cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aleksandar Puškin
Mihajlovsko
Unatoč bojazni prijatelja, osama na selu nije bila pogubna za Puškina. Bez obzira na teškoće, prva je mihajlovska jesen bila uspješna za pjesnika, koji je puno čitao, razmišljao, radio. Puškin je često posjećivao susjedu po imanju Praskovju Osipovu u Trigorskom i koristio se njezinom bibliotekom (njezin je otac, mason, suborac Nikolaja Novikova, ostavio veliku zbirku knjiga). Od mihajlovskog progonstva i do kraja života s Osipovom i članovima njezine velike obitelji povezivalo ga je prijateljstvo. U Trigorskom je 1826. upoznao romantičarskog pjesnika Jazikova, čije je stihove poznavao od 1824.
U Trigorskom 1825. susreće nećakinju Osipove, Annu Kern (bili su se upoznali 1820. u Petrogradu u salonu obitelji Olenjin), kojoj je, kako se smatra, posvetio pjesmu Trenutka još se sjećam....
Mjesec dana nakon završetka progonstva Puškin se vratio "slobodan u napuštenu tamnicu" i proveo u Mihajlovskom oko mjesec dana. Slijedećih je godina pjesnik povremeno dolazio tuda, da se odmori od života u gradu i piše na slobodi. U Mihajlovskom je 1827. Puškin započeo roman Arapin Petra Velikog.
U Mihajlovskom se pjesnik također upoznao s biljarom, i, iako nije postao poznati igrač, prema uspomenama prijatelja, rukovao je štapom sasvim profesionalno.
Nakon progonstva
230px|desno|thumb|Orest Kiprenski:Puškin 1827. U noći na 4. rujna 1826. u Mihajlovsko je doputovao kurir pskovskog guvernera B. Aderkasa: Puškin je u njegovoj pratnji bio dužan doći u Moskvu, gdje se u to vrijeme nalazio Nikola I., okrunjen 22. kolovoza.
Dana 8. rujna, odmah nakon dolaska, Puškin je bio poslan caru na osobnu audijenciju. Razgovor s Nikolom I. se održao u četiri oka. Pjesniku se nakon povratka jamčila osobna protekcija i oslobođenje od obične cenzure.
Upravo se tih godina u stvaralaštvu Puškina pojavljuje interes za Petra I., cara-prosvjetitelja. On postaje junak započetog romana o pjesnikovom pradjedu Ibrahimu Hanibalu i nove poeme Poltava. Unutar jednog pjesničkog djela (Poltava) pjesnik je objedinio nekoliko ozbiljnih tema: međusobnih odnosa Rusije i Europe, zajednice narodâ, sreće i drame individualca u pozadini povijesnih događaja. Prema vlastitom priznanju, privukli su ga "snažni likovi i duboka, tragična sjena nabacana na sve te užase". Objavljena 1829., poema nija naišla na razumijevanje niti kod čitatelja, niti kod kritičara. U skici članka "Vozraženija kritikam 'Poltavy'" Puškin je pisao: "Najzrelija od svih mojih pripovijesti u stihovima je ta u kojoj je sve skoro originalno (a mi se zbog toga samo i mučimo, iako to još nije ni najbitnije), - 'Poltava', kojoj Žukovski, Gnedič, Deljvig, Vjazemski daju prednost pred svime što sam dosad napisao, 'Poltava' nije bila uspješna ."
U to je vrijeme nakon njegove poeme Poltava odnos kritike i dijela čitateljske publike postao hladniji ili kritičniji.
Godine 1827. je bila pokrenuta istraga zbog pjesme André Chénier (napisane još u Mihajlovskom 1825.), u kojoj je bio zapažen odziv na ustanak dekabrista 1825., a 1828. vladi je postala poznata kišinjevska poema Gavrilijada. Istraga je bila prekinuta po najvišoj zapovijedi nakon razgovora s Puškinom, no pjesnik je bio stavljen pod tajni policijski nadzor.
U studenome 1828. Puškin upoznaje moskovsku ljepoticu Natalju Gončarovu. Prema vlastitom priznanju, zaljubio se u nju na prvi pogled. Krajem travnja 1829. Puškin je zaprosio Gončarovu preko prijatelja Fjodora Tolstoja-Amerikanca. Neodređeni odgovor djevojčine majke (kao razlog je bila navedena Nataljina mladost) ga je, prema vlastitim riječima, "izludio". Otišao je u služiti u vojsci Paskeviča, na Kavkaz, gdje se u to vrijeme vodio rat protiv Turske. Svoje putovanje je opisao u putopisu Putovanje u Arzrum. Na zahtjev Paskeviča, koji nije htio preuzeti odgovornost za njegov život, ostavio je djelatnu vojnu službu, te je neko vrijeme živio u Tiflisu (ruski naziv za Tbilisi). Vrativši se u Moskvu, kod Gončarovih je naišao na hladan doček. Moguće je da se Nataljina majka bojala njegove reputacije slobodnog mislioca, njegovog siromaštva i strasti za igrom.
Boldino
Puškin je osjećao želju za promjenama, te je, nakon ponovne prosidbe Natalje Gončarove 1830., koja je bila prihvaćena, ujesen otputovao u Boldino, nižnjenovgorodsko imanje svojeg oca, radi primanja u vlasništvo susjednog sela Kistenjeva, kojeg je dobio od oca kao svadbeni poklon. Zbog epidemije kolere proveo je u karanteni tri mjeseca, koja su postala njegovo najpoznatije stvaralačko razdoblje, u povijesti književnosti nazvano Boldinska jesen. Tada je nastao čitavi niz djela kao što su Pripovijesti pokojnog Ivana Petroviča Belkina (Belkinove pripovijesti), Iskustvo dramskih proučavanja (Male tragedije), posljednje glave Jevgenija Onjegina, Kućica u Kolomni, Povijest sela Gorjuhina, Bajka o popu i o njegovu pomoćniku Baldi, nekoliko skica kritičkih članaka i oko 30 pjesama.
Među boldinskim djelima, međusobno različitim po žanru i osnovnom tonu, naročito odudaraju prozni i dramski ciklus. To su dvije krajnosti kojima teže ostala djela napisana u tri jesenska mjeseca 1830.
