cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Petar Dragić
Njegova ribarska flota je ribala po sjevernom dijelu Tihog oceana. Plovila je od Beringovog mora na sjeveru sve do njegove matične luke, San Pedra.
Cascina Monastero, Novara
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 26 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 238 m.
El Tamarindo, Gabriel Zamora
El Tamarindo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Gabriel Zamora.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 11 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 497 m.
Tame, West Midlands
Tame je glavna rijeka Zapadnog Midlandsa u Engleskoj i najvažnija pritoka Rijeke Trent. Od izvora kod Oldburya do ušća u rijeku Trent kod sela Alrewas - Tame ima 95 km, ali je Tame zajedno sa svojim rukavcima koji ga formiraju dug oko 285 km.
Karakteristike
Uobičajeno se smatra da rijeka ima dva glavna izvora, odnosno rukavca koji je formiraju, to su Willenhall i Oldbury, koji izviru u Zapadnom Midlandsu. Oba rukavca Tame protiču kroz industrijsku regiju znanu kao Black Country do njihova sutoka kod sela Bescot, na rubu Walsala. Poneke od njihovih pritoka izviru puno sjevernije kao potok Waddens koji izvire kod Wolverhamptona.
Tok sjevernog rukavca - Willenhall (zvan i Wolverhampton) lako se može pratiti od izvora kod sela Bentley, u Grofoviji Warwickshire.
Južni rukavac izvire kod grada Oldburya od tamo teče generalno prema sjeverozapadu do sutoka sa sjevernim rukavcem - Willenhallom.
U svom gornjem toku Tame protiče, jednim djelom kroz kanale koji su podignuti zbog autoputa M6, zatim teče preko Sandwella i sjevernog Birminghama.
Nakon tog oštro skreće prema sjeveru i protiče kroz veliki kompleks jezera za pročišćavanje vode Kingsbury. Zatim utiče u Grofoviju Staffordshire, tu kod Tamwortha, prima pritoku Anker i nastavlja teći prema sjeveru do ušća u Rijeku Trent kod sela Alrewas. Iako je Tame veći i donosi više vode, rijeka se nizvodno zove Trent, jer je on formalno duži. Nešto niže Trent zajedno sa Rijekom Ouse formira Esturij Humber i tako utječe u Sjeverno more.
Ponte Vecchio (Bassano del Grappa)
Ponte Vecchio (poznat i pod imenom Ponte degli Alpini) je most na rijeci Brenti u gradu Bassano del Grappa u sjevernotalijanskoj provinciji Vicenzi, koji je projektirao Andrea Palladio.
Historija i karakteristike
Brenta je u oktobru 1567. toliko nabujala, da je odnjela stari drveni most, od vitalnog značenja za promet prema Vicenzi. Gradsko vijeće Bassana odmah nakon poplave angažiralo je Palladija na rekonstrukciji mosta. Palladio je prvo predlažio izgradnju novog mosta, potpuno različitog od prijašnjeg, sa tri kamena luka po uzoru na rimske, ali je vijeće odbacilo taj projekt, i zatražilo da ne odstupa previše od stare konstrukcije.
Palladio je u ljeto 1569. predstavio konačni projekt mosta, koji je po svemu izvanjski nalikovao starom, iako je u tehničko-konstrukcionom pogledu bio radikalno drugačiji. Što se tiče arhitektonskog jezika, jedina novina bili su toskanski stupovi nosači arhitrava koji je nosio krov.
Most je izdržao punih 200 godina bez ikakvih intervencija i time potvrdio Palladijev talent za inženjerstvo. Prvi put je rekunstruiran 1748., nakon katastrofalne poplave, a posljdnji put nakon Drugog svjetskog rata kada su ga srušili vojnici Wehrmachta prilikom povlačanja 1945.
Tame, West Midlands
Karakteristike
Velik dio toka rijeke vijekovima je mijenjan, tako da su danas oni dijelovi koji protiču kroz gradove kanalizirani i natkriveni pa se uopće ne vide.
Etimologija
Ime rijeke je keltskog porijekla, ali možda ima i starije korijene. Predpostavlja se da je to značilo tamno, po analogiji sa sanskrtskim tamas - tama, ostale mogućnosti su da je to značilo sporo tekuća ili tok. Isto ime ima i rijeka Tame u Grofoviji Greater Manchester.
Historija
Birmingham i njegovu konurbaciju u vrijeme Kraljevstva Mercija, vjerojatno su kolonizirali - Tomsaeti, anglosaksonsko pleme koje se naselilo po dolini Tame i oko Tamwortha. Oni su u taj kraj došli krećući se od estuarija Humber po dolinama Trenta i Tame, gdje su kasnije osnovali Kraljevstvo Mercija.
Mountain Lake, Minnesota
Mauntin Lejk je grad u američkoj saveznoj državi Minesota.
Ejido Villa Aquiles Serdán, Pachuca de Soto
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 7 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2494 m.
El Manantial, Chicontepec
El Manantial je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Veracruz, u opštini Chicontepec.
Mountain Lake, Minnesota
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.104, što je 22 (1,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
El Manantial, Chicontepec
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 244 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 162 m.
Marubbi, Parma
Marubbi je naselje u Italiji u provinciji Parma, u regiji Emilia-Romagna.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 21 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 567 m.
Inspecteur Lavardin
Inspecteur Lavardin je francusko-švicarski kriminalistički film snimljen 1986. godine u režiji Claudea Chabrola. Predstavlja nastavak prethodne godine snimljenog filma Poulet au vinaigre. U njemu Jean Poiret ponavlja ulogu policijskog inspektora Jeana Lavardina, a radnja prikazuje kako dolazi u mali primorski gradić istraživati bizarno ubistvo katoličkog pisca i pri tome otkriva niz mračnih tajni vezanih uz gradske uglednike.
Recuerdo Ixtelja, Salto de Agua
Recuerdo Ixtelja je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Salto de Agua.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 112 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 83 m.
Noé Galindo Iracheta, General Zaragoza
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1608 m.
Guerrero, Libres
Guerrero je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Libres.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 713 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2408 m.
Selce (Crikvenica)
Selce (prethodno Selca), naselje južno od Crikvenice, koje upravno pripada općini Crikvenica.
Stanovništvo
Izvor: CD-ROM: "Naselja i stanovništvo RH od 1857-2001. godine", Izdanje Državnog zavoda za statistiku Republike Hrvatske, Zagreb, 2005.
