Salafizam
Salafizam u islamistici
Studije salafizma kao ogranak islamistike predstavljaju mlado istraživačko polje u Zapadnom svijetu, uvelike marginalizirano tokom 20. vijeka zbog slabog akademskog zanimanja. Izuzetak su bila srednjovjekovna Ibn Tajmijina djela (inspiracija salafizma) koja su detaljno analizirali francuski orijentolog H. Laoust u knjigama Traktati javnog prava Ibn Tajmije iz 1948. i Ispovijedanje vjere Ibn Tajmije iz 1986., te britanski historičar M. Cook u knjizi Zapovijedanje ispravnog i zabranjivanje pogrešnog u islamskoj misli  iz 2000. godine. Također, od 1990-ih relativno dobro su obrađeni i rani reformistički pokreti 19. vijeka, npr. u radovima kao što su Revidiranje tradicije u modernoj islamskoj misli od D. W. Browna iz 1996., Temelji za reformu i obnovu  iz zbirke The Oxford History of Islam od J. O. Volla iz 1999., te Preporod i reforma u islamu  od B. Haykela iz 2003. godine. . Budući da je razvoj saudijskog salafizma (vahabizma) usko vezan uz državnu historiju, od velike važnosti su i suvremena historiografska djela kao što su Saudijska Arabija i politika razilaženja od M. Fandija iz 2001., Historija Saudijske Arabije  od M. al-Rašida iz 2002. , Religija i država u Saudijskoj Arabiji od G. W. Steinberga iz 2002. , te Vahabitsko misionarstvo i Saudijska Arabija od D. D. Comminsa iz 2006. godine. Od jednake važnosti su historiografski radovi o deobandizmu i Ahl-e Hadisu, srodnim pokretima razvijenim u Južnoj Aziji (Indiji i Pakistanu) koji su pomno analizirani u knjizi Islamski preporod u Britanskoj Indiji od B. D. Metcalf iz 2002., a radikalni talibanski pokret kao produkt istih u djelu Taliban: Priče afganskih gospodara rata  od A. Rašida iz 2001. godine. mini|desno|200px| [[Francuska|Francuski akademik G. Kepel, autor analiza značajnih za razumijevanje političkog i militantnog salafizma u globalnom kontekstu ]] Događaji i trendovi koji su doprinijeli povećanju interesa za salafizam uključuju atentat na egipatskog predsjednika A. Sadata 1981. , širenje salafizma po Evropi 1990-ih, te terorističke napade na SAD 11. 9. 2001. godine. Sukladno njima, salafizam je isprva proučavan u kontekstu islamskog fundamentalizma, potom u domenama političkog islama tj. islamizma i njegovih radikalnih struja, dok su se kapitalna djela o teologiji pojavila tek krajem 2000-ih odnosno početkom 2010-ih godina. Za neke od ranih osvrta zaslužan je njemački orijentolog W. Ende koji je autor opsežnih enciklopedijskih članaka Salafizam i Vahabizam  iz projekta Encyclopaedia of Islam. Salafizam je djelomično privukao akademsku pažnju 1990-ih kongruentno širenju pokreta po Evropi, no istraživanja predvođena antropolozima bila su u lokalnom kontekstu i uglavnom na temu radikalizacije zbog čega je narav globalnog pokreta ostala nejasna. Među takvim pojedincima ističu se primjerice sociolog S. Amgar čija su djela bitna za fenomen pokreta po Francuskoj i Evropi, Jahja (Jonathan) Birt za Ujedinjeno Kraljevstvo, F. Buijs i M. de Koning za Nizozemsku, te N. Hasan za Indoneziju. U izuzetke gdje je salafizam analiziran kao globalna pojava spadaju knjige ''Islamski internacionalizam u 20. vijeku od R. Schulzea iz 1990., Globalizirani islam''  od O. Roya iz 2002. u kojoj se salafizam uspoređuje s drugim pokretima poput Hizb ut-Tahrira, te Džihad: Trag političkog islama od G. Kepela iz 2006. godine. Nakon napada 11. 9. 2001. dolazi do naglog povećanja akademskog interesa za salafizam kao globalni fenomen, no većina publikacija analizirala ga je kroz prizmu tzv. sigurnosnih studija odnosno popularnog gledišta koji vahabizam izjednačuje s nasiljem. Istaknutim kvalitetnim analizama globalnog džihada smatraju se djela Globalni džihadizam nakon Iračkog rata od T. Hegghammera iz 2006. i Arhitekt globalnog džihada od B. Lie iz 2007. godine.