Djela u stihovima iz tog razdoblja predstavljaju sve žanrove i obuhvaćaju široki krug tema. Jedno od njih, Moj, kritičaru tusti, tebe baš do suza... ima zajedničkog s Poviješću sela Gorjuhina i toliko je daleko od idealizacije seoske stvarnosti da je prvi put bilo objavljeno tek posmrtno, u sabranim djelima pod promijenjenim nazivom (Kapriz).
Belkinove pripovijesti su prve iz dovršenih djela puškinske proze koja su došla do nas, stvaralačka iskustva koja je često ponavljao. Godine 1821. je formulirao osnovni zakon svojeg proznog pripovijedanja: "Točnost i kratkoća - evo prvih vrlina proze. Ona treba misli i misli - bez njih prekrasni izrazi ničemu ne služe". Te pripovijesti su također svojevrsni memoari običnog čovjeka koji, ne pronalazeći ništa značajno u svojem životu, ispunjava svoje zapise prepričavanjem priča koje je čuo, koje su ga zadivile svojom neobičnošću. Pripovijesti ... su obilježile oblikovanje Puškina kao prozaika, proces koji je započeo 1827. Arapinom Petra Velikog. Ciklus je odredio daljnji pravac Puškinovog stvaralaštva, - posljednjih šest godina svojeg života se posvećivao većinom prozi i cijelom, dotad nerazvijenom, umjetničkom proznom govoru.
Petrograd 1831.-1833.
230px|desno|thumb|[[Pjotr Sokolov:Puškin 1931.]] U to je vrijeme Puškin aktivno sudjelovao u izdavanju "Književnih novina" (koje su izlazile od 6. siječnja 1830. do 30. lipnja 1831. u Petrogradu) svojeg prijatelja A. Deljviga. Deljvig je, pripremivši prva dva broja, privremeno otputovao iz Petrograda i povjerio časopis Puškinu, koji je i postao urednik prvih trinaest brojeva. Konflikt "Književnih novina" s urednikom poluslužbenog časopisa "Severnaja pčela" Faddejem Bulgarinom, agentom tzv. trećeg odjela Osobne kancelarije Njegovog carskog veličanstva, doveo je, nakon izdavanja katrena Casimira Delavignea o žrtvama Srpanjske revolucije, do ukidanja časopisa.
U moskovskoj crkvi Velikog Uzašašća kod Nikitskih vrata 2. ožujka 1831. Puškin se vjenčao s Nataljom Gončarovom. Prilikom razmjene prstena Puškinov je pao na pod, a zatim mu se ugasila svijeća. On je problijedio i rekao: "Sve su to loši predznaci!" .
Odmah nakon svadbe obitelj je kratko živjela u Moskvi na Arbatu (k. br. 53 prema suvremenoj numeraciji; danas muzej ). Tamo su supružnici živjeli do sredine svibnja 1831. kada su, ne dočekavši kraj isteka najma, otputovali u prijestolnicu jer se Puškin posvadio sa svekrvom koja se miješala u njihov obiteljski život.
U ljeto je Puškin unajmio daču u Carskom selu. Ovdje piše Pismo Onjegina, čime konačno završava rad nad romanom u stihovima, koji je bio njegovim "vjernim suputnikom" tijekom osam godina života.
Početkom 1830-ih proza u Puškinovom stvaralaštvu počinje prevladavati nad poetičkim žanrovima. Belkinove pripovijesti (izdane 1831.) nisu imale uspjeha. Puškin zamišlja veliko epsko djelo - roman iz epohe pugačovštine s junakom-plemićem koji prelazi na stranu pobunjenika. Zamisao se na neko vrijeme zaustavlja zbog nedovoljnog poznavanje te epohe, te započinje rad nad romanom Dubrovski (1832.-1833.). Njegov junak, osvećujući oca, kojemu su nepravedno oteli očevinu, postaje razbojnik. Plemeniti razbojnik Dubrovski je prikazan romantično, dok su ostali likovi prikazani realistično. Iako je osnovu sižea preuzeo iz suvremenog života, tijekom rada na romanu on je sve više dobivao obilježja tradicionalnog avanturističkog pripovijedanja koji se općenito ne podudara s ruskom stvarnošću. Moguće je da je, predviđajući nesavladive probleme sa cenzurom u svezi s objavljivanjem romana, Puškin napustio rad nad njim, iako se bližio kraju. Zamisao o djelu s temom pugačovskog ustanka ga opet privlači, te on, vjeran povijesnoj točnosti, privremeno prekida proučavanje Petrovske epohe, istražuje tiskane izvore o Pugačovu, upoznaje se s dokumentima o gušenju ustanka Pugačova (sam "Predmet Pugačov" je bio strogo povjerljiv i nedostupan), a 1833. putuje na Volgu i Ural da bi osobno vidio mjesta tih događaja, čuo žive legende o pugačovštini. Puškin putuje kroz Nižnji Novgorod, Kazanj i Simbirsk u Orenburg, a otuda na Oral, niz drevnu rijeku Jaik, preimenovanu nakon seljačkog ustanka u Ural.
Puškina su izabrali za člana Carske ruske akademije 7. siječnja 1833. istovremeno s pjesnikom i dramaturgom P. Kateninim, prozaikom i dramaturgom M. Zakoskinim, povjesničarem D. Jazikovim i protojerejem A. Malovim.
U jesen 1833. vraća se u Boldino. Sada je Boldinska jesen Puškina dvostruko kraća nego prije tri godine, no po važnosti je jednaka Boldinskoj jeseni 1830. Za mjesec i pol Puškin dovršava rad nad Pričom o Pugačovu i Pjesmama zapadnih Slavena, započinje rad nad pripovijesti Pikova dama, stvara romane Andželo i Brončani konjanik, Bajku o ribaru i ribici i Bajku o mrtvoj kneginji i o sedmorici delija, pjesmu u stancama Jesen.
Petrograd 1833.- 1835.
U prosincu 1833. Puškin se vraća u Petrograd, osjećajući potrebu promijeniti život i udalji se od tutorstva dvora.