Povijest
Selce je hrvatsko, primorsko naselje koje je nekada u davnoj prošlosti pripadalo ilirskoj državi Liburniji, poslije Vinodolskoj županiji, potom neko vrijeme Austrijskom primorju. Tek nakon Napoleonovih osvajanja i Austraije napokon pripada Hrvatskom primorju. Tridesetih godina 18. stoljeća selačka obala još nije bila uređena. Sve je bio samo žal. Središnji je objekt Palada (nazvan tako po drvenim stupovima - palima). Ona je postojala već početkom 18. stoljeća, ali svoj današnji oblik dobila je kasnije. Godine 1792. bila je učvršćena, proširena i povećana kako bi mogla primiti i veće brodove i kako bi se tu mogao obavljati ukrcaj i iskrcaj robe. Tada je uređena i selačka Placa i izgrađen je prvi veliki magazin.
Današnje je naselje nastalo od nekadašnjih triju zaselaka općine Bribir: Metlina, Brdo i Selce. Ti su zaseoci već krajem 19. stoljeća toliko srasli, da je krajem devedesetih godina uveden zajednički naziv za ovdašnju poštu, a 1902. godine i službeno je za sva tri naselja uvedeno ime Selce. Selački općinari tako su odlučili da se ime tog naselja ne bi miješalo sa sličnim imenom za naselje na Braču (Selca). Integrirajući element je bila selačka Placa na kojoj se događala sva gospodarstvena djelatnost - trgovina, pomorstvo, brodarstvo.
Upravno, Selce je danas prigradsko naselje grada Crikvenice, iako nema neke veće fizičke granice između Selca i Crikvenice. Jedini podsjetnik na to je kamen na donjoj cesti, uz more, koji označava graničnu točku, postavljen još u vrijeme kada su Francuzi gradili tu cestu. Selce je stotinjak godina bilo zasebna upravno jedinica, općina, da bi 1950. ušlo u sastav Crikvenice i ostalo tako do danas. Selčani se nikad nisu do kraja pomirili sa takvim stanjem, stalno iščekujući da će ponovo postati općinom.
Ima nekoliko znakovitih obilježja koja Selce čine prepoznatljivim, neponovljivim i jedinstvenim. Selčanima i većini namjernika, to su najdraža mjesta. Već na samom prilazu, Selce se prepoznaje po zvoniku župne crkve svete Katarine, koji je tu već od 1888. godine. Selačka je draga prepoznatljiva po svom obliku - raširen polukrug, pitoma obala i blag uspon brijega u pozadini. Jasan je znak prepoznavanja Selca selačka Placa, s Paladom (glavno pristanište) kao središtem modernog naselja, ali i mjestom najvažnijih gospodarskih zbivanja u više od četiri stoljeća. Tu su začeti trgovina i pomorstvo još u doba Frankopana i Zrinskih, od kojih potječe i današnja Harmica (u njoj su sada smješteni banka i mjesni ured) te Zrinski (nekad dvorac kao poslovno zdanje i neka vrsta kuće za odmor, potom dva mala magazina, poslije hotel pa odmaralište, a danas stambeno-poslovna zgrada).
Matanzas, Urique
Matanzas je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chihuahua, u opštini Urique.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 26 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 544 m.
Poulet au vinaigre
'Poulet au vinaigre (, u na prostoru nekadašnje Jugoslavije također prikazan pod naslovom Murjak na muci) je francuski kriminalistički film snimljen 1985. godine u režiji Claudea Chabrola. Radnja se događa u normandijskom gradiću gdje obogaljena udovica (čiji lik tumači Stéphane Audran) trpi zlostavljanje od strane trojice sugrađana koji je žele natjerati da im za mali novac proda vrijednu nekretninu. Protagonist, čiji lik tumači Jean Poiret, je policijski inspektor Lavardin koji je došao istražiti sa time vezana ubistva, pri čemu će mu poslužiti ne samo izuzetan talent, nego i vlastito shvaćanje pravde koje ne mora uvijek biti u skladu sa zakonom. Poulet au vinaigre, snimljen sa relativno niskim budžetom, je postigao izuzetan uspjeh, te je sljedeće godine Chabrol snimio nastavak pod naslovom Inspecteur Lavardin.
Canoas, Mezquital
Canoas je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Durango, u opštini Mezquital.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 18 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2266 m.
Historija Podgorača
Povijest Podgorača može se proučavati do prapovijesti, jer je već tada podgoračko područje bilo naseljeno. Podgorač je bio naseljen prije 6300 godina. Oko Podgorača do danas je registrirano više od 20 arheoloških nalazišta. Arheološka iskapanja provedena su na tri lokaliteta: Gaj 1979., Ražište 1975. i Breški 1973.-1974. godine. Iskapanja je vodio arheolog Zorko Marković i Nives Majnarić-Pandžić. Na lokalitetima Gaju, Crnom panju i Bukviku ustanovljeno je postojanje tragova prvih zemljoradnika, nositelja tzv. starčevačke kulture iz vremena oko 4300 godina prije Krista, prema radiokarbonskom datiranju. Na lokalitetima Ražištu i Laniku otkriveni su tragovi tzv. Sopotske kulture, ali sasvim specifični u odnosu prema drugim krajevima, te je taj specifikum dobio u zananosti ime Ražište - tip sopotske kulture. To je bilo u vremenu oko 3800 godina prije Krista. To je još uvijek mlađe kameno doba - neolit.
U vrijeme srednjeg brončanog doba, oko 1600 godina prije Krista, na lokalitetu Breški živjeli su ljudi koji su izrađivali tzv. licensku i panonsku inkrustiranu keramiku. Na lokalitetima Lanik i Zečjak pronađeni su tragovi života ljudi iz vremena kasnog brončanog doba, tj. oko 1000 godina prije Krista. Smatra se da negdje od tog razdoblja naše sjeverne krajeve nastanjuju plemena Panonaca, kojima se u trećem stoljeću prije Krista pridružuju i Kelti. To je mlađe željezno doba, Laten. Latenski nalazi nađeni su na lokalitetu Salašu. Rimljani zauzimaju naše krajeve na prije oko 2000 godina. Jedine tragove iz vremena rimske dominacije u okolici Podgorača imamo na lokalitetu Hrastić. Svi ovi lokaliteti nalaze se oko Ciganskog i Donjeg kraja.
Slavonija u Rimskom carstvu
Bogatstvo naših zemalja privlačilo je Rimljane, te su već u 3. stoljeću prije naše ere počeli ovamo prodirati, a u 1. stoljeću naše ere zauzeli su već sva naša područja. Slavonija je za doba Rimljana pripala u jedinstvenu rimsku provinciju Ilirik. Kasnije, kada su Rimljani podigli granični obrambeni sustav, tzv. limes, u dolinama Save i Drave sagradili su ceste kojima su prolazile njihove vojske u osvajačkim pohodima i putem kojih se odvijala trgovina.
