cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ekonomija Irana
Nacionalizacija i privatizacija
Strogo provođenje članka 44. nije primjenjivano u zemlji tijekom posljednjih 30 godina, pa je privatni sektor igrao mnogo važniju ulogu od one propisane ustavom. Kao rezultat toga u posljednjih nekoliko godina privatni sektor značajno je porastao, posebice nakon 2004. godine kada je usvojen ustavni amandman kojim se dozvoljava privatizacija 80% državnog vlasništva. Polovica od navedenog postotka planira se privatizirati kroz okvire „pravnih dionica” odnosno ostatak kroz teheransku burzu, dok vlada planira zadržati ostalih 20%. Vrijednost državne imovine u 2005. godini procjenjivala se na oko 120 milijardi USD. Oko 63 milijarde USD od navedene imovine privatizirana je između 2005. i 2010. godine, smanjujući pritom državni udjel u bruto domaćem proizvodu sa 80% na 40%.
Radna snaga
Stručnjaci vjeruju kako je Iranu potreban ekonomski rast iznad 5% da bi zaposlio priljev od 900.000 radnika svake godine. Poljoprivreda sačinjava oko 11% iranskog bruto domaćeg proizvoda i zapošljava približno trećinu radne snage. Godine 2004. sekundarne djelatnosti koje uključuju rudarstvo, proizvodnju i građevinarstvo sačinjavale su 42% BDP-a odnosno zapošljavale su 31% radne snage. Iako mineralne sirovine čine 70% izvoza, u rudarstvu je zaposleno manje od 1% radne snage. Uslužne djelatnosti doprinose 48% BDP-a, a zapošljavaju 44% radne snage. U 2005. godini 33% iranske radne snage činile su žene, dok je dvije trećine stanovništva odnosno radnika ispod 30 godina starosti.
Osobni prihodi
Iran se klasificira kao zemlja viših srednjih prihoda koja je napravila značajan napredak u zdravstvu i obrazovanju tijekom razdoblja Milenijskog razvojnog programa (MDG). Pokrivenost zdravstvenom skrbi iznosi gotovo 100%, isto kao i postotak upisa u osnovne škole. U 2010. godini prosječna iranska mjesečna plaća iznosila je oko 500 USD (11.396 USD po stanovniku godišnje prema paritetu kupovne moći ). U zemlji je za svaku ekonomsku granu propisana i minimalna plaća koju određuje vrhovno radničko vijeće, a u 2009. godini ona je iznosila približno 3,030.480 rijala (oko 303 USD) mjesečno odnosno 6700 USD godišnje (približno 60% BDP-a po glavi stanovnika). Prema podacima Svjetske banke iz 2001. godine o iranskim kućanstvima, oko 20% potrošnje odlazilo je za hranu, 32% za gorivo, 12% za zdravstvo, te 8% za obrazovanje. Granica siromaštva u Teheranu je 2008. godine iznosila 9612 USD, dok je prosječna granica siromaštva u cijeloj zemlji bila 4932 USD godišnje. Postotak siromašnog stanovništva u 2007. godini iznosio je 18%.
Socijalna sigurnost
Iranska socijalna sigurnost na visokoj je razini ako se promatra kroz regionalnu perspektivu, a u zemlji postoji 28 raznih vrsta socijalnog osiguranja koja su obvezna za sve zaposlene u zemlji. Socijalna sigurnost također obuhvaća nezaposlene, bolesne, starije osobe, te povrijeđene radnike. Godine 2003. minimalna mirovina iznosila je 50% redovitih prihoda, ali ne ispod minimalne propisane granice. Iste godine Iran je potrošio 22,5% državnog budžeta za socijalna izdvajanja od čega je oko 50% odlazilo na mirovine. Trenutačni omjer radnika i umirovljenika u zemlji je 15:1.
Zaposlenici u dobi između 18 i 65 godina pokriveni su sustavom mirovinskog osiguranja, a financiranje se vrši putem zaposlenika (7% od plaće), poslodavca (20-23%) te države koja pokriva doprinos poslodavca do ukupne vrijednosti od 3%. Osiguravanje socijalne sigurnosti je prošireno na samozaposlene radnike koji dobrovoljno doprinose između 12% i 18% od prihoda ovisno o vrsti zatraženog osiguranja. Državni službenici, redovni vojnici, agencije za provedbu zakona, te pripadnici revolucionarne garde sačinjavaju posebni ogranak mirovinskog sustava.
Poljoprivreda i prehrana
mini|desno|250px|Karta [[Irana s prikazanim poljoprivrednim kulturama]]
Površina obradivog tla u Iranu iznosi oko 221.400 km² odnosno 13,43% od ukupne površine, od čega se većina nalazi uz Kaspijsko jezero i u sjeverozapadnim dolinama zemlje. U sjevernim i zapadnim dijelovima Irana poljoprivredne površine uspjevaju zahvaljujući kiši, dok je kod ostalih za uspješne usjeve nužno navodnjavanje. Gotovo 40% obradivih površina se navodnjava (82.970 km² ) po čemu Iran kotira peti u svijetu, dok se trend navodnjavanja povećava iz godine u godinu zahvaljujući gradnji velikih brana i vodospremnika podno Zagrosa i Alborza. Površina stalnih usjeva je oko 116.470 km² prema službenim iranskim podacima iz 2004. godine. Modernizacija, mehanizacija, poboljšanje kvalitete usjeva i stoke, te brojni programi preraspodjele zemljišta uvjetuju snažan rast poljoprivredne proizvodnje.
Pšenica kao najvažniji usjev uzgaja se uglavnom u zapadnim i sjeverozapadnim dijelovima zemlje, dok su polja riže smještena uz kaspijsko područje. Ostale poljoprivredne kulture koje uspijevaju u zemlji su ječam, kukuruz, pamuk, šećerna repa, čaj, industrijska konoplja, duhan, voće, krumpir, mahunarke (grah i leća), povrće, krmno bilje (lucerna i djetelina), bademi, orasi i začini. Iran je najveći svjetski proizvođač šafrana, pistacija i bobica, odnosno drugi najveći proizvođač datulja i marelica. Iranski mesni i mliječni proizvodi uključuju janjetinu, kozje meso, govedinu, piletinu, mlijeko, jaja, maslac i sir. Ostali važni proizvodi su vuna i koža, med se prikuplja iz košnica, te svila od dudovog svilca. Oko 110.750 km² šumskih površina većinom na sjevernim obroncima planine Alborz važan su gospodarski faktor za proizvodnju drva iako je sječa stabala pod strogom kontrolom vlade koja provodi i intezivan program pošumljavanja. Rijeke kaspijskog slijeva bogate su lososom, šaranom, pastrvom, štukom i kečigom, a jedna od važnijih grana u ribarstvu je proizvodnja kavijara u kojoj Iran predvodi u svijetu.