Uoči 1834. godine Nikola I. je dao svojem povjesničaru niži dvorski čin kamerjunkera. Prema riječima njegovih prijatelja, on se razbjesnio zbog toga što se taj čin obično davao mladim ljudima. 1. siječnja 1834. Puškin zapisuje u svoj dnevnik: "Trećeg dana mi je dan čin kamerjunkera (što doista ne dolikuje mojim godinama). Na dvoru su htjeli da N.N. (Natalja Nikolajevna) pleše u Aničkovu." Tada je pak bilo zabranjeno izdavanje Brončanog konjanika. Početkom 1834. Puškin je napisao drugu pripovijest u prozi - Pikovu damu, te ju je izložio u časopisu "Biblioteka dlja čtenija" koji je platio Puškinu brzo i u većem paušalu. Pripovijest je bila započeta u Boldinu, te je bila namijenjena, po svoj prilici, zajedničkom almanahu "Trojčatka" (Puškina, V.F. Odojevskog i N.V. Gogolja).
Dana 25. srpnja 1834. Puškin daje ostavku s molbom da zadrži pravo rada u arhivima, koje mu je bilo potrebno za Povijest Petra. Kao motiv su bili navedeni obiteljski razlozi i nemogućnost da stalno boravi u prijestolnici. Molba nije bila prihvaćena te je na taj način Puškin ostao bez mogućnosti da nastavi rad. Poslušavši savjet Žukovskog, Puškin je opozvao molbu. . Kasnije je Puškin zamolio za dopust u trajanju od 3-4 godine: u ljeto 1835. napisao je svekrvi da planira s cijelom obitelji otputovati na selo na nekoliko godina. Međutim, molba mu je bila odbijena, a umjesto toga mu je Nikola I. predložio polugodišnji dopust i 10 000 rubalja, kako je bilo rečeno - "kao ispomoć". Puškin ih nije prihvatio te je zamolio za 30 000 rubalja pod uvjetom da ih naplate iz njegove plaće, čime mu je bio dan dopust u trajanju od četiri mjeseca. Na taj je način Puškin bio nekoliko godina unaprijed vezan za službu u Petrogradu. Taj iznos nije pokrivao ni polovicu Puškinovih dugova, s prestankom isplate plaće mogao se samo pouzdati u prihode od književnog rada, koji su pak ovisili o potražnji čitatelja. Krajem 1834. - početkom 1835. izašlo je nekoliko sabranih izdanja djela Puškina: puni tekst Jevgenija Onjegina (u razdoblju od 1825. do 1832. roman je izlazio u dijelovima), zbirke pjesama, pripovijesti, poema, međutim, sve se razilazilo s trudom. Kritika je već otvoreno govorila o opadanju njegova talenta, o kraju njegove epohe u ruskoj književnosti. Dvije su jeseni - 1834. godina (u Boldinu) i 1835. godina (u Mihajlovskom) bile manje plodonosne. Treći je put pjesnik došao u Boldino ujesen 1834. zbog problema na imanju, te je tamo proveo mjesec dana, napisavši samo Bajku o zlatnom pjetliću. U Mihajlovskom je Puškin nastavio raditi nad Scenama iz viteških vremena, Egipatskim noćima i napisao pjesmu Ja posjetih opet....
Široj je publici, kojoj je bilo žao zbog opadanja njegova talenta, bilo nepoznato da njegova najbolja djela nisu bila puštena u tisak, da je tih godina trajao stalan intenzivan rad nad velikim zamislima: Poviješću Petra, romanom o pugačovštini. U stvaralaštvu pjesnika su se nazrele radikalne promjene. Puškin-liričar tih godina postaje prvenstveno "pjesnikom za sebe". Uporno eksperimentira s proznim žanrovima koji ga u potpunosti ne zadovoljavaju, ostaju u zamislima, skicama, obrisima, traži nove oblike književnosti.
"Suvremenik"
Prema riječima S.A. Sobolevskog: "''Misao o velikom periodičnom izdanju koje bi se ticalo, vjerojatno, svih glavnih strana ruskog života, težnja da posredno služi domovini svojim perom, okupirali su Puškina gotovo neprekidno posljednjih deset godina njegove kratkotrajne karijere... Prilike su mu smetale, te je tek 1836. uspio isposlovati pravo na izdavanje 'Suvremenika', no u opsegu vrlo ograničenom i skučenom." Od ukidanja Književnih novina borio se za pravo na vlastito periodično izdanje. Nije uspio ostvariti zamisli novina (Dnevnik), različitih almanaha i zbornika, časopisa Severnyj zritelj, kojeg je trebao uređivati V.F. Odojevski. Odojevski i Puškin su imali namjeru od 1835. izdavati Sovremennyj letopisec politiki, nauk i literatury. Godine 1836. je dobio jednogodišnju dozvolu za izdavanje almanaha. Puškin se također nadao prihodu koji bi mu pomogao da isplati najhitnije dugove. Časopis osnovan 1836. godine dobio je naziv Suvremenik. U njemu su bila objavljivana djela samog Puškina, a također N.V. Gogolja, Aleksandra Turgenjeva, V. Žukovskog, P. Vjazemskog.
Ipak, časopis nije imao uspjeha kod čitatelja: na novi tip ozbiljnog periodičnog izdanja, posvećenog aktualnim problemima, o kojima se prema potrebi govorilo u aluzijama, ruska se publika tek trebala naviknuti. Časopis je imao svega 600 pretplatnika čime je donio gubitke svom izdavaču budući da nije pokrivao ni troškove tiskanja ni honorare suradnika. Dva zadnja toma Suvremenika Puškin je više od pola ispunio vlastitim djelima, uglavnom anonimno. U četvrtom tomu časopisa objavljen je, konačno, roman Kapetanova kći. Puškin je mogao izdati roman kao posebnu knjigu, čime bi mu donio potrebnu zaradu. Međutim, ipak je odlučio izdati Kapetanovu kćer u časopisu te nije mogao računati na istovremeno objavljivanje posebne knjige jer je u to vrijeme to bilo nemoguće. Roman je vjerojatno bio izdan u časopisu pod utjecajem Krajevskog i izdavača časopisa koji su se bojali njegovog neuspjeha. Čitatelji su blagonaklono dočekali Kapetanovu kćer, no Puškin nije dočekao odazive oduševljenih kritičara na svoj zadnji roman. Bez obzira na financijski neuspjeh, Puškin se do zadnjeg dana bavio izdavaštvom, "nadajuće se da će, unatoč sudbini, naći i odgojiti svojeg čitatelja".
Razdoblje 1836.- 1837.