U 5. stoljeću u ove krajeve stižu Huni, koje su Avari potisnuli iz daleke Azije. Vodio ih je Atila. Huni su opustošili cijelu Panoniju. Poslije propasti goleme hunske države u ove krajeve su prodrli novi narodi - Langobardi i Gepidi. Ni njihova vlast nije bila dugotrajna, jer već sredinom 6. stoljeća u Slavoniju stižu Avari - mongolski nomadski narod koji je naseljavao ogromnu azijsku državu i odande potisnuo Hune na zapad. Kada su u 6. stoljeću veliku avarsku državu razorili Turci, pobijeđeni Avari krenuli su na pohod prema zapadu. Do kraja 6. stoljeća stigli su do središnje Europe, pokorili Hune, bugarska plemena i zakarpatske Slavene s kojima prodiru u naše krajeve. Na tom putu na Balkan Avari su htjeli osvojiti Bizant, ali ih je sa svog područja odbio bizantski car Justijan. Tada su se Avari uputili u naša područja. Prvo su morali poraziti ovdašnje Gepide, a Langobardi su sami otišli u sjevernu Italiju. Tada je Avarima bio slobodan put za daljnje širenje, te su ubrzo zagospodarili ovim krajevima. Zajedno sa Slavenima, koji su im bili kovači, potkivači i konjovodci, oni se ponovno vraćaju i napadaju Bizant, te su stigli sve do Carigrada.
Dolazak Slavena
Oko 400. godine Slavene je zahvatila velika seoba naroda. Od tada, pa sve do kraja 5. stoljeća, prodiru oni preko rijeke Odre sve do Labe, a do sredine 6. stoljeća stigli su već u današnju Bavarsku, te dalje u Podunavlje. Od 6. stoljeća do kraja 7. stoljeća već su naselili cijeli Balkanski poluotok. Slaveni su se u svojim seobama podijelili u nekoliko skupina i pravaca. Jedni su se uputili na zapad u područje Istočnih Alpa, drugi na istok do rijeke Dona, treći na sjever do Moskve, a četvrti na jug do Jadranskog mora. Ako su tada razlike u jezicima ovih Slavena i postojale, bile su vrlo male, gotovo neznatne, a dolaskom u nove krajeve, podvrgnute novim utjecajima, one su se pojačale. Na Balkan su Slaveni stigli u tri jake struje: zapadna je išla od Alpa, preko Blatnog jezera do Drave. Druga, srednja, išla je nešto istočnije starim cestama pa preko Pečuha i Mohača izbila na Dunav. I jedna i druga prešle su u slavonsko područje na putu prema Jadranskom moru i djelomično se ovdje nastanile, pretežno na iskrčenom zemljištu između rijeka Drave, Dunava, Save, Vuke, Kupe i Sutle. Treća, istočna struja Slavena kretala se lijevom obale Tise, prešla Dunav i Savu i raširila se na području današnje Srbije i južnije. Zapadna struja s kajkavskim narječjem i ekavskim govorom zahvatila je velik dio današnje Slavonije, tako se i Podgorač našao na tom području. Kasnijim miješanjem sa srednjom štokavskom i ikavskom strujom donekle je izgubila svoja osnovna obilježja, ali su se još do poslije II. svjetskog rata dobro osjećale sve značajke kod starijih Podgoračana, osobito stanovnika najstarije podgoračke ulice Kralja Tomislava, tj. Donjeg kraja. Danas kajkavski govor seže na istok do Virovitice, dakle zapadne granice Slavonije, a cijela Slavonija sada je isključivo štokavsko govorno područje. Podgoračko, našičko i orahovačko područje prihvatilo je štokavske oznake u toku 15. stoljeća. Zajedništvo Slavena i Avara traje cijelo 7. stoljeće. U toj zajednici Slaveni su bili ratari, a Avari stočari. S vremenom su se Slaveni osamostalili od Avara i počeli se ujedinjavati u plemenske saveze i osnivati svoje kneževine. Kasnije će to prerasti u pojedine narode, pa će tako nastati na zapadu Česi, Slovaci, Poljaci, Lužički Srbi, na sjeveru: Rusi, Ukrajinci, Bjelorusi, na jugu Južni Slaveni: Slovenci, Hrvati, Srbi, Crnogorci, Makedonci i Bugari.
Srednji vijek
U 8. stoljeću, kada su ove krajeve osvojili Franci, nestaje avarske države. Franci su pokrštavali dotad pogansko slavensko stanovništvo, premda postoji i teza da je dio Hrvata već došao pokršten. Prije toga stari Slaveni su imali svoju vjeru. Neki njihovi bogovi su nam poznati. Perun je bio gromovnik, Svarog - bog vatre, Dabog - bog sunca, Volos - bog stoke i drugi. Još su se očuvale mnogobrojne narodne pripovijetke u kojima se spominju vile, dobrice, suđenice, vukodlaci i vatrenjaci, a do danas se održala obredna pjesma ljelje za izazivanje kiše. To su sve ostaci od starih Slavena. Od kraja 6. do početka 9. stoljeća datira avarsko-slavenska kultura panonskog bazena. Čitavo 9. stoljeće ispunjeno je na ovim prostorima osvajačkim borbama. Tada je Slavonija već u sastavu Posavske Hrvatske. Za nju se ogorčeno bore Franci s Bugarima. Kad su protjerali kneza Ratimira, podijelili su Slavoniju. Pretpostavlja se da je osječko područje pripadalo Bugarima.
U 10. stoljeću u Panoniju stižu Madžari i potiskuju Slavene iz Podunavlja u Hrvatsku. U tim borbama poginuo je posavskohrvatski knez Braslav. Daljnji prodor Madžara preko Drave zaustavio je hrvatski kralj Tomislav i Posavsku Hrvatsku pripojio Dalmatinskoj Hrvatskoj koja se prostirala od planine Gvozda do mora.
U 11. stoljeću kralj Petar Krešimir IV. stvara banovine i učvršćuje feudalizam. Na čelu banovine Slavonije je Zvonimir, kasnije hrvatski kralj. Poslije njegove smrti (1089.) Slavonijom je zavladao madžarski kralj Ladislav, brat Zvonimirove žene Jelene. Da bi Slavoniju odvojio od Hrvatske, koju je izgubio, Ladislav u Zagrebu osniva 1084. godine biskupiju.
U 12. stoljeću počelo je žalosno za Hrvatsku kojom je tada vladao Petar Svačić. Njega madžarski kralj Koloman pobjeđuje na planini Gvozdu, koja je poslije nazvana Petrova gora u čast ovom posljednjem hrvatskom kralju.
Tijekom 13. i 14. stoljeća posjede u Slavoniji dobili su mnogi ugarski velikaši. Na području Našica i Voćina bile su obitelji Šikloški i Aba.