Od revolucije iz 1979. godine provedena je opsežna reforma poljoprivredne proizvodnje koja se od 1980. do 2004. godine utrostručila i danas iznosi 41% više od svjetskog prosjeka. Godine 1997. vrijednost proizvedenih poljoprivrednih dobara iznosila je 25 milijardi USD. U to vrijeme Iran je ostvario 85%-tnu samodostatnost u prijeko potrebnim poljoprivrednim proizvodima iako proizvodnja riže nije zadovoljila domaću potražnju zbog čega je djelomično uvožena. U 2007. godini Iran je ostvario potpunu samodostatnnost u proizvodnji pšenice pa je postao izvoznikom te kulture. Početkom 2000-ih godina poljoprivredni proizvodi činili su četvrtinu iranskog nenaftnog izvoza, a najvažniji među njima bili su svježe voće, jezgričasto voće, životinjska koža, prerađena hrana i začini.
Industrija
mini|desno|250px|Karta [[Irana s prikazanim industrijskim središtima]] mini|desno|250px|[[Iran prema broju radnika sačunjava oko 40% industrijskog radništva na Bliskom istoku]]
Proces industrijalizacije većih razmjera u Iranu započinje 1920-ih godina i postupno se razvijalo tijekom sljedećih desetljeća. U vrijeme iransko-iračkog rata brojna iranska industrijska postrojenja u jugozapadnom dijelu zemlje bila su oštećena, uključujući i golemu rafineriju nafte u Abadanu gdje je proizvodnja potpuno obustavljena. Njena rekonstrukcija započela je 1988. godine, dok je proizvodnja pokrenuta pet godina kasnije. Tijekom ratnog razdoblja otvorene su brojne manje tvornice za proizvodnju dobara i materijala potrebnih iranskoj vojsci.
Najvažniji iranski industrijski proizvodi danas su petrokemikalije, čelik i bakar, a među ostalima motorna vozila, elektronika, kućanski aparati, lijekovi, tekstili, hrana, papir, guma, cement i građevinski materijali, telekomunikacijska oprema, vojni proizvodi, te industrijski strojevi. Također, Iran je i najveći proizvođač industrijskih robota u zapadnoj Aziji. Godine 2000. tekstilni pogoni pamuka i vune u sjevernom dijelu zemlje zapošljavali su oko 400.000 radnika.
Prema podacima The Economista, vrijednost iranskih industrijskih proizvoda 2008. godine bila je 23 milijarde USD (29. u svijetu prema podacima Svjetske banke iz 2005. ), dok je između 2008. i 2009. godine zabilježen skok sa 69. na 28. mjesto prema rastu industrijske proizvodnje. Najnovije studije pokazuju da je Iran u posljednjih nekoliko godina ostvario golem napredak u različitim znanstvenim i tehnološkim područjima. Značajan napredak ostvaren je na području petrokemijske, farmaceutske, svemirske, obrambene i teške industrije, unatoč tridesetogodišnjim američkim sankcijama. Krajem 2000-ih godina Iran se priključio skupini visokoindustrijaliziranih zemalja.
Monokalijum fosfit
Monokalijum fosfit je hemijsko jedinjenje, koje ima molekulsku masu od 120,086 Da.
Ekonomija Irana
Rukotvorine
Iran ima tisućljetnu tradiciju u proizvodnji umjetničkih dobara kao što su sagovi, keramika, bakreno i mjedeno posuđe, staklo, koža, tekstil i drvene rukotvorine. Najvažnija grana ove industrije je proizvodnja ručno izrađenih sagova čija tradicija seže duboko u stari vijek a danas čini značajni dio prihoda u ruralnim krajevima. Procjenjuje se da 1,2 milijuna ljudi izrađuje sagove za domaće i inozemno tržište. Godišnja zarada od sagova premašuje 500 milijuna USD i ima udjel od 30% na svjetskom tržištu. Oko 5,2 milijuna ljudi sveukupno je zaposleno na 250 različitih polja izrade rukotvorina čija industrija sačinjava oko 3% iranskog bruto domaćeg proizvoda.
Graditeljstvo
Do ranih 1950-ih godina iranska građevinska industrija oslanjala se uglavnom na malena domaća poduzeća. Povećanje prihoda od nafte i prirodnog plina kao i mogućnost podizanja povoljnih kredita uvjetovali su snažan rast građevinske industrije odnosno priljev stranih građevinskih tvrtki. Ovaj rast nastavljen je do sredine 1970-ih godina kada naglo pada zbog povećanja inflacije i ukidanja povoljnih kredita. Građevinska industrija ponovno je doživjela veliki zamah sredinom 1980-ih godina, posebno zbog ubrzane urbanizacije. Sa 178 brana u izgradnji Iran je danas uz Kinu i Tursku najveći graditelj hidroelektrana u svijetu među kojima je i najviša svjetska brana Bahtijari visine od 315 m. Jedan od graditeljskih simbola suvremenog Irana je i toranj Milad (435 m) koji je sredinom 2000-ih u potpunosti građen domaćom tehnologijom. Godišnji prihodi ostvareni u građevinskoj industriji iznosili su 38,4 milijarde USD u 2005. godini odnosno 32,8 milijardi USD u 2011. godini, a samo graditeljstvo jedan je od najvažnijih grana iranske industrije s obzirom da obuhvaća između 20% i 50% ukupnog privatnog ulaganja u gradska područja. Državni udio u građevinarstvu je 2% dok ostalih 98% leži u privatnom vlasništvu, a godišnji rast građevinske industrije u 2011. godini procjenjuje se na 1,4%. Oko 70% Iranaca posjeduje vlastiti dom.
Motorna vozila
Od 2001. godine u Iranu postoji 13 državnih i privatnih proizvođača automobila među kojima su najveći Iran Hodro i Saipa čiji udjel u domaćoj proizvodnji iznosi 96%. Iran Hodrov model Pajkan bio je iranski nacionalni automobil sve do 2005. godine kada ga je zamijenio model Samand. Ostali iranski autohtoni modeli su Runna koja je izašla na tržište 2011., odnosno luksuzni automobil Dena koja izlazi 2012. godine. Drugi iranski proizvođači automobila su Grupa Bahman, Kerman Motori, Kiš Hodro, Raniran, Šahab Hodro i ostali čiji ukupni udjel u proizvodnji iznosi 3,7%. Navedeni autoproizvođači proizvode razne vrste motornih vozila uključujući motocikle, osobne automobile, furgone, kombije, kamione i razna teretna vozila, autobuse, te brojna druga specijalna vozila. Godine 2009. Iran je kotirao peti u svijetu prema rastu proizvodnje motornih vozila nakon Kine, Tajvana, Rumunjske i Indije. U 2010. godini Iran je bio 13. najveći proizvođač motornih vozila odnosno 11. najveći proizvođač automobila u svijetu, s ukupno 11 milijuna vozila u čitavoj zemlji. Navedene godine proizvedeno je 1,599.454 motornih vozila od čega 1,367.014 automobila odnosno 232.440 komercijalnih vozila, a godišnji rast u proizvodnji svih motornih vozila iznosi 14,7%. Iranski automobili poput Samanda izvoze se u dvadesetak država svijeta, među kojima su i europske zemlje Rusija, Bjelorusija , Bosna i Hercegovina , te Švicarska.