Prema sjećanjima francuskog izdavača i diplomata François-Adolphea Loève-Veimarsa, koji je u ljeto 1836. boravio kao gost kod pjesnika, Puškin je bio oduševljen Poviješću Petra, podijelio je s gostom rezultate istraživanja arhiva i izrazio bojazan da čitatelji neće prihvatiti knjigu u kojoj će car biti prikazan "takvim kakav je bio prvih godina svoje vladavine, kada je gnjevno žrtvovao sve zbog svog cilja". Saznavši da Loève-Veimarsa zanimaju ruske narodne pjesme, Puškin je za njega preveo jedanaest pjesama na francuski jezik. Prema mišljenju stručnjaka koji su ih proučavali, prijevod je bio napravljen besprijekorno.
U ljeto 1836. Puškin stvara svoj zadnji pjesnički ciklus koji naziva prema mjestu nastanka - Kamennoostrovski ciklus (prema dači na petrogradskom Kamenom otoku). Točan sastav ciklusa pjesama je nepoznat. Moguće je da su bile namijenjene objavljivanju u Suvremeniku, no Puškin je odustao od toga, predviđajući probleme sa cenzurom. Tri djela koja nesumnjivo pripadaju ovom ciklusu povezana su temama iz Evanđelja. Opći siže pjesama Oci pustinjaci i neporočne žene, Kak s dreva sorvals'a i Mirskaja vlast' je Veliki tjedan korizme Još je jedna pjesma iz ciklusa - Iz Pindemonti lišena kršćanske simbolike, međutim, nastavlja razmišljanja pjesnika o dužnostima čovjeka koji živi na svijetu sa sobom i onima koji ga okružuju, o izdaji, o pravu na fizičku i duhovnu slobodu. Po mišljenju Vadima Starka: "''U ovoj pjesmi formuliran je idealni pjesnički i ljudski kredo Puškina, izmučen cijelim životom.'."
U ciklus su, vjerojatno, ulazili Kogda za gorodom zadumčiv ja brožu, katren Naprasno ja begu k Sionskim vorotam i, naposljetku, (nekim istraživačima se osporava ta pretpostavka) Spomenik nerukotvorni podigoh sebi... - kao uvod ili, prema drugim verzijama, finale, - pjesnički zavještaj Puškina.
Smrt
Beskonačni pregovori sa svȃkom o raspodjeli imanja nakon majčine smrti, brige o izdavaštvu, dugovi i, najvažnije, javno udvaranje gardista carske konjičke garde Georgesa d'Anthèsa njegovoj supruzi, koje je izazvalo ogovaranje u društvu, bili su uzrok pjesnikove potištenosti u jesen 1836. Dana 3. prosinca je njegovim prijateljima (Vjazemskima, Karamzinima, Jelizaveti Hitrovoj, Vladimiru Sollogubu, Rossetijima, Mihailu Vijeljgorskom i, po svoj prilici, N. Skalon ) bila poslana anonimna paskvila s uvredljivim aluzijama upućenima Natalji Nikolajevnoj. Puškin je, doznavši o pismima slijedeći dan, bio uvjeren da su ona djelo d'Anthèsa i njegova očuha Luisa Heeckerena. Navečer 4. prosinca Puškin je izazvao d'Anthèsa na dvoboj. Heeckeren je (nakon dvaju susreta s Puškinom) dobio odgodu dvoboja na dva tjedna. Naporima prijatelja i, prvenstveno, Žukovskog i tetke Natalje Nikolajevne, Jekaterine Zagrjažske, uspjelo im je spriječiti dvoboj. 17. prosinca d'Anthès je zaprosio sestru Natalje Nikolajevne Jekaterinu Gončarovu. Isti je dan Puškin poslao svojem sekundantu Vladimiru Sollogubu pismo u kojem odustaje od dvoboja. No brak nije riješio konflikt. D'Anthès je Natalju Nikolajevnu, susrevši se javno s njom, progonio. Širile su se glasine o tome da se d'Anthès oženio Nataljinom sestrom da spasi njezin ugled. Prema svjedočanstvu Konstantina Danzasa, Natalja je predlagala Puškinu da na neko vrijeme napusti Petrograd, no on je, "izgubivši strpljenje, odlučio postupiti drugačije". Puškin je poslao 26. siječnja 1837. Luisu Heeckerenu "krajnje uvredljivo pismo". Jedini je odgovor na njega mogao biti izazov na dvoboj, a Puškin je to znao. Dobio je službeni poziv na dvoboj od Heeckerena, kojeg je odobrio d'Anthès isti dan preko atašea francuskog veleposlanstva vikonta Adolphea de Saint-Simona d'Archiaca. Budući da je Heeckeren bio veleposlanik strane države, nije mogao izaći na dvoboj jer bi to značio siguran kraj njegove karijere.
Dvoboj s d'Anthèsom se održao 27. siječnja na Crnoj rečke. Puškin je bio ranjen: metak mu je probio kuk i prodro u trbuh. U to je vrijeme takva vrsta ranjavanja bila smrtonosna. Puškin je za to doznao od dvorskog liječnika Nikolaja Arendta koji, popuštajući njegovim molbama, nije skrivao istinu.
Prije smrti je Puškin, dovodeći u red svoje poslove, razmjenjivao poruke s carem Nikolom I. Poruke su prenosila dva čovjeka: Vasilij Žukovski (pjesnik, u to vrijeme odgojitelj nasljednika prijestolja, budućeg cara Aleksandra II.) i Nikolaj Arendt (dvorski liječnik cara Nikole I., i Puškinov liječnik).
Car: (Smatra se da je ovu poruku predao Žukovski.)
Nikola I. je vidio u Puškinu opasnog "vođu slobodnih mislioca" (bili su ograničeni narodni govori u znak sjećanja na pjesnika), te je kasnije uvjeravao da je on "s teškom mukom doveo Puškina do kršćanske smrti", što nije odgovaralo stvarnosti: još prije primitka careve poruke Puškin je, doznavši od liječnikâ da je njegova rana smrtonosna, poslao po svećenika da se pričesti. 29. siječnja (10. veljače) u 14 sati i 45 minuta Puškin je umro od peritonitisa.
Nikola I. je ispunio dana obećanja: platio je njegove dugove, imanje Puškinova oca pod hipotekom očistio od dugova, udovici dodijelio mirovinu, a kćeri davao primanja do udaje, sinove je školovao za paževe i davao 1500 rubalja za njihovo obrazovanje do stupanja u službu, Puškinova djela izdao o državnom trošku u korist udovice i djece, te im jednokratno isplatio 10000 rubalja.