Sredinom 13. stoljeća prodrli su Tatari preko Dunava i munjevitom brzinom zauzimali naše gradove. Došli su preko Rusije i Madžarske iz daleke Azije - ogromnog mongolskog carstva - jašući na svojim konjima. Bojeći se provale Tatara, novi vladar Bela IV., Kolomanov brat, podigao je mnoge utvrđene gradove u Slavoniji i Hrvatskoj. Sklonio se u Zagrebu i Zlatnom bulom iz 1242. godine proglasio ga slobodnim kraljevskim gradom. Nije to bila jedina Belina bula. Dao ih je on nizu gradova koji su mu pružili gostoprimstvo u njegovom bijegu pred Tatarima. Gonili su ga Tatari sve do Jadrana, ali u čvrsti Trogir nisu mogli prodrijeti. Na kraju su se povukli u Rusiju poharavši usput naše krajeve.
Novija povijest Podgorača
Nakon protjerivanja Turaka iz Slavonije ovaj prostor je bio slabo naseljen. Naime, uz tursku vojsku povlačilo se i većinsko muslimansko stanovništvo u Bosnu. Naselje Podgorač bilo je devastirano i prazno. Tek u okolnim zaseocima ostalo je vrlo malo stanovnika, uglavnom Hrvata. Naseljavanje podgoračkog prostora bilo je sporo. Značajniji broj pridošlih obitelji u Podgorač popisan je 1736. godine: U Podgoraču je ukupno popisano : 19 domaćinstava i kuća, 19 očeva porodica, 10 oženjene braće i sinova, 5 braće i sinova s navršenih 15 god., 33 konja, 16 volova, 27 krava, 25 ovaca, 77 svinja, 68 jutara oranica, 36 kosaca livada, 139 stabala šljiva.
Nakon oslobođenja od Turaka Podgorač je, zajedno s posjedom u Našicama, prelazio iz ruke u ruku više vlasnika. Austrijski carevi su pojedine posjede poklanjali svojim vjernim pristalicama, raznim velikašima i plemićima. Jedan od tih vlasnika bio je Odoyer. 1734. godine cijelo našičko vlastelinstvo kupio je barun Josip Pejačević od udovice Odoyer za 18.000 forinti. Pejačevići su tada bili jedna od najuglednijih velikaških obitelji u Slavoniji. Nakon smrti baruna Josipa njegov ogromni imetak razdijeljen je na djecu, tako da su nastale dvije loze Pejačevića: Našička i Retfalačka. Podgorač je pripao Retfalačkoj lozi. Vlastelinstvo Podgorač naslijedio je Ivan Nepomuk Pejačević (1765. - 1821.), koji je imao 4 sina i dvije kćeri. Pavao Pejačević je zajedno s mlađim bratom Ladislavom dobio na upravu Podgorač.
Grof Pavao Pejačević, sin Ivana Nepomuka Pejačevića, vlastelina rumskog i retfalačkog i Katarine grofice Janković Daruvarske, rodio se 9. listopada 1813. u Retfali. Školovao se u Beču u odgajalištu i na vojnoj akademiji, gdje je napredovao do zvanja konjičkog satnika. Godine 1948. zahvalio se na službi i vratio u Slavoniju. Tada je s bratom Ladislavom preuzeo imanje u Podgoraču. Nedugo potom Ladislav umire, a Pavao nastavlja sam upravljati imanjem. Oženio se 1850. s barunicom Alvinom r. Prandau, kćerkom Gustava Hilldepranda Prandaua, valpovačkog vlastelina. Alvina Pejačević je umrla već 1882. Nisu imali potomaka. Do ženine smrti Pavao Pejačević vodio je vrlo intenzivan društveni život. Osobno je poznavao niz uglednih ličnosti s kulturne i političke scene Monarhije. Za istaknuti je njegovo poznanstvo s Ferencom Deakom, ugarskim ministrom predsjednikom 60-tih godina 19. st., koji je bio jedan od tvoraca Austro-ugarske i Hrvatsko-ugarske nagodbe.
Nakon ženine smrti Pavao se gotovo potpuno povukao iz društvenog života, posvetivši se imanju u Podgoraču i lovu. Njegova djelatnost na izgradnji sela u kojem je živio i u izgradnji cjelokupnog kulturnog pejzaža istočne Slavonije je doista impresivna.
La Loma del Gallo, Gabriel Zamora
La Loma del Gallo je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Gabriel Zamora.
Historija Podgorača
Novija povijest Podgorača
Podgorač je još u 14. stoljeću proglašen trgovištem i od tada je imao dva puta godišnje sajmove. Kasnije su uvedeni i novi sajmovi, tako da je na početku XX. stoljeća bilo četiri godišnja sajma. Stočni sajmovi održavani su na lokaciji nasuprot ciglane na kraju ulice Petra Preradovića. Kasnije, 1935. godine, otvoreno je novo sajmište u Strossmayerovoj ulici. Sve do II. svjetskog rata održavani su i robni sajmovi na prostranom Pejačevićevom trgu usred sela. Prije II. svjetskog rata u Podgoraču je bilo nekoliko trgovina i gostionica, jedno svratište (konačište), mesnica i mnogo radionica raznovrsnih zanatlija: krojača, postolara, stolara, kovača, tesara, zidara, bačvara, remenara, užara, dimnjačara, soboslikara, mesara, licitara, tapetara, limara, urara, mlinara i dr. Svi su oni radili kao samostalni obrtnici i imali su dovoljno posla. Neki su svoje proizvode prodavali nadaleko po sajmovima.
La Loma del Gallo, Gabriel Zamora
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 10 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 623 m.
Historija Podgorača
Novija povijest Podgorača
Podgorač je na raskrsnici puteva Našice – Đakovo i Našice – Osijek. Cesta Našice – Đakovo građena je 1878. - 1885., a cesta od Podgorača do Čepina 1901. – 1906. godine.
Najveći broj mještana Podgorača sve do kraja I. svjetskog rata živio je u rodovskim zadrugama. Bile su to, uglavnom, trogeneracijske zadruge. Najbrojnija je bila Brnićeva zadruga, koja je imala svoga starješinu, 12 oženjenih muškaraca, mnogo djece i nešto starih osoba. Bili su razmješteni u 5 kuća i više kijera. Brojila je gotovo stotinu članova.
Narodna nošnja u Podgoraču i muška i ženska preživjela je dva razdoblja.
Prvo starije razdoblje, kada je nošnja rađena u kućnoj radinosti i od domaćeg materijala. Žene su nosile u jednom komadu sašivenu košulju i suknju. Zvala se rubina. Na glavi su imale bijelu maramu, a na nogama kožne opanke sa kajišima. Takva narodna nošnja nije sačuvana.
