kamenog alata.