Poštujući Puškinovu želju, pokopali su ga u fraku, a ne u kamerjunkerskom mundiru. Opijelo, određeno u Isaakijevskoj katedrali, služeno je u Konjušennoj crkvi. Ceremoniji je nazočilo puno ljudi, a u crkvu su ulazili s pozivnicom. "Bilo je, po običaju, i apsurdnih odluka. Narod su prevarili: rekli su da će služiti opijelo u Isaakijevskoj katedrali, - tako je pisalo na pozivnicama, - međutim, tijelo su iz stana iznijeli noću, potajno, te je ono položeno u Konjušennoj crkvi. Sveučilište je primilo uputu da profesori ne napuštaju svoje katedre i da studenti budu prisutni na predavanjima. Nisam se suzdržao, te sam izrazio načelniku svoj očaj povodom toga. Rusi ne mogu oplakivati svojeg sugrađanina koji im je iskazao čast svojim postojanjem! (Iz dnevnika Aleksandra Nikitenka)."
Poslije su kovčeg spustili u podrum, gdje se nalazio do 3. siječnja, do otpremanja u Pskov. Tijelo je pratio Aleksandar Turgenjev. U pismu gubernatoru Pskova, A. Peščurovu, A. Mordvinov je po nalogu A. Benkendorfa i cara ukazivao na potrebu da se zabrani "svaka osobna izjava, svaki susret, jednom riječju svaka ceremonija, osim onoga što se prema našem crkvenom obredu vrši pri sahrani tijela plemića". Aleksandar Puškin je sahranjen na teritoriju Svjatogorskog manastira Pskovske gubernije. U kolovozu 1841., prema odluci N.N. Puškine, na grobu je bio postavljen nadgrobni spomenik, rad kipara Aleksandra Permagorova (1786.-1854.)
Puškinovi potomci
Od četvero Puškinove djece samo je dvoje ostavilo potomstvo - Aleksandar i Natalja. Potomci pjesnika danas žive po cijelom svijetu: u SAD-u, Engleskoj, Njemačkoj, Belgiji. Oko pedeset potomaka živi u Rusiji, uključujući liječnicu Tatjanu Ivanovnu Lukaš, čija je prabaka (Puškinova unuka) bila udana za unuka brata Gogolja. Danas Tatjana živi u Klinu.
Književni ugled i kulturna uloga Puškina
Aleksandar Puškin ima ugled velikog ili izvanrednog ruskog pjesnika, prema enciklopediji Krugosvet, Ruskom biografskom rječniku i Književnoj enciklopediji. U filologiji se Puškina smatra tvorcem suvremenog ruskog književnog jezika (v. radove Viktora Vinogradova), a Kratka književna enciklopedija (autor članka Sergej Averincev) govori o šabloniziranosti njegovih djela, slično djelima Dantea u Italiji ili Goethea u Njemačkoj. D. Lihačov je pisao o Puškinu kao o "našem najvećem nacionalnom dobru".
Još za života Puškina su počeli zvati genijem, također i u tisku. Od druge polovice 1820-ih počeli su ga smatrati "prvim ruskim pjesnikom" (ne samo među suvremenicima, nego i među svim ruskim pjesnicima), a među njegovim čitateljima stvoren je pravi kult ličnosti. S druge strane, 1830-ih, nakon poeme Poltava, dio čitateljske publike je postao ravnodušan prema Puškinu.
U članku "Nekoliko riječi o Puškinu" (1830-e) N. Gogolj je pisao da je "Puškin osobita pojava te, možda, jedinstvena pojava ruskog duha: to je ruski čovjek u svojem razvitku kakav će se, vjerojatno, pojaviti za dvjesto godina". Kritičar i filozof-zapadnjak V. Bjelinski nazvao ga je "prvim pjesnikom-umjetnikom Rusije". F. Dostojevski je opazio da je "u Onjeginu, u toj besmrtnoj i nedostižnoj poemi, Puškin veliki narodni pisac, kakvog do njegove pojave nije bilo" i govorio o "svjetskosti i humanosti njegovog genija". Najopsežniju je karakteristiku predložio A. Grigorjev (1859.): "A Puškin je - naše sve."
Puškinistika
Shvaćanje Puškina u ruskoj kulturi može se podijeliti na dva pravca - umjetničko-filozofsko, esejističko, čiji su utemeljitelji bili N. Gogolj i Apollon Grigorjev (uz mnoge ruske pisce, uključujući Dostojevskog, Marinu Cvetajevu i Aleksandra Solženjicina, te filozofe), i znanstveno povijesno-biografsko, koje su utemeljili Pavel Annenkov i Pjotr Bartenjev. Procvat znanstvene puškinistike u Rusiji početka 20. stoljeća povezan je s osnivanjem Puškinskog doma 1905., Puškinske škole 1908., pojavom serijskih publikacija o Puškinu. U sovjetsko doba, u ograničenim uvjetima proučavanja ideologije Puškina, snažno se razvila puškinska tekstologija i istraživanja njegovog stila. Niz važnih dostignuća je povezan s puškinistikom u inozemstvu (Poljska, Francuska, SAD i dr.), uključujući i rusko iseljeništvo.
Negiranje Puškinova stvaralaštva i kritika njegovog kulta
Vladimir Majakovski, David Burljuk, Velimir Hljebnikov, Aleksej Kručonih, Benedikt Livšic pozivali su na "odbacivanje Puškina [zajedno s nizom drugih klasika] s parobroda suvremenosti" u manifestu futurista 1912. Ćuška društvenom ukusu. Dalje u manifestu piše: "Tko ne zaboravi svoju prvu ljubav neće upoznati posljednju." (parafraza riječi Tjutčeva povodom Puškinove smrti: "Tebe, kao prvu ljubav, srce Rusije neće zaboraviti.").
Prema mišljenju niza istraživača, od 1937. u Sovjetskom Savezu službena je ideologija uvodila "kult Puškina" ; "kult Puškina postaje dijelom kulta Staljina". Postoji također mišljenje da se "čisto komunistički kult Puškina izvodi po istom modelu kao i kult ličnosti Lenjina i Staljina".