Vojna industrija
Iranski državni budžet za oružane snage prema procjeni američke organizacije Global Security u 2011. godini iznosio je 20.65 milijardi USD (15. u svijetu; 2,5% BDP-a ), dok je godinu ranije iznosio oko 18 milijardi USD. Procjene CIA-e iz 2003. godine govore o izdvajanju 64.77 USD po glavi stanovnika što je jedan od najmanjih prosjeka na Bliskom istoku. Iranska vojna industrija značajno se razvila u posljednjih 25 godina pa Iran danas proizvodi brojne vrste oružja i vojne opreme, te je jedna od rijetkih zemalja svijeta koja nastoji ostvariti apsolutnu samodostatnost u obrambenoj industriji. Od 1992. godine iranska Organizacija obrambene industrije (DIO) proizvodi vlastite tenkove, borbena oklopna vozila, navođene projektile, radare, razarače i druge ratne brodove, podmornice, helikoptere i borbene zrakoplove. U 2006. godini Iran je izvozio oružje vrijedno 100 milijuna USD u 57 država svijeta uključujući članice NATO-a.
Rudarstvo
Rudarstvo čini 0,6% udjela u iranskom bruto domaćem proizvodu prema procjenama iz 2011. godine. Iako naftna industrija čini većinu prihoda, u njoj je zaposleno svega 25% ukupnih radnika u rudarstvu dok ostatak radi na proizvodnji ugljena, željezne rudače, bakra, olova, cinka, kroma, barita, soli, gipsa, molibdena, stroncija, silicija, uranija, zlata, itd. Nalazište bakra u Sarčešmi u Kermanskoj pokrajini drugo je najveće u svijetu, dok se velika nalazišta željezne rudače nalaze u središnjem Iranu odnosno pokraj Bafka, Jazda i Kermana. S provjerenim zalihama od 37 milijardi odnosno potencijalnim zalihama od 57 milijardi tona Iran spada među 15 rudarsko najbogatijih zemalja svijeta. Oko 90% rudnika i povezanih industrija nalazi se u državnom vlasništvu, no postotak opada zahvaljujući liberalizaciji tržišta odnosno stranim ulaganjima. Rudarstvo čini oko 3% ukupnog iranskog izvoza.
Iranske zalihe ugljena procjenjuju se na između 13 i 50 milijardi tona. Sredinom 2000-ih Iran je proizvodio 1.33 milijuna tona ugljena godišnje, dok je zbog povećane potrošnje također uvozio oko 520.000 tona. U novembru 2008. godine proizvodnja ugljena premašila je dva milijuna tona, dok se 2012. očekuje porast proizvodnje na pet milijuna tona. Iran je postao samodostatan u proizvodnji čelika 2009. godine, zahvaljujući rastu proizvodnje u glavnim čeličanama smještenima u Isfahanu i Huzestanu. Iste godine proizvedeno je 10,873.000 tona čelika, dok je uz trenutačne industrijske kapacitete moguća proizvodnja oko 20 milijuna tona. Službene procjene rasta proizvodnje su 17,6 milijuna tona u 2013., 23 milijuna tona u 2014. i 29,8 milijuna tona u 2015. godini, a procjene rasta kapaciteta su 25,1 milijuna tona u 2013., 34,7 milijuna tona u 2014., 35,5 milijuna tona u 2015. , te konačno 55 milijuna tona 2020. godine čime bi postali četvrti proizvođač čelika u svijetu. Od ostalih važnijih metala u industriji treba izdvojiti proizvodnju aluminija od 281.300 tona, odnosno proizvodnju bakra od 262.500 tona. Godišnje se proizvede 65 milijuna tona cementa (uz godišnji porast proizvodnje od 16% ) koji se izvozi u 40 zemalja svijeta.
Energetika
mini|desno|250px|Karta Irana s prikazanim nalazištima [[Nafta|nafte i prirodnog plina, glavnim rafinerijama, naftovodima, plinovodima i lukama]] thumb|desno|250px|Maketa [[NE Bušer izgrađene 2010. godine]]
Aub
Aub je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 52 opštinska središta okruga Vircburg. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 1.563 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9679114.
Ekonomija Irana
Energetika
Iran je među glavnim izvoznicima nafte još od 1913. godine. Najznačajnija nalazišta smještena su u jugozapadnom dijelu zemlje zapadno od Zagrosa, odnosno u pokrajinama Ilamu, Huzestanu, Bušeru, Hormuzganu i Farsu. Velika naftna i plinska polja također se nalaze i na području Perzijskog zaljeva. Godine 1978. Iran je bio četvrti najveći proizvođač nafte u svijetu, odnosno drugi najveći OPEC-ov proizvođač i izvoznik. Nakon revolucije iz 1979. godine nova vlada smanjila je proizvodnju u skladu s politikom dugoročnog očuvanja izvora, a nagli pad proizvodnje nadalje je zabilježen tijekom iransko-iračkog rata tijekom kojeg su iračke i američke oružane snage bombardirale iranske rafinerije. Kasnih 1980-ih godina proizvodnja nafte raste, što je uvjetovano obnovom infrastrukture kao i novootkrivenim nalazištima u Perzijskom zaljevu. Godine 2004. proizvodnja nafte dosegla je 1,4 milijarde barela godišnje čime je ostvaren neto profit od 50 milijardi USD, dok se 2009. godine proizvodnja povećala na 1.53 milijarde barela. Krajem 2000-ih godina Iran je s Kinom, Rusijom , Indijom i Malezijom sklopio brojne ugovore na području naftne infrastrukture čija je vrijednost više desetaka milijardi USD. Iran u domaćim pogonima trenutačno proizvodi 70-80% potrebne opreme za istraživanje, proizvodnju i transport fosilnih goriva. Prema procjenama iranskih službenika, nakon dovršetka radova na infrastrukturi zarada od nafte i prirodnog plina će u 2015. godini dosegnuti 250 milijardi USD.