Muška narodna nošnja sastojala se od košulje, dugih gaća i prosluka (prsluka). Preko košulje stavljao se pojas zvan tkanica. U ljeto su muškarci nosili duge gaće i košulju. Svečano odijelo se vrlo lijepo izrađivalo, osobito košulja. Taj rad je narod zvao rasplitanje. U zimi su preko gaća nosili još jedne gaće od domaćeg platna, tj. hlače zvane dvogaće ili gege. Za hladnijeg vremena preko košulje bi obukli kaputić od domaćeg platna zvan oplatnjak. Na oplatnjak se na lijevoj strani prsa pričvrstila maramica zvana jagluk. Rabila se za brisanje znoja i sl. Za vrijeme rada prebacila bi se preko ramena. Preko oplatnjaka za jače hladnoće oblačio se kožušak ili kožuh. Kožušak je kratak i bez rukava, a kožuh je s rukavima i dugačak (nosili su ih i muškarci i žene). Muškarci su pod vrat vezali svilenu maramu zvanu poša. Stariji ljudi nosili su crnu ili smeđu pošu, a mladi življih boja, jednobojnu. Kod mlađih muškaraca se takva marama zvala mašna.
U drugom, novijem razdoblju, nosilo se i mnogo odjevnih predmeta i obuće izrađenih u zanatskim radnjama, osobito u ženske nošnje.
Podgorač je obilovao narodnim običajima. U mnoštvu običaja svojstvenih cijelom hrvatskom narodu, Podgorač je obilovao nekima koji su se rijetko gdje nalazili. Tako je zanimljivo da se ovdje išlo čestitati Badnjak, a ne Božić i nova godina. O Bogojavljenu se nije išlo u čestitare. Badnjak je bio obilan običajima. Karakteristični su običaji u Velikom tjednu. Najbrojniji običaji su bili u svatovima.
Podgorač u I. svjetskom ratu
Austro-ugarska nagodba (1867.) i Hrvatsko-ugarska nagodba (1868.) pojačale su hrvatsku ekonomsku i političku ovisnost o Beču i Pešti, što je izazvalo veliko nezadovoljstvo. Ban Khuen-Héderváry svojom čvrstom rukom uvodi red. Svuda se javljaju masovne demonstracije kao reakcija na bezobzirno Khuenovo vladanje i pomadžarivanje koje je trajalo već dvadeset godina. Na kraju je Khuen morao biti smijenjen. Postavljeni su temelji politici Frana Supila s hrvatsko-srpskom suradnjom, se zaključuje Hrvatsko-srpska koalicija (1905.).
Bilo je veliko nezadovoljstvo naroda, koji su protiv svoje volje bili ujedinjeni pod jednom tuđinskom vlašću u carevini u kojoj nisu imali sva svoja prava i u kojoj su se vjekovima morali boriti protiv odnarođivanja, germanizacije i madžarizacije. Još više od toga uzrok ratu bila je težnja mladih kapitalističkih zemalja, prvenstveno Austrije i Njemačke, da ponovno sa starim silama podijele kolonijalne zemlje. Vojnici suprotstavljenih strana nisu bili motivirani za rat, tako da su odbijali borbu, prelazili na neprijateljsku stranu i između bitaka razgovarali s neprijateljima. Hrvati su u tom ratu učestvovali na svim ratištima. Jedni su upućeni na Balkan, drugi u Galiciju, a treći na Tirol. Naši vojnici austrougarske vojske, koji su na bojištima prešli na rusku stranu, vraćali su se poslije velike ruske Oktobarske revolucije kući i donosili nove ideje. Iz njihovih redova i ratnih vojnih bjegunaca formira se tzv. Zeleni kadar, osobito raširen u Slavoniji. Tim, boljševički orijentiranim pojedincima, prilazili su neinformirani ljudi koji su jedino shvatili da treba rušiti staro. Ovi naši zelenokadrovci su boljševičke ideje socijalističke revolucije prenijeli doslovce na naše prilike i napadali, ne samo feudalce i krupne kapitaliste, nego svu gospodu.
Tako se i u Podgoraču 1918. dogodilo da se u redovima napadača našlo mnogo neupućenih, politički posve nezainteresiranih seljaka, koji su napadali, ne samo dvorac grofa Pejačevića (sada već davno mrtvog feudalca), inače podgoračkog dobrotvora, nego su pljačkali i sitne seoske trgovce, učitelje i općinske činovnike. Ta stranica podgoračke povijesti ostala je dugo u lošem sjećanju.
Progreso, Libres
Progreso je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Puebla, u opštini Libres.
Historija Podgorača
Podgorač u I. svjetskom ratu
Bilo je to jedne noći kada je grupa zeleno kadrovaca provalila u grofov dvor i opljačkala ga. Pridružili su se i mnogi seljaci, koji nisu znali o čemu se radi, no mislili su da treba iskoristiti priliku kad se gospoda pljačkaju i odnosili sve do čega se moglo doći. Tako je jedan bračni par sutradan uzeo pilu i prepilio grofove visoke ormare po sredini da ih mogu staviti u njihov niski kijer. Nakon grofa prešlo se općinskim činovnicima, učiteljima, trgovcima, svima onima koje su seljaci smatrali gospodom. Tada je najednom tamnu, uzburkanu, noć obasjao jak plamen zapaljene kuće i trgovine Židova Mavra Juhna. Stara gospođa Juhn, uplašena i nemoćna pred razjarenim napadačima - konjanicima, kleknula je pred njih i molila milost. Bilo je uzalud. Njezina je kuća već bila obavijena visokim plamenom. Rulja je trčala sa svih strana, grabila i odnosila što je dohvatila. Cijeli sutrašnji dan bio je još pun uzbuđenja. Odnosilo se sada od činovnika što se moglo naći: slike, čaše, posuđe, stolice … No, za nekoliko dana došla je naredba da se sve mora vratiti vlasnicima, jer će u protivnom svi kod kojih se nađu tuđe stvari biti uhapšeni i suđeni. Poplašeni ljudi vraćali su stvari koje se nisu mogle sakriti. Zbirno mjesto bila je zgrada pošte u današnjoj ulici Petra Preradovića. Neki ljudi su se teško odvajali od lijepih, novih stvari. Tako, kad je učitelj Gorupić, sa stanom u Preradovićevoj ulici broj 3, obilazio selom i tražio svoje stvari, došao je i k jednom čovjeku u današnjoj Tomislavovoj ulici, za kojega je čuo da ima njegove ormare. Rekao mu je: „Čuo sam da su kod vas moji ormari, pa vas molim da mi ih dovezete nazad“. Domaćin se zaklinjao da ih nema. Tada je učitelj prošetao dvorištem i kraj vrta sreo domaćicu, te joj rekao: Pokažite mi te moje ormare što su kod vas! Ona ga je uplašeno odvela u skrovište i pokazala mu ormare. Tada se učitelj vratio domaćinu, a ovaj je, ne imajući kamo, rekao: Ma, gospodine, to sam ja Vama samo spremio.