Sabrana djela
Prvo izdanje sabranih djela Puškina koje je objavljeno posmrtno (1838.) u osam tomova izašlo je u korist nasljednika, a sadržavalo je samo djela koja su bila objavljena za njegova života. Izdanje se tiskalo "pod posebnim nadzorom ministra Narodne Prosvjete" u čijoj je nadležnosti bila cenzura. Prema reakciji Sergeja Sobolevskog ono je bilo "ružno zahvaljujući Narkizu Atreškovom (jednom od staratelja Puškinove djece ). Bile su dopuštene mnogobrojne tiskarske pogreške, korekture, propusti, iskrivljavanja tekstova Puškina, izdanje nije bilo potpuno kako je bilo najavljeno. Godine 1841. izašla su tri dodatna toma (9-11). Početkom 1846. ta su sabrana djela praktički bila rasprodana.
Cesiomaggiore, Belluno
Cesiomaggiore je naselje u Italiji u provinciji Belluno, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 843 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 468 m.
Aleksandar Puškin
Sabrana djela
Nakon 1887. godine, kada je istekao rok važenja prava na djela Puškina za njegove nasljednike, pojavila su se razna dostupna izdanja koja nisu imala, međutim, važnijeg znanstvenog značaja. Najpotpunija sabrana djela početka 20. stoljeća postala su ona iz 1903.- 1906., urednika Pjotra Morozova.
Pojava sabranih djela Puškina u 16 tomova bila je usklađena s obilježavanjem stogodišnjice (1937.) smrti pjesnika, međutim, iz objektivnih se razloga rad nad njima rastegnuo na više godina. To je izdanje objedinilo trud svih znanstvenika-puškinista tog vremena. Sabrana djela u 16 tomova do danas ostaju najpotpuniji zbornik Puškinovih djela, a u znanstvenoj je literaturi prilikom citiranja puškinskih tekstova uobičajeno pozivati se upravo na njega. U tekstološkim istraživanjima sabrana djela su postala putokaz za druga akademska izdanja ruskih pisaca. Ipak, u njih nisu ušli tomovi sa crtežima Puškina i tekstovima iz zbornika Rukoju Puškina. Zbog cenzure nije bila objavljena balada Barkovljeva sjena. Detaljni komentari puškinskih tekstova, koji su prema mišljenju vlasti zadržavale izdavanje, bili su izostavljeni, što se smatra jednim od glavnih nedostataka šesnaesterotomnog izdanja.
Korespondencija
Godine 1926. i 1928. izašla su dva toma izdanja pisama Puškina (1815.- 1830.) koje je sastavio B. Modzalevski. Treći tom (1935., pisma 1831.- 1833.) već je nakon smrti Modzalevskog priredio za tisak njegov sin Lav. Vrijednost je tomova u tome što je očuvana Puškinova ortografija i punktuacija. Opširan komentar pisama predstavlja punovrijednu enciklopediju života i stvaralaštva Puškina i puškinske epohe općenito. Nedostaci se odnose na izostavljanje pisama koja sadrže vulgarizme i psovke. U izdanju iz 1969. ''A.S. Puškin. Pis'ma poslednih let'' (ur. N. Izmajlov) autorska ortografija i punktuacija nije sačuvana. Do danas je jedinstveno izdanje pisama Puškina, koje nema skraćivanja, Perepiska u tri toma urednika V. Saitova (Carska akademija znanosti, 1906.- 1911.). Perepiska je objavljena u malo primjeraka, te se dijelila samo članovima akademije.
Komorna glazba
Na stihove Puškina glazbu su napisali mnogi kompozitori:
Književnost
A.S. Puškin pojavio se kao lik u mnogobrojnim umjetničkim djelima, od kojih neka više-manje točno prikazuju njegov život (npr. roman Puškin J. Tinjanova). Mihail Ljermontov napisao je povodom Puškinove smrti pjesmu Pjesnikova smrt, a azerbajdžanski pisac Mirza Ahundov Vostočnaja poema na smert' Puškina. Osobnom opažaju lika i stvaralaštva Puškina posvećen je ogled Marine Cvetajeve Moj Puškin.
Groteskno shvaćanje lika Puškina prikazano je u djelima Daniila Harmsa. Pisci postmoderne se često pozivaju na stvaralaštvo Puškina, npr. pjesnici Josif Brodski i Timur Kibirov.
Tragičnoj pjesnikovoj sudbini je posvećena drama Mihaila Bulgakova Aleksandar Puškin.
Kinematografija
O životu Puškina snimljen je niz filmova:
Originalnu je interpretaciju prema crtežima i tekstovima pjesnika dao režiser-animator Andrej Hržanovskij koji je u suradnji s kompozitorom Alfredom Šnitkeom snimio animiranu trilogiju:
U kinematografiji su u različitim razdobljima lik pjesnika utjelovili glumci:
Kuttolsheim
Kutolshajm je naselje i opština u Francuskoj u regionu Alzas, u departmanu Donja Rajna.
Aleksandar Puškin
Popularna kultura
Popularnost Puškina je dovela do pojave anegdota o njemu, uključujući i specifične: npr. lik u drami Nikolaja Erdmana pokušava ispričati neku "nepristojnu" anegdotu o Puškinu (Samoubojica, 1931.).
Kuttolsheim
Po podacima iz 1990. godine u opštini je živelo 599 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 131 stanovnika/km².
Aleksandar Puškin
Popularna kultura
Ponekad se ukazuje na rasprostranjenost šabloniziranosti i stereotipnosti percepcije Puškina kao velikog pjesnika bez dubljeg pronicanja u bit njegova stvaralaštva.
Osim toga, 2008. je za vrijeme Puškinske svečanosti u Pskovu bio organiziran tzv. flash mob čiji su sudionici izjavili da su "ime Puškina toliko iscrpili i banalizirali da ga učenici više ne mogu slušati, a Puškin je također čovjek - neka i on ima normalan rođendan, a ne šou za turiste".
Spomenici i muzeji
U raznim su gradovima podignuti spomenici Puškinu. Najviše kipova ima u gradovima Rusije i zemljama bivšeg SSSR-a (Moskva i Sankt Peterburg, Minsk, Kijev , Lavov , Odesa, Narva, Rostov na Donu, Petrozavodsk, Erevan, Gjumri, Kišinjev, Almati, Ašgabat, Tbilisi, Tiraspol, Benderi, Baku, Harkiv i dr.), međutim, spomenici pjesniku postoje i u Rimu , Madridu , Washingtonu , Québecu , Beču, Parizu, Ciudadu de Méxicu, Beogradu, Weimaru i Hemmeru , Šangaju, Burgasu, Kuopiou i mnogim drugim gradovima.