Glavne iranske rafinerije smještene su u Abadanu (prva iranska rafinerija), Kermanšahu, Teheranu, Isfahanu, Širazu, Tabrizu, Araku i Bandar-e Abasu. Golema većina nafte s nalazišta u rafinerije transportira se naftovodima. Ukupna dužina cjevovoda je 34.789 km, od čega 7 km kondenzacijskih, 397 km za kondenzirani prirodni plin, 19.161 km za prirodni plin (4. u svijetu ), 570 km za ukapljeni naftni plin, 7018 km za naftu, te 7936 km za ostale rafinirane proizvode. Do 2025. godine planira se proširenje mreže cjevovoda za prirodni plin na 70.000 km. Najznačajnije luke za izvoz nafte su Abadan, Bandar-e Abas, Mahšaher, Harg, Lavan, Kiš i Amirabad.
Aub
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Vircburg Aub se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Vircburg. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 310 metara. Površina opštine iznosi 17,5 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 1.563 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 89 stanovnika/km².
Ekonomija Irana
Energetika
Godine 2008. na otoku Kišu otvorena je Iranska naftna burza (IOB) na kojoj se trguje nafte, prirodnim plinom i petrokemijskim proizvodima. Većina trgovine obavlja se u eurima i iranskim rijalima te ostalim valutama, dok je američki dolar u potpunosti isključen. Zahvaljujući proizvodnji dušičnog gnojiva u Širazu, najvećoj tvornici etena u svijetu smještenoj u Asaluji kao i drugim proizvodnjim zonama diljem zemlje, iranski izvoz petrokemikalija dosegnuo je 5,5 milijardi USD u 2007. , 9 milijardi USD u 2008. , te 7,6 milijardi USD u prvih deset mjeseci 2010. godine. Prema podacima Iranskog ministarstva za naftu, Iran do 2025. godine planira uložiti 500 milijardi USD u naftnu infrastrukturu.
Uslužne djelatnosti
thumb|desno|250px|Veliki [[bazar (tržnica) u Tabrizu]]
Unatoč ekonomskoj liberalizaciji iz 1990-ih godina, državna potrošnja (uključujući izdatke poluvladinih fondova) ostala je relativno visoka. Procjene potrošnje u uslužnim djelatnostima Irana iznose približno 40% bruto domaćeg proizvoda, od čega je većina državnog karaktera uključujući i izdatke za oružane snage, državne plaće i isplate za socijalnu sigurnost. Proces urbanizacije značajno je doprinio uslužnim djelatnostima među kojima su najznačajnije javne službe (uključujući obrazovanje), trgovina, osobne i stručne usluge, te turizam.
Maloprodaja
Iranska industrija maloprodaje sastoji se uglavnom od zadruga (uglavnom pod vladinim sponzorstvom) i nezavisnih trgovaca na malo koji posluju u bazarima (tržnicama). Najveći dio hrane pojavljuje se na uličnim tržnicama s cijenama koje određuje iranski Glavni statistički zavod. U zemlji djeluje 438.478 trgovaca mješovitom robom od kojih većina posluje van Teherana gdje postoji velik broj hipermarketa i supermarketa. Diljem Irana bilježi se i veliki rast manjih trgovina koje su većinom u privatnom vlasništvu. Najveći iranski trgovački lanci u državnom vlasništvu su Etka, Refah, Šahrvand and Hyperstar Market. Elektroničko poslovanje u 2008. godini ostvarilo je promet od milijardu USD.
Zdravstvo i ljekarništvo
Iranskim ustavom zajamčena je zdravstvena skrb svim stanovnicima zemlje. Do 2008. godine 73% Iranaca bilo je obuhvaćeno dobrovoljnom nacionalnom zdravstvenom skrbi. Oko 85% stanovnštva koristi sustav osiguranja za lijekove, a vlada uvelike subvencionira farmaceutsku proizvodnju u cilju povećanja dostupnosti lijekova i cjepiva. Ukupna tržišna vrijednost iranske zdravstvene i medicinske mreže bila je 24 milijarde USD u 2002. godini, dok se s obzirom na sve veću potražnju zdravstvenih usluga procjenjuje rast na 50 milijardi USD do 2013. godine. Od 2006. godine 55 iranskih farmaceutskih tvrtki proizvodi 96% lijekova vrijednih 1,2 milijarde USD dok se vrijednost cjelokupnog tržišta procjenjuje na 310 milijardi USD. Procjenjuje se da će samo farmaceutsko tržište 2013. godine narasti na 3.65 milijardi USD.
Turizam
Turizam kao ekonomska aktivnost u Iranu dramatično se smanjila tijekom rata s Irakom 1980-ih godina, no 2000-ih je relativno oživjela. Godine 2004. približno 1,659.000 stranih turista posjetilo je zemlju, dok je broj u 2007. godini premašio dva milijuna odnosno dosegnuo 2,3 milijuna u 2009. godini. Iste je godine zabilježen porast stranih turističkih posjeta od 7%. Većina posjetitelja dolazi iz azijskih država, dok oko 10% turista dolazi iz europskih i američkih zemalja. Početkom 2000-ih godina oko 2% iranske radne snage bilo je zaposleno u turističkim djelatnostima.
Najpopularnija iranska turistička odredišta kulturološkog karaktera su Isfahan, Mašhad i Širaz. Početkom 2000-ih najveće prepreke u razvoju iranskog turizma bile su nedovoljna prometna infrastruktura, zakonska ograničenja i manjak stručnih kadrova. Velik broj posjetitelja su šijitski muslimani iz azijskih država koji posjećuju šijitska svetišta u Mašhadu i Kumu, dok manjinu čine Europljani i drugi zapadnjaci koji posjećuju arheološke lokalitete i spomenike. U 2007. godini zemlju je posjetilo oko 2,219.000 stranih turista (58. u svijetu) kojima je na raspolaganju 641 hotel s ukupno 63.000 kreveta, dok je godišnja zarada od turizma u 2008. iznosila 8,7 milijardi USD (28. u svijetu) što je približno dvanaesterostruki porast u odnosu na 2000. godinu. Zbog atraktivnih prirodnih i povijesnih turističkih resursa Iran je rangiran među prvih 10 turističkih zemalja svijeta.
Bankarstvo, financije i osiguranja
mini|lijevo|250px|[[Teheranska burza se prema zapadnim procjenama smatra jednom od najuspješnijih u svijetu posljednjih godina ]]
Vladini krediti i zajmovi su dostupni za industrijske i poljoprivredne projekte, prvenstveno putem banaka. Službena iranska valuta je rijal čiji je tečaj krajem 2000-ih iznosio oko 10.000 rijala za jedan američki dolar, dok se na neslužbenom tržištu mijenjaju i po višoj tarifi. Nakon revolucije 1979. godine iranska je vlada nacionalizirala sve privatne banke, a kamate su u skladu s islamskim zakonom zamijenjene obrađivačkim pristojbama. Ovaj sustav stupio je na snagu sredinom 1980-ih godina.