Župa Podgorač
Tek 1789. godine odijeljena je Župa Podgorač kao samostalna od Župe Našice. Župnik je bio u selu samo jednu godinu. Iza toga su opet župom upravljali franjevci do 1801., kada ponovno dolazi na župu dijecezanski svećenik za župnika i od tada stalno njome upravlja. Župa je bila dosta velika i već od 1814. župniku u službi pomaže kapelan. Od prvog osnutka župe bili su ovi župnici:.
Progreso, Libres
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 1313 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2391 m.
Historija Podgorača
Župa Podgorač
Svetu potvrdu 1852. godine obavio je zagrebački nadbiskup Juraj Haulik. S nadbiskupom je bio Franjo Gasparić, njegov tajnik. On je kao posvećeni biskup zagrebački dijelio svetu potvrdu u Podgoraču 1888.
Hrvatska čitaonica osnovana je 1907. godine sa 28 redovitih i oko 100 podupirajućih članova. Obrtno društvo osnovano je 1909. Posjedovalo je vlastita pogrebna kola i organiziralo posmrtnu pripomoć svojim članovima. Na gospodarskom polju bilo je više društava: U mjestu je postojala ambulanta od 1928. Zdravstvene usluge u ambulanti vršila je medicinska sestra i liječnik Doma narodnog zdravlja u Osijeku. U zgradi je bilo kupatilo sa 4 tuša za školsku djecu i mjesno stanovništvo.
U jednoj zemljopisnoj karti bivše virovitičke županije iz 1904. godine ucrtana je trasa željeznice Našice-Podgorač-Gorjani-Đakovo, no do njene gradnje nikada nije došlo. Tridesetih godina XX. st. prometovao je dvaput dnevno autobus na relaciji Orahovica-Našice-Podgorač u oba pravca. Između I. i II. svj. rata kulturni i društveni, zabavni i športski život bio je vrlo razvijen. Podgorač je imao i kinematograf u sadašnjoj ulici Hinka Juhna 3, gdje su se gledali nijemi filmovi. Ljubitelji nogometa od 1921. godine uživali su u pobjedama nogometnog kluba Sloga. Nakon velikog požara s početka XX. st. osnovano je 1904. Hrvatsko vatrogasno društvo s limenom glazbom. Glazbenici su koračali mjestom i svirali budnice i koračnice nedjeljom i za velike vjerske blagdane. Često su se priređivale velike vatrogasne zabave. .
Školstvo u Podgoraču
Prva školska zgrada bila je u ulici Stjepana Zorca. Tu zgradu je 1836. godine tadašnji vlastelin podgorački, Ladislav Pejačević, dao za školu. Škola je u njoj bila sve do 1871. godine. Nije poznato gdje je prije bila škola. Iste je godine grof Pavao Pejačević (brat Ladislava Pejačevića) sagradio novu školu koja i danas postoji. Zemljište za školu otkupio je od župnikova posjeda uz crkvu. Temeljni kamen položen je 21. kolovoza 1870. Završena je u listopadu 1871. Škola je imala dvije učionice u prizemlju. Na katu je bio trosobni stan za upravitelja škole i jedna soba za učitelja. Gradnja zgrade stajala je 20.000 forinti. Ukupan iznos podmirio je grof. Grof je utemeljio zakladu od 2.000 forinti. Prihod od kamata pokrivao je troškove popravaka na zgradi. Nakon nekoliko godina škola je bila pretijesna, pa ju je trebalo proširiti. Vlada nije prihvatila troškove proširenja zgrade, te je grof odlučio da o svom trošku preuredi učiteljske stanove na katu u dvije učionice. Zgradi je s dvorišne strane dograđena zbornica. Grof je učiteljima za stanovanje dao jednu zgradu nedaleko od škole u kojoj su besplatno stanovali sve do II. svj. rata. Nastava u novoj školi započela je 1873. Te je godine u osnovnu školu upisano 159 polaznika. Učitelji su se izmjenjivali. Najduže su službovali Franjo Min (19 godina) i Sofija Potočnig (18 godina).
1871. godine je održana Prva učiteljska skupština u Zagrebu koju je vodio otac hrvatskog učiteljstva Ivan Filipović. Na ovu skupštinu je iz Podgorača išao učitelj Franjo Min.
Ban Ivan Mažuranić je zakonskom odredbom propisao obvezno četverogodišnje osnovno školovanje. Istom zakonskom odredbom propisan je i nastavak školovanja još dvije godine (opetovnica), koju nisu morali pohađati svi učenici. Učenici su mogli biti oslobođeni od pohađanja opetovnice, ako su živjeli u siromašnim obiteljima s mnogo djece. U matičnoj knjizi tada je upravitelj škole za takve učenike upisao zabilješku oslobođen od opetovnice. Na opetovnici su učenici podučavani raznim praktičnim znanjima i vještinama korisnim za život i zdravlje (za djevojčice vezenje, pletenje, šivanje, kuhanje, pranje i bojanje platna, a za dječake kalemljenje, pravljenje alatki za ratarstvo i kućnu uporabu, voćarstvo i vinogradarstvo). Dječaci su imali još i tjelovježbu (tjelesni odgoj). I djevojčice i dječaci imali su nastavu pjevanja, plesa i lijepog ponašanja. U svim razredima se redovito nadzirala osobna higijena učenika i učenica. Svi učenici pohađali su cjelodnevnu nastavu (i do podne i poslije podne). Ovakav sustav obrazovanja bio je do kraja II. svj. rata.
Početkom II. svjetskog rata Osnovna pučka škola u Podgoraču je redovito održavala nastavu 1941. i 1942. godini, uz prekide za vrijeme oružanih djelovanja. Od 1943. do polovice 1945. godine nastava je bila prekinuta zbog čestih borbi i paljenja školske zgrade u partizanskim napadima na Podgorač.
Školske godine 1945/46. od 1. rujna se održava redovita nastava za učenika I.-IV. razreda (bez opetovnice). Nastavu za sva četiri razreda održavala je učiteljica Ljerka Šumanović iz Razbojišta.
Od školske godine 1947/48. u osnovnu školu se uvodi V. razred, a od 1948/49. učenici nastavljaju ići u VI. razred. Još uvijek se koriste imenici učenika koji su tiskani za vrijeme NDH. 1952/53. školske godine uvodi se VII. razred. Osmi razred se uvodi tek u 1955/56. školskoj godini. Nastava je održavana u staroj školi u dvije smjene za učenike I-IV. razreda iz Podgorača, te za V-VIII. razred iz naselja Podgorač, Kelešinka, Stipanovci, Kršinci, Ostrošinci, Razbojište i Bijela Loza.
U osnovnoj (osmogodišnjoj) školi broj učitelja je utrostručen, jer su u nastavni plan i program uvršteni novi predmeti: priroda (ranije priroda i društvo), zemljopis, povijest, biologija, kemija, fizika, matematika, strani jezik (kasnije 2 strana jezika), tehnička kultura, tjelesna i zdravstvena kultura. Popis učitelja od 1945. godine na dalje bio bi predugačak, pa su na ovim stranicama popisani samo ravnatelji škole i zajedničke slike zaposlenih u školi.
Gradnja nove školske zgrade započela je u lipnju 1984. Kamen temeljac položio je mr. Milan Cvitković, tajnik RSIZ-a. 1985. godine dovršena je nova školska zgrada s 1200 m² korisnog prostora. Useljenje u novu školu bilo je 3. siječnja 1986. Od 1985/86. godine nastavu pohađaju i učenici V-VIII. razreda iz Budimaca i Poganovaca. O gradnji nove školske zgrade brigu su vodili ravnatelj Ivan Bocor i tajnik Luka Jakšetić.
Značajniji događaji do II. svj. rata
Godine 1827. osnovano je novo groblje na brijegu uz cestu. Prvi je u njemu pokopan Franjo Matanović. Satove na crkvenom tornju nabavio je 1875. Lorenc Jeger, šumar za 500 forinti. Prva školska priredba održana je 29. veljače 1901.
I zloglasni ban grof Khuen-Héderváry na svom inspekcijskom putovanju bio je u Podgoraču. Potpisao se u školsku spomenicu 11. listopada 1903.
Masques (film)
Masques je francuski igrani film snimljen u režiji Claudea Chabrola i premijerno prikazan početkom 1987. godine. Po žanru predstavlja mješavinu trilera i filmske komedije. Radnja prikazuje kako popularni voditelj televizijskih talent showova Christian Legagneur (čiji lik tumači Philippe Noiret) unajmljuje mladog novinara Rolanda Wolfa (čiji lik tumači Robin Renucci) kako bi napisao njegovu biografiju, ne znajući da novinar to koristi kao priliku da istraži nestanak vlastite sestre, a za što sumnjiči upravo Legagneura.
Historija Podgorača
Značajniji događaji do II. svj. rata
Od početka XX. st. do II. svj. rata u Podgoraču je bilo dvije limene glazbe, koje su za velike blagdane svirale budnice kroz selo. U II. svj. ratu partizani su glazbene instrumente odnijeli u šumu. Obitelj Juhn odselila je iz Podgorača nakon I. svj. rata.
Altamira Uno, Villa Comaltitlán
Altamira Uno je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Villa Comaltitlán.
Historija Podgorača
Značajniji događaji do II. svj. rata
Nakon smrti grofa Pavla Pejačevića njegovim posjedom su upravljali valpovački vlastelini. Nakon I. svjetskog rata cjelokupni posjed s kurijom u Podgoraču naslijedila je grofica Ana-Marija Normann-Ehrenfels iz Valpova, koja se udala za grofa Lothara von Berksa (29.XI.1881. - 25.IX.1945.) iz Ostrožca. Grofica Ana-Marija (podgoračani su ju zvali dobra grofica Marija) i grof Lothar Berks bili su vrlo susretljivi prema mještanima Podgorača. Tako su, između ostaloga, dopustili da mladež iz Podgorača i okolnih mjesta, te Našica i Osijeka, šeta vrlo lijepo uređenim parkom uz dvorac - kuriju. Park se prostirao na površini od 8 jutara (više od 4 hektara). Grof Berks je često putovao diljem Europe. Nakon svakog povratka provezao bi se svojim skupocjenim automobilom kroz sve ulice Podgorača i domahivao mještanima, a djeci bi usput dijelio darove: lopte, igračke i slatkiše. Bio je omiljen u Podgoraču i šire.
Altamira Uno, Villa Comaltitlán
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 261 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 43 m.
Historija Podgorača
Značajniji događaji do II. svj. rata
U Podgorač je dolazio tisak - dnevne novine i vjerski tisak. Dugogodišnji dopisnik Jutarnjeg lista bio je Franjo Jakobović, općinski službenik. Jutarnji list (Zagreb, 1912.) bio je dnevni tisak koji je redovito stizao u podgoračku čitaonicu, općinu i na adrese mnogih pretplatnika sve do 1941. godine.
Podgorač u Drugom svjetskom ratu
U Podgoraču je bila koncem 30-tih godina ustrojena Hrvatska seljačka zaštita – tzv. Mačekova zaštita. Polovicom travnja 1941., nakon proglašenja Nezavisne države Hrvatske, u Jutarnjem listu dopisnik Franjo Jakobović iz Podgorača, između ostaloga, izvješćuje da Mačekova zaštita naoružana puškama već nekoliko dana odlazi u mjesto Granice s dvojima zaprežnim kolima tražiti i uhititi četnika Peru Šašića iz Rozmajerovca. No, taj zadatak nikada nisu uspjeli izvršiti. Vjerojatno je Šašić bio lukav momak.
Počeo je II. svjetski rat u Kraljevini Jugoslaviji. 10. travnja 1941. proglašena je Nezavisna država Hrvatska. Ubrzo su, već u lipnju 1941. godine, kroz Podgorač prolazile danju i noću njemačke motorizirane jedinice na istok – prema Sovjetskom savezu. Žitelji su se zapitali što se to dešava. Većina ih je iz prikrajka promatrala do tada neviđenu vojnu silu. Samo su rijetki pripadnici njemačke narodnosne skupine izlazili na ulice i mahali njemačkim vojnicima, a vojnici iz vojnih vozila su im odzdravljali. Velika zebnja se uvukla u domove ljudi, jer nisu znali koje su namjere njemačke vojske.
Ekstremni dio ustaških vlasti je, već 1941., zahtijevao prekrštavanje pravoslavnog srpskog življa na katoličku vjeru. U Podgoraču je tada župnik bio Teodor Mađerić. U dvorište mu je došao velik broj pravoslavaca iz Budimaca da ih on prekrsti, jer (kao) žele biti katolici. Mađerić im je rekao: ''Braćo u Kristu, ja znam da ste svi vi kršteni u pravoslavnoj crkvi. Kako mogu krstiti krštene duše? Bilo bi to veliko svetogrđe koje ja ne želim nad vama počiniti. Idite u miru Božjem. Ako vas kakva vlast pita za krštenje, kažite da sam ja taj problem s vama riješio.'' Tako su Budimčani bili oslobođeni od prekrštavanja.
Sve do kraja rata u Podgorač su dolazile različite vojske. Nijemci, ustaše, partizani, Čerkezi. Boravili su u Pejačevićevoj kuriji (dvorcu), koju su vlasnici, obitelj Berks, zbog borbenih djelovanja napustili i preselili se u Valpovo. Berksova obitelj je boravila u Valpovu sve do kraja rata. 25.09.1945. godine nova vlast je Berksa streljala kao klasnog neprijatelja, a njegovu ženu, groficu Anu-Mariju, je rasporedila da krpa stare vreće i čisti skladišta u seljačkoj radnoj zadruzi. Hranili su ju mještani Valpova i okolnih mjesta. Ubrzo je od tuge i teške bijede umrla. Kćerka Julijana se još 1944. godine udala za Valpovčanina Branka Petrovića, a sinovi Lothar i Rudolph pokušali su prebjeći u Austriju. Uhvaćeni su i prema prepisci između Ane-Marije i sinova, 1946. godine su još boravili u Beogradu. Sin Lothar je nakon burnog i nemirnog života, 1977. godine preminuo usamljen u Španjolskoj, dok je Rudolph 1980. godine preminuo u Engleskoj.
Prvi napad partizana izvršen je 1942. na žandarmerijsku postaju u ulici K. Tomislava. Nadmoćnija partizanska jedinica u neravnopravnoj borbi sa žandarima brzo je došla do pobjede: ubijeni su svi žandari, a njihova postaja je zapaljena. Nakon toga je žandarmerijska postaja preseljena u sadašnju Preradovićevu ulicu. Kako je rat odmicao, partizanski napadi na vojne posade u Podgoraču bili su sve češći i žešći. Podgoračani su partizanima morali davati hranu i smještaj za vrijeme boravka u selu, te voziti ranjenike i mrtve nakon borbenih djelovanja. Partizani su u Podgoraču imali tridesetak svojih doušnika, koji su im davali popis nepoćudnih stanovnika. Sve sa popisa partizani su noću odvodili u šumu Živčane gdje su, u najvećem broju slučajeva, zvjerski mučni i pogubljeni. Grobove im nitko nije pronašao.
Đuro Mikašek u knjizi Našička spomenica žrtvama komunizma navodi da je od partizanske ruke poginulo osamdesetak Podgoračana. Među njima je i Antun Dunaj, podgorački kapelan, kojeg su partizani mučili i ubili 4. svibnja 1944. Najgore je prošla obitelj Sauer iz koje je u Živčane odvedeno i smaknuto devet članova, među njima i djevojčica od 9 godina.
27. veljače 1944. godine 18. Slavonska udarna brigada uništila je oklopni vlak na pruzi kod Našičke Breznice. Po završetku napada na oklopni vlak, brigada se razmjestila u Podgoraču. Bio je dubok snijeg. Kako se brigada duže vrijeme nalazila u istom širem prostoru, dijelovi 2. ustaškog zdruga 28. veljače 1944. iznenada su ju napali. Ustaše su imali na sebi maskirne bijele odore, tako da su se neopaženo privukli selu. U kraćoj borbi poginuo je mnogo partizana. Svjedoci tog vremena tvrde da bi partizanski gubitci bili daleko veći da su gestapovci zatvorili prostor između sela Kršinci i šume Podgoračka urbarija, koji su prema planu napada trebali zaposjesti i zatvoriti obruč. Pretpostavlja se da su htjeli izbjeći borbu prsa o prsa s partizanima koji bi bili u potpunom okruženju.
Najžešći napad partizana na vojnu posadu u Podgoraču izvela je XII. Slavonska proleterska brigada. Jovan Kokot opisuje partizanski napad na Podgorač koji je izveden 19./20. lipnja 1944. Prema podacima koje su prikupili partizani u neprijateljevom uporištu nalazilo se preko 500 njemačkih feldžandarma naoruženih sa 46 mitraljeza i puškomitraljeza, 14 lakih i 2 teška minobacača, a ostalo s puškama. Obrana se oslanjala na vanjsko osiguranje, koje se nalazilo na periferiji Podgorača, u oranicama zasijanim pšenicom. Druga linija obrane, koja se nalazila na ivici naselja Podgorač, oslanjala se na veći broj bunkera i stambenih zgrada uređenih za obranu. Težište i čvor obrane nalazili su se u centru Podgorača: Hrvatskom vatrogasnom domu, Juhnovoj kući, školskoj zgradi i grofovskom dvorcu koji se nalazio u parku.
Osnovni cilj napada je da se koncentričnim udarom sa 3 bataljuna likvidira žarište neprijateljskog otpora. Napad je počeo 19. lipnja u 20 sati. U zoru slijedećeg dana moglo se prebrojiti oko 200 ubijenih vojnika obučenih u njemačke odore koji su ležali na ulicama Podgorača. Do 9 sati oko 200 njemačkih vojnika bilo je sabijeno u vlastelinski dvorac, a Podgorač je bio očišćen od neprijatelja. Partizani su bacali zapaljene boce s benzinom na krov dvorca. Zapaljen je južni dio objekta gdje je požar zahvatio skladište streljiva koje je eksplodiralo. Opkoljeni neprijatelj se uporno branio na život i smrt do posljednjeg vojnika.
Štab Divizije je odlučio da se u borbu uvede diverzantska četa. Do same ivice zida sjevernog dijela dvorca dogurali su i aktivirali oko 50 kg eksploziva. Snažna eksplozija potresla je Podgorač i porušila čitav sjeverni dio dvorca. Mnogi su neprijateljevi vojnici poginuli, a oko 130 ih se poslije doživljenog šoka pokušalo probiti kroz porušeni dio dvorca. Od oko 200 njemačkih vojnika samo se 20 predalo partizanima. U 14 sati 20. VI. Podgorač je bio oslobođen. Ovo je skraćeni opis Jovana Kokota. No, preživjeli mještani Podgorača, svjedoci ovog događaja, imaju malo drugačiju priču koju su pričali šapatom, jer se prava istina nije smjela iznijeti niti do 15. siječnja 1991. Ovu tragediju prvi je počeo istraživati (tek) 2012. g. povjesničar Mr.sc Branko Kranjčev iz Našica.
Večer uoči napada na Podgorač glavni zapovjednik obrane Podgorača, bojnik Čeh je otputovao u Našice i nije se više nikada vratio u Podgorač. Te noći, kada je započeo partizanski napad na Podgorač, ustaše su probile partizanski obruč i pobjegle u Našice, a njemački feldžandari sa svojih nekoliko instruktora, Nijemaca, prepušteni su na milost i nemilost. U silovitom napadu partizana polovica feldžandara je poginulo. Dvorac je miniran, a preživjeli su se predali. Partizani su zarobljenike postrojili i zapovjedili im da se skinu u donje rublje, jer su im trebale vojne odore. Nakon toga su ih sve odreda poklali. Slika je bila stravična.
Tada su partizani skupili podgoračke žene s lopatama i krampovima i starce sa seljačkim kolima, te im naredili da poklane i ostale poginule odvezu na groblje i zakopaju. Žene su iskopale dva duga rova u koje su poslagale leševe i zatrpale ih zemljom. Rovovi su temeljito zaravnani i nabijeni, a ženama i starcima je strogo zapriječeno da o ovoj masovnoj grobnici ne smiju reći nikome.