Godine 2007. Međunarodna federacija ruskojezičnih pisaca objavila je program "Svjetsko kulturno nasljeđe, fundamentalne vrijednosti i ruski jezik", u okvirima kojeg se po cijelom svijetu povodom 210-godišnjice rođenja A.S. Puškina planiraju postaviti spomenici pjesniku. Prema programu postavljene su biste visine 1,1 m u Đunđušu, Panami , Skoplju.
Muzeji posvećeni životu A.S. Puškina postoje u Moskvi, Sankt Peterburgu, Kišinevu, Gurzufu, slovačkim Brodzanyma i u drugim gradovima.
Sjeverni morski put
mini|250px|Sjeverni morski put(označen crveno) i alternativni put, plavo označen, koji ide kroz Sueski kanal Sjeverni morski put (rus. Се́верный морско́й путь, skr. Севморпуть ili СМП), najkraći morski put između europskog dijela Rusije i Dalekog Istoka, transportna komunikacija Ruske Federacije na Arktiku koja je nastala historijski.
Prolazi Sjevernim ledenim morem (Barentsovim morem, Karskim morem, Laptevskim morem, Istočnosibirskim morem, Čukotskim morem) i djelomično Tihim oceanom (Beringovo more). Sjeverni morski put je ograničen zapadnim ulazima u tjesnace Nove Zemlje i meridijanom koji ide na sjever od Rta Želanija, i na istoku u Beringovom prolazu paralelno 66 stupnjeva sjeverne širine i meridijanom 168 stupnjeva 58 minuta 37 sekundi zapadne dužine. Dužina Sjevernog morskog puta od Karskih vrata do zaljeva Providenija iznosi oko 5600 km. Udaljenost od Sankt Peterburga do Vladivostoka po Sjevernom morskom putu iznosi više od 14 tisuća kilometara (kroz Sueski kanal – više od 23 tisuće kilometara).
Sjeverni morski put opslužuje luke Arktika i velikih rijeka Sibira (uvoz goriva, opreme, živežnih namirnica, izvoz drva, prirodnih ruda).
Alternativa su Sjevernom morskom putu prometnice koje prolaze kroz Sueski ili Panamski kanal. Ako npr. udaljenost, koju prolaze brodovi od luke Murmansk do luke Jokohama (Japan) kroz Sueski kanal, iznosi 12840 morskih milja, onda Sjevernim morskim putem iznosi samo 5770 morskih milja.
Glavna je prepreka prolazu brodova led. Moderni ledolomci omogućuju po potrebi organiziranje navigacije tijekom cijele godine.
Historija osvajanja
O mogućnosti praktičnog korištenja "Sjeveroistočnog prolaza" (tako su do početka 20. vijeka nazivali Sjeverni morski put) prvi put je progovorio ruski diplomat Dmitrij Gerasimov 1525. g., a pritom se oslanjao na rezultate plovidbe pomora iz 13. vijeka.
Sredinom 16. vijeka Englezi H. Willoby i Richard Chansler pokušali su nekoliko puta proći Sjeverno-istočnim prolazom, no nisu došli dalje od Nove Zemlje. Teorijskom argumentacijom i razradom takve ekspedicije bavio se M.V. Lomonosov, koji je izložio svoja razmišljanja i proračune u radu "Kratak opis raznih putovanja po sjevernim morima i prikaz mogućeg prolaza Sibirskim oceanom u Istočnu Indiju" (rus. "Краткое описание разных путешествий по северным морям и показание возможного проходу Сибирским океаном в Восточную Индию" i u "Dodatku o sjevernoj plovidbi na Istok po Sibirskom oceanu" (rus. "Прибавление о северном мореплавании на Восток по Сибирскому океану") (1762-1764). Temom se mnogo bavio D.I. Mendeljejev koji je posvetio osvajanju Krajnjeg Sjevera 36 radova; na tom je području surađivao s admiralom S. Makarovim, s kojim je bio aktivan u izgradnji ledolomca "Jermak"; razradio je ledolomac za visoke geografske širine.
Stručnjaci i vlast su jako dobro znali kako bi ekonomski život udaljenih rajona zemlje moglo promijeniti probijanje Sjevernog morskog puta koji bi povezivao Murmansk s Vladivostokom. 2. jula 1918. predsjednik Sovnarkoma (Savjet narodnih komesara RSFSR-a) V.I. Lenjin je potpisao odluku o dodjeli jednog milijuna rubalja ekspediciji za istraživanje Sjevernog ledenog mora. Puno pažnje je pridavao pokušajima osvajanja Sjevernog morskog puta i viceadmiral Aleksandar Kolčak. 23. travnja 1919. njegovom zapovijedi, za vrijeme njegove vlade, bio je stvoren Komitet za Sjeverni morski put. Nakon poraza bijelih u Sibiru komitet je bio očuvan u punom sastavu, te uveden u sastav ustanova Sibrevkoma (Sibirski revolucijski komitet).
Za vrijeme Velikog domovinskog rata 1941-1945 Sjeverni morski put je bio najvažnija prometnica Sovjetskog Sjevera. Putem su plovili ratni brodovi Tihooceanske flote u Barentsovo more. U četiri vojne godine brodovi Glavne uprave Sjevernog morskog puta prevezli su mnogo tereta za vojsku i gospodarstvo. Flota se opskrbljivala preko arktičkih luka Narjan-Mar, Igarka, Dudinka, Dikson, Tiksi, ugljenom (Pečorskog i drugih arktičkih bazena), vojna industrija - niklom, bakrom, drvom. Transport se često odvijao pod napadima zrakoplovstva, podmornica i brodova protivnika, u miniranim vodama. Brodove je štitila Sjeverna flota, a plovidba se osiguravala sustavom morskih konvoja (u kolovozu 1942. ledolomci "Aleksandr Sibirjakov", "Dežnjov" i obalna artiljerija luke Dikson pružili su snažan otpor krstarici "Admiral Šejer"). Sjevernim morskim putem je prošlo na stotine brodova, od njih je 170 bilo u konvojima. Bilo je prevezeno više od 4 milijuna tona različitog tereta. Veliki doprinos za razvoj arktičke transportne flote dao je načelnik Glavne uprave Sjevernog morskog puta Ivan Papanin. Više od 100 djelatnika uprave nagrađeno je odličjima i medaljama SSSR-a za nesebičan trud za vrijeme rata.