Bankarski sustav sastoji se od središnje banke (Markazi banka) koja izdaje valutu i nadzire sve državne i privatne banke. Nekoliko poslovnih banaka sa sjedištem u Teheranu ima podružnice u cijeloj zemlji. Postoje i dvije razvojne banke i stambene banka koja je specijalizirana u stambenim hipotekama. Računima vladinih banaka dominiraju krediti državi, „bonjad” poduzeća, velike privatne tvrtke i četiri tisuće imućnijih pojedinaca koji ponekad ne uspijevaju otplatiti svoje kredite. Vlada je počela s privatizacijom bankarskog sustava u 2001. godini kada su izdane dozvole za otvaranje dviju banaka u privatnom vlasništvu. Godine 2010. iranske devizne pričuve u inozemnim bankama dosegle su iznos od 75.06 milijardi USD prema američkim izvorima, odnosno oko 100 milijardi USD prema službenim iranskim izvorima.
Od 2010. godine Teheranska burza trguje dionicama više od 330 registriranih tvrtki čija je ukupna vrijednost u 2011. godini bila oko 100 milijardi USD. Iran prema mišljenju stručnjaka pruža mnoge mogućnosti ulaganja, posebno na Teheranskoj burzi.
Premije osiguranja iznosile su tek nešto manje od 1% BDP-a u 2008. godini što je uvjetovano prosječnim primanjima po glavi stanovnika. Pet državnih osiguravajućih društava dominiraju na tržištu, od kojih su četiri aktivna u komercijalnom osiguranju. Vodeća osiguravajuća društva su Iransko osiguravajuće društvo, Azija osiguranje, Alborz osiguranje i Dana osiguranje. U iranskoj fiskalnoj godini 2001./2002. osiguranja treće strane činili su 46% premija, slijedi zdravstveno osiguranje sa 13%, protupožarno osiguranje sa 10%, te životno osiguranje sa 9,9%.
Komunikacije i informatička tehnologija
Medije u zemlji čine brojne službene novinske agencije, veliki broj dnevnih novina i časopisa, službeni i privatni televizijski kanali odnosno radijske stanice. U 2009. godini na 1000 stanovnika postojalo je 331 fiksnih odnosno 675 mobilnih telefonskih linija. Broj osobnih računala naglo se povećao sredinom 1990-ih godina, nakon čega počinje i snažan rast broja korisnika interneta koji je 2010. godine iznosio približno 33,200.000 (oko 50% ukupnog stanovništva). Također, Iran je sa 700.000 blogova treća zemlja u svijetu. Godine 2006. u zemlji je postojalo 1223 pružatelj internet usluga (ISP) od čega su svi u privatnom vlasništvu, a prihodi od interneta se za istu godinu procjenjuju na 1,2 milijarde USD.
Prema podacima Svjetske banke, komunikacije i informatička tehnologija čine 1,4% udjela u iranskom BDP-u iz 2008. godine. U navedenim ekonomskim granama zaposleno je oko 150.000 ljudi, uključujući 20.000 u industriji softvera. U 2002. godini u zemlji je bilo registrirano 1200 tvrtki za informatičku tehnologiju, od čega je 200 bilo uključeno u razvoj softvera tj. programske podrške. Iranski izvoz softvera u 2008. godini iznosio je 60 milijuna USD. Krajem 2009. godine iransko telekomunikacijsko tržište zabilježilo je prihode od 9,2 milijarde USD, dok se 2014. godine uz trenutni rast od 6,9% očekuje povećanje na 12,9 milijardi USD.
Promet
Iran ima razvijenu mrežu asfaltiranih cesta koje spajaju golemu većinu gradova i manjih naselja. Američke procjene iz 2006. godine navode kako je ukupna dužina svih iranskih cesta 172.927 km, od čega je 125.908 km (73%) asfaltirano. Broj motornih vozila na 1000 stanovnika u 2011. godini bio je 146, dok godišnji porast iznosi 9%.
Godine 2009. Iran je sa 1.67 milijuna vozila na prirodni plin i 1021 stanicom zauzimao treće mjesto u svijetu, a krajem 2010. godine njihov se broj povećao na dva milijuna vozila (1,3 milijuna tvorničkih i 0,7 milijuna ugrađenih motora na plin) odnosno 1546 stanica čime trenutno zauzima drugo mjesto u svijetu. Iran također bilježi i najbrži svjetski porast korištenja vozila na plin pa se 2012. godine očekuje porast na tri milijuna vozila na plin odnosno 2500 stanica za punjenje. U svim velikim gradovima postoje gradske autobusne linije, dok više privatnih tvrtki upravlja međugradskim autobusnim linijama.
Deseci iranskih gradova imaju vlastite zračne luke za prihvat putničkih i teretnih zrakoplova. U čitavoj zemlji postoji 319 aktivnih zračnih luka od čega je 133 asfaltiranih, dok prema broju (42) zračnih luka s velikim pistama (iznad 3048 m odnosno 10.000 stopa) Iran zauzima četvrto mjesto u svijetu. Iransko nacionalno zrakoplovno poduzeće Iran Air osnovano je 1962. godine i danas upravlja flotom od 51 zrakoplova (uz 30 narudžbi ) koji lete na domaćim i međunarodnim letovima. U cjelokupnom prometnom sektoru zaposleno je više od milijun ljudi, a prihodi od prometne industrije u 2008. godini činili su 9% BDP-a.
Međunarodna trgovina i ekonomski odnosi
mini|lijevo|320px|[[Iranski nenaftni izvoz u 2006. godini]]
Iran je jedan od osnivača Organizacije zemalja izvoznica nafte (OPEC) i Organizacije zemalja izvoznica plina (OGEC). Udjel industrije nafte i prirodnog plina u iranskom bruto domaćem proizvodu iznosi manje od 10%, dok istovremeno sačinjava oko 70% izvoza odnosno 66,2 milijardi USD prema procjeni iz 2010. godine što je porast od iznad 40% u odnosu na 2006. kada je zarada iznosila 46,9 milijardi USD. Izvoz ostalih proizvoda (30%) iste godine je iznosio 28,4 milijarde USD odnosno 75% više nego u 2007. godini kada je ostvarena zarada od 16,3 milijarde USD.
Najveći udjel u iranskom izvozu osim nafte i plina čine motorna vozila, sagovi ručne izrade, pistacija, metanol i ukapljeni naftni plin. Iranski izvoz tehničkih i inženjerskih usluga obuhvaćao je poslove vrijedne 2,7 milijardi USD od čega je 40% otpadalo na središnju Aziju i Kavkaz, 30% odnosno 350 milijuna USD na Irak, 20% na afričke države, te 10% na ostatak svijeta (uglavnom Južna Amerika). Iranske tvrtke u navedenim zemljama većinom obavljaju poslove vezane uz energetiku, izgradnju cjevovoda, navodnjavanje, te izgradnju brana i elektrana. Izvoz nenaftnih proizvoda jedan je od glavnih iranskih državnih prioriteta, a oslanja se na snažnu domaću industriju, obrazovane i motivirane radnike, te povoljan geostrateški položaj s obzirom da u okolnim državama živi više od 300 milijuna ljudi. Prema američkim procjenama iz 2009. godine, glavni iranski izvozni partneri bili su Kina (16.58%), Japan (11.9%), Indija (10.54%), Južna Koreja (7.54%) i Turska (4.36%).
Iran pripada manjini svjetskih država kojima je izvoz značajno veći od uvoza. Godine 2000. uvoz je iznosio 13,7 milijardi USD odnosno 39,7 milijardi USD u 2005., dok je 2010. porastao na 58.97 milijardi prema američkim odnosno 55 milijardi USD prema službenim iranskim izvorima (približno upola manje od izvoza). Iran je također jedna od rijetkih vodećih zemalja svijeta koja je ubilježila rast bruto domaćeg proizvoda unatoč svjetskoj financijskoj krizi koja traje od 2007. godine što je prije svega uvjetovano sankcijama nametnutim od strane Sjedinjenih Država. Američki izvori iz 2009. godine kao vodeće iranske uvozne partnere spominju UAE (15.14%, Kinu (13.48%), Njemačku (9.66%), Južnu Koreju (7.16%), Italiju (5.27%), Rusiju (4.81%) i Indiju (4.12%).
Sredinom 1990-ih godina Iran je unaprijedio ekonomsku suradnju sa zemljama u razvoju poput Sirije, Indije, Kine, Južne Afrike, Kube i Venecuele. U 2007. godini trgovina s Indijom dosegla je 13 milijardi USD, dok godišnji rast bilateralne ekonomske suradnje iznosi 80%. Iran također ojačava suradnju sa Turskom i Pakistanom koji pripadaju Organizaciji za ekonomsku suradnju (ECO) čije tržište obuhvaća države središnje, južne i jugozapadne Azije.
Od 2003. godine Iran je povećao ulaganja u ekonomski razvoj i rekonstrukciju susjednih država poput Iraka i Afganistana koji su pogođeni ratovima. Procjenjuje se da iranski emigranti posjeduju oko 20% nekretnina u Dubaiju (UAE) što je proporcionalno i njihovom udjelu u stanovništvu tog emirata, dok godišnja iranska ulaganja u Dubai iznose 200-300 milijardi USD. U 2006. godini iranski su građani iz Dubaija vratili u domovinu oko dvije milijarde USD, dok se između 2005. i 2009. godine trgovina između Irana i Dubaija utrostručila na 12 milijardi USD od čega se većina odnosi na tržište nekretninama i uvozno-izvozne poslove.
Izravna strana ulaganja
mini|desno|320px|Izravna [[strana ulaganja u Iran od 2000. do 2007. godine]]
Tijekom 1990-ih i 2000-ih godina Iran je sklopio određene poslovne ugovore sa stranim tvrtkama, uključujući otkup ugovora na naftnom području gdje izvođač radova osigurava financiranje a potom dobiva naknadu od Iranskog nacionalnog naftnog poduzeća (NIOC) proporcionalno proizvodnom učinku. Nakon određenog broj godina, rad na terenu završetkom ugovora prebačen je pod okrilje NIOC-a.
Nepovoljni ili složeni operativni zahtjevi i međunarodne sankcije otežavali su strana ulaganja u zemlji tijekom protekla dva desetljeća, dok je ranih 2000-ih godina provodena liberalizacija tržišta čime je njihov broj znatno porastao. Između 1993. i 2007. godine Iran je absorbirao oko 24,3 milijarde USD stranih ulaganja, dok je 2007. godine zabilježen rekord od 10,2 milijarde USD što je osjetno povećanje u odnosu na 4,2 milijarde USD iz 2005. ili dva milijuna USD iz 1994. godine. Između 2000. i 2007. godine ugovoreni su poslovi u vrijednosti od 150 milijardi USD, što uključuje privatna i državna kreditiranja. Prema procjenama EIU-a, iznos izravnih stranih ulaganja u razdoblju između 2010. i 2014. godine povećati će se za 100%. S druge strane, godine 2007. Iran je posjedovao inozemne nekretnine u vrijednosti od 62 milijarde USD.
Strani ulagači uglavnom su zainteresirani za područja energetike, proizvodnju motornih vozila, rudnike bakra, graditeljstvo, uslužne programe, petrokemikalije, odjeću, hranu i pića, telekomunikacije, te ljekarništvo. Veliki udjel u stranim ulaganjima čini i iransko iseljeništvo čiji se kapital procjenjuje na više od 1300 milijardi USD. Iran je član Multilateralne agencije za garanciju investicija (MIGA, ogranak Svjetske banke).
Pedesetak tvrtki ulagalo je u iransku ekonomiju između 1992. i 2008. godine, među kojima su vodeće one iz europskih i azijskih zemalja :
Odnosi sa Svjetskom trgovinskom organizacijom
thumb|desno|250px|[[Bliski istok najznačanije je tržište za iranski nenaftni izvoz]]
Od 2005. godine Iran ima status promatrača pri Svjetskoj trgovinskoj organizaciji, iako su Sjedinjene Države dosljedno blokirale iranska nastojanja za priključenjem godinama ranije. Otvaranje vrata organizacije Iranu smatra se znakom dobre volje zbog olakšavanja pregovora oko iranskog nuklearnog programa.
U slučaju iranskog dobivanja statusa punopravnog člana u WTO-u, jedan od preduvjeta biti će provođenje zakona o autorskim pravima što će zahtjevati značajnu rekonstrukciju poduzetništva i trgovine. Otvaranjem brojnih zona slobodne trgovine poput onih na Kešmu, Čabaharu i Kišu, Iran očekuje privlačenje milijarda dolara izravnih stranih ulaganja odnosno stvaranje povoljnije ekonomske atmosfere koja će pripomoći pristupanju u Svjetsku trgovinsku organizaciju. U 2010. godini, Iran je izdvojio 20 milijardi USD kredita za pokretanje dvadeset trgovačkih centara u drugim zemljama.
Međunarodne sankcije
Nakon iranske revolucije iz 1979. godine, Sjedinjene Države prekinule su ekonomske i diplomatske odnose s Iranom, zabranile uvoz iranske nafte, te zamrznule oko 11 milijardi USD iranskog novca u američkim bankama. Godine 1996. američka vlada donijela je novi postupak sankcija Iranu i Libiji (ILSA) kojim se američkim i neameričkim tvrtkama zabranjuju ulaganja i trgovina s Iranom u vrijednosti većoj od 20 milijuna USD godišnje. Od 2000. godine odobrene su iznimke za poduzeća koja se bave trgovinom lijekova i medicinske opreme.
Iranski nuklearni program od 2006. godine povećao je političke napetosti sa Sjedinjenim Državama i njenim saveznicima koje optužuju Iran da pokušava konstruirati nuklearno oružje. Na američku inicijativu Vijeće sigurnosti UN-a je Iranu do 2010. godine uvelo tri kruga sankcija sa svrhom izoliranja zemlje na svjetskoj političkoj i ekonomskoj sceni. Sankcije su vezane uz iranski nuklearni program, razvoj balističkih kapaciteta, izvoz i uvoz vojne opreme, pomorski promet, te petrokemijsku industriju. Ipak, brojni iranski i zapadni stručnjaci tvrde kako su sankcije neučinkovite s obzirom na razvijenu mrežu iranskih posrednih puteva poslovanja.
Iransko-hrvatski ekonomski odnosi
Hrvatska je jedna od 33 zemlje koje imaju sklopljene bilateralne ekonomske odnose s Iranom, a ekonomski odnosi datiraju još iz vremena SFR Jugoslavije kada su u Iranu djelovale hrvatske tvrtke poput Končara, Đure Đakovića, Ingre ili Gredelja koje su tijekom i nakon Domovinskog rata zamijenile tvrtke iz EU.
U maju 2000. godine hrvatsko brodogradilište „Greben” iz Vele Luke sklopilo je s Iranom ugovor o izgradnji 12 patrolnih brodova vrijedan 12 milijuna USD, no posao nije proveden u djelo zbog američkog političkog pritiska odnosno optužbi da Iran potpomaže terorizam. Iran je nakon toga sklopio istovjetni ugovor s francuskim brodogradilištima, dok su Amerikanci Hrvatskoj ponudili zamjenski poslovni ugovor koji također nije proveden u djelo.
Glavne ekonomske grane na kojima Iran i Hrvatska surađuju su brodogradnja, željeznice, energetika, gradnja termoelektrana, prehrambena industrija, ribarstvo, poljoprivreda i turizam, među kojima se hrvatska brodogradilišta najčešće ističu kao glavni temelj suradnje. TDR iz Rovinja prva je hrvatska tvrtka koja je otvorila tvornicu u Iranu (2008.), dok se s druge strane na hrvatsko tržište planira plasirati iranski automobil Samand za čiju su prodaju zainteresirane četiri hrvatske tvrtke. Iransko-hrvatski trgovački odnosi su u 2008. godini prema riječima iranskog veleposlanika u RH iznosili simboličkih 8-10 milijuna USD, dok je istovremeno trgovina između Irana i Sjedinjenih Država unatoč nepostojanju političkih odnosa bila trideseterostruko veća.
Cumières-le-Mort-Homme
Kimjer le Mor Om je naseljeno mesto u Francuskoj u regionu Lorena, u departmanu Meza.
Po podacima iz 1990. godine broj stanovnika u mestu je bio 1, a gustina naseljenosti je iznosila 0 stanovnika/km².
Deux-Montagnes (Quebec)
Deux-Montagnes je grad u Kanadi u pokrajini Quebec. Prema rezultatima popisa 2011. u gradu je živelo 17.552 stanovnika.
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 17.552 stanovnika, što je za 0,9 % više u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 17.402 žitelja.
Garden City, Alabama
Garden City je gradić u američkoj saveznoj državi Alabama. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu su živela 492 stanovnika.
Disraeli (Quebec)
Disraeli je grad u Kanadi u pokrajini Quebec. Prema rezultatima popisa 2011. u gradu je živelo 2.502 stanovnika.
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 2.502 stanovnika, što je za -2,4 % više u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 2.564 žitelja.
Mi
Mi (grčki srednji rod: Μι; veliko slovo Μ; malo slovo µ) je 12. slovo grčkog alfabeta i ima brojčanu vrijednost 40.
Osim upotrebe u grčkom, simbol se koristi:
Slovo mem iz feničkog pisma je izvor grčkog slova mi:
Standardi Unicode i HTML ovako predstavljaju slovo grčko slovo mi:
Cersot
Serso je naselje i opština u istočnom delu centralne Francuske u regionu Burgonja, u departmanu Saona i Loara koja pripada prefekturi Šalon sir Saon.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 101 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 16 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 6,02 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 387 metara (maksimalnoj 463 m, a minimalnoj 261 m).
Lambda
Lambda (grčki neutralni rod: Λάμδα; veliko slovo Λ; malo slovo λ) je 11. slovo grčkog alfabeta i ima brojčanu vrijednost od 30.
Podrijetlo
Slovo Lamed iz Feničkog pisma je izvor grčkog slova Lambda.
Šifra znaka
Standardi Unicode i HTML ovako predstavljaju slovo grčko slovo lambda (opazite da su ga autori standarda Unicode nazvali lamda):
Cascina Romperone, Vercelli
Cascina Romperone je naselje u Italiji u provinciji Vercelli, u regiji Piemonte.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 23 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 175 m.
Central City, Arkansas
Sentral Siti je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 502, što je 29 (-5,5 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Auerbach in der Oberpfalz
Auerbah in der Oberpfalc je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 27 opštinskih središta okruga Amberg-Zulcbah. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 8.929 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9371113.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Amberg-Zulcbah Auerbah in der Oberpfalc se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Amberg-Zulcbah. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 435 metara. Površina opštine iznosi 78,2 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 8.929 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 114 stanovnika/km².
Migliara 56 II, Latina
Migliara 56 II je naselje u Italiji u provinciji Latina, u regiji Lazio.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 62 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 6 m.
Dolbeau-Mistassini (Quebec)
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 14.384 stanovnika, što je za -1,1 % više u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 14.546 žitelja.
Afobazol
Afobazol je lek sa anksiolitičkim i neurozaštitnim dejstvom. On ne deluje kao sedativ ili relaksant mišića, te je stoga njegovo dejstvo selektivnije od mnogih drugih lekova sa sličnom primenom. Ovaj lek se pojavio na ruskom tržištu ranih 2000-tih.
Mehanizam dejstva afobazola je delimično poznat. Smatra se da promoviše oslobađanje GABA, NGF i BDNF, da je antagonist MT1 i MT3 receptor, kao i agonist sigma receptora.
Klinička ispitivanja su pokazala da je afobazol dobro tolerisan i da je efikasan u lečenju anksioznosti. Šira klinička ispitivanja izvan Rusije još nisu izvršena.
Sacsayhuamán
Sacsayhuamán je prvobitno konstruiran iz vojnih razloga sa ciljem obrane od plemena koja su prijetila Carstvu Inka. Gradnju je započeo Pachacutec poslije 1438. godine. Prva osoba koja je opisala utvrdu bio je španjolski kroničar Inca Garcilaso de la Vega, koji piše da je za gradnju utvrde trebalo oko 50 godina za vrijeme vladavine Huayna Capaca. Kada su španjolski konkvistadori prvi put došli do građevine bila je već potpuno sagrađena. Sa same utvrde pruža se panoramski pogled na cijeli Cusco i okolicu. Nedaleko utvrde nalazi se kip Bijelog Isusa (španj. El Jesus Blanco) koji se vidi iz Cusca i koji je noću osvjetljen a služi kao zaštitnik grada.
Visina
Sacsayhuamán je smješten na oko 3700 metara nadmorske visine.
Oblik
Područje gdje je utvrda smještena ima oblik svete životinje, a jedan od prijevoda je pumina glava. Pachacutec, deveti Inka je dao gradu Cuscu oblik ležeće pume. Puma je ta životinja koja pazi na zemaljski dio. (Inka indijanci su dijelili svijet na tri djela: nebo, zemlju i podzemlje).
Povezanost
Do Sacsayhuamána se može stići automobilom, cestom koja povezuje Cusco sa Chincherom (Urubambadolinom). Turistički autobusi nekoliko puta dnevno prave kružna putovanja do i od Sacsayhuamána. Postoji također i staza koja vodi od Plaze Mayor, glavnog trga u Cuscu, do utvrde a udaljenost iznosi oko 2 km.
Arhitektura
Vjeruje se također da je utvrda imala i vojni karakter i da su se unutar utvrde trenirali ratnici. O tom postoje različita tumačenja ali većina ipak smatra da je primarna uloga utvrde bila Hram Sunca. Visina stijena u utvrdi je do 9 m a računa se da je gradnja trajala oko 50 godina te da je izgradnja započeta za vrijeme Inke Yupanqui. Oko 20 000 osoba je učestvovalo u izgradnji.
Izvan zidina postoje skladišta za životne namirnice i oružje, pa čak i kanali za raspodjelu vode. Tron Inka indijanaca sagrađen je pored same utvrde i sastoji se od velike stijene koja je izrezana i polirana na nekoliko nivoa. Sa tog mjesta je poglavica mogao pratiti sva zbivanja a istovremeno davati zapovjedi. Zidine u obliku ljestvi prostiru se na tri nivoa, duge oko 300 metara.
mini|centar|800px|Sacsayhuamán s Cuscom u pozadini mini|centar|800px|Panorama Sacsayhuamána
Današnji ostaci
Danas se mogu vidjeti samo ostaci nekadašnje utvrde. Otprilike 20% je samo sačuvano. Još za vrijeme kolonijalnog vremena Španjolci su urušavali zidine kako bi sagradili kuće i crkve u Cuscu.
Neuroleptički maligni sindrom
Neuroleptički maligni sindrom je retka, ali po život opasna idiosinkrazijska reakcija na neuroleptičku terapiju. Sindrom je okarakterisan groznicom, ukrućenošću mišića, promenom mentalnog stanja i autonomnom disfunkcijom.
Iako jači antipsihotici (tipično haloperidol ili flufenazin) češće izazivaju sindrom, svi neuroleptički agensi, tipični i atipični, mogu izazvati ovaj poremećaj. Na primer, ovi agensi su bili povezani sa malignim sindromom: prohlorperazin (kompazin), prometazin (klozaril) i risperidon (rispolept). Maligni neuroleptički sindrom takođe može da bude izazvani i ne-neuroleptičkim agensima koji blokiraju centralne dopaminske puteve, kao što su metoklopramid (reglan), amoksapin (ascendin), kao i i litijum.
Patofiziologija
Maligni neuroleptički sindrom (MNS) karakterizovan je ekstremnim rigiditetom muskulature, povišenjem vrednosti serumske fosfokinaze (CPK), te febrilitetom uz česte upalne infiltrate pluća i visokom stopom mortaliteta. Najčešće je izazvan neuroleptičkom terapijom. Prikazan je slučaj 34-godišnjeg bolesnika s primarnom dijagnozom shizofrenije trajanja devet godina, koji je tokom 16-e hospitalizacije razvio MNS sa smrtnim ishodom. U ranijem toku bolesnik je lečen atipičnim neuroleptikom klozapinom uz periodičku primenu standardnog neuroleptika u depot obliku. Treći dan nakon dodatka peroralnog pripravka standardnog neuroleptika flufenazina bolesnik razvija MNS. Klinički je registovan generalizirani rigiditet, febrilitet, profuzno znojenje, tahikardija i znaci bronhopneumonije desno. U dva navrata učinjenim rentgenogramima pluća nije verificirano radioloških znakova patološkog supstrata. Laboratorijskom obradom prikazano je povišenje vrednosti CPK. Tokom prethodne dve hospitalizacije zabeležene su takođe povišene vrednosti CPK, bez znakova MNS. Uprkos preduzetim merama lečenja uz saradnju lekarskog konzilijuma i svu raspoloživu terapiju (promptno isključenje neuroleptika, bromokriptin, miorelaksansi, intenzivna nega), te kontinuiranu konsultaciju s ekspertima struke, nakon dvanaest dana došlo je do letalnog ishoda. Postmortalno učinjenom patološkom obradom utvrđen je vrlo impresivni bilateralni hemoragijski pneumonički infiltrat kao inicijalnio uzrok smrti. Iako retka komplikacija terapije neurolepticima i drugim lijekovima, MNS uprkos adekvatno provedenoj dostupnoj terapiji, ciljanim i simptomatskim merama lečenja uz intenzivnu negu, nažalost, često završava fatalno. Stoga MNS zahteva permanentna istraživanja, među ostalim i genska, ranu dijagnozu, adekvatnu terapiju, razmenu kliničkih iskustava i što je posebice značajno — racionalnu upotrebuantipsihotika.
Nunčake
Nunčake ili čake (en.: nunchaku ili nunchucks; kineski: 雙節棍, shuāng jié gùn; 兩節棍, liǎng jié gùn "Dual Section Staff"; 二節棍, èr jié gùn "Two Section Staff"; jap.: ヌンチャク nunchaku; 梢子棍, shōshikon "Boatman's staff"; 双節棍, sōusetsukon "Paired sections staff"; 二節棍, "Two section staff") je oružje borilačkih vještina kobudovog seta oružja i sastoji se od dva štapića spojena na krajevima sa kratkim lancem ili kanapom. Ostala Kobudo oružja su sai, tonfa, bo, eiku, tekko, tinbe-rochin, surujin, i kama. Sansetsukon je slično oružje sa tri štapića spojena na lance umjesto dva.
mini|350p|Različiti tipovi nunčakua.