Za vrijeme postojanja SSSR-a istraživanja Arktika i Sjevernog morskog puta provodila su se aktivno i svim mogućim sredstvima (ledolomci, civilni i vojni brodovi, podmornička flota, zrakoplovi, polarne stanice, itd.).
U razdoblju od 1970. do 1980. rad na Sjevernom morskom putu se osjetno pojačao. To je bilo povezano s napretkom u znanosti i tehnici, uključujući gradnju flote atomskih ledolomaca: 1960. u sastav flote je ušao atomski ledolomac "Lenjin", od 1974. ledolomci serije "Arktika". Osvajanje sjevernog morskog puta je bilo povezano s razvojem noriljskog rudarsko-metalurškog kombinata "A.P. Zavenjagin", što je zahtijevalo cjelogodišnju navigaciju po maršrutu Murmansk-Dudinka. Taj je zadaća bila postavljena pred direktora Murmanskog morskog parobrodarstva Vladimira Ignatjuka 1970. Od 1971. načelnik administracije Sjevernog morskog puta postaje Kirill Čubakov, koji se aktivno uključio u rješavanje tog pitanja. 1972. bila je provedena eksperimentalna arktička ruta, a 1. svibnja 1978. atomski ledolomac "Sibir'" i ledolomac "Kapitan Sorokin" doveli su u Dudinku karavanu od dva dizelska elektrobroda: "Pavel Ponomarjov" i "Navarin". Na Arktiku je bila otvorena cjelogodišnja navigacija
Sjeverni morski put danas
thumb|Sjeverni morski put na srebrnoj kovanici Rusije thumb|Atomski ledolomac Yamal Osnovni korisnici Sjevernog morskog puta u Rusiji danas su: Noril'jskij nikel', Gazprom, Lukoil, Rosneft', Rosšel'f, Krasnojarski kraj, Jakutska, Čukotski autonomni okrug. Prema podacima izvršnog direktora Neprofitnog partnerstva za koordinaciju korištenja Sjevernog morskog puta (i bivšeg načelnika Administracije Sjevernog morskog puta) V. Mihajličenka, u usporedbi s 1980-ima broj prijevoza po Sjevernom morskom putu se smanjio otprilike za 5-6 puta s 6-8 milijuna tona tereta na godinu. Sjeverni morski put je bio otvoren za međunarodnu plovidbu 1991., nakon raspada SSSR-a. Međutim, tek je nedavno, zbog otapanja arktičkog leda, ta maršruta počela privlačiti inozemne kompanije. Npr. 2009. dva su komercijalna broda krenula pravcem između Europe i Azije preko sjevernih voda Rusije. 2011. taj je put odabralo već 34 broda (radi usporedbe, kroz Sueski kanal godišnje prođe 18000 brodova). Izračunato je da se protok tereta može povećati od 2012. do 2019. g. deset puta, u budućnosti - dvadeset do pedeset milijuna tona na godinu. Sudbina puta uvelike zavisi od eksploatacije mineralnih resursa istraženih u njegovoj zoni. Značajni klijenti Sjevernog morskog puta mogu postati:
"'U 2018. se planira da nova tvornica radi punim kapacitetom, opseg potrebnih kapitalnih ulaganja u razvitak pilot-projekta procjenjuje se na 18-20 milijardi dolara (858,2 milijarde rubalja). Od toga će 264 milijarde rubalja biti potrebno za izgradnju flote tankera-ledolomaca, otprilike 20 brodova kapaciteta 140-160 tisuća kubičnih metara, da bi se osigurao izvoz ugljikovodika s Jamala. Te bi izdatke, nadaju se (Novatek), država preuzela na sebe. Ostalo se planira podijeliti sa strateškim partnerima koji su već iskusni u proizvodnji ukapljenog plina: kompanija im namjerava prodati do 49% u proračunu za pomoć u financiranju, tehnologijama i marketingu ukapljenog plina na svjetskim tržištima. Fond investitora kompanija obećava formirati do kraja godine.'"
Godine 2010. tranzitni prijevozi Sjevernim morskim putem iznosili su oko 110 tisuća tona (provedena 4 broda). Godine 2011. tranzitni prijevozi Sjevernim morskim putem iznosili su više od 820 tisuća tona (provedena 34 broda). Godine 2012. tranzitni prijevozi Sjevernim morskim putem mogli bi iznositi do 2500 tisuća tona.
Johann Baptist Homann
mini|desno|250px| Johann Baptist Homann mini|desno|250px| Danubii Cum Adiacentibus Regnis nec non totius Græciæ et Archipelagi ([[1720|1720.)]] Johann Baptist Homann (Kammlach, 20. mart 1663. − Nürnberg, 1. juli 1724.), njemački geograf, kartograf i izdavač koji je djelovao u Nürnbergu početkom 18. vijeka.
309. pne.
Godina '''309. pne.''' bila je godina predjulijanskog rimskog kalendara. U rimskoj državi bila je poznata kao Godina diktatorstva Kurzora (ili, rjeđe, godina 445. Ab urbe condita). Oznaka 309. pne. za ovu godinu se koristila od ranog srednjeg vijeka, kada je kalendarska era Anno Domini postala glavna metoda u zapadnoj Evropi sa označavanje godina.
Optička rotacija
Optička rotacija (optička aktivnost) je okretanje ravni linearno polarizovane svetlosti oko pravca kretanja, kad svetlost prolazi kroz pojedine materijale. Do toga dolazi u rastvorima hiralnih molekula kao što je saharoza (šećer), čvrstih materijala sa rotiranim kristalnim ravnima kao što je kvarc, i spin-polarizovanim gasovima atoma ili molekula. Ona se koristi u industriji šećera za merenje koncentracije sirupa, u optici za manipulisanje polarizacije, u hemiji za karakterizaciju supstanci u rastvoru, i u optičkoj mineralogiji kao jedan od načina identifikacije pojedinih minerala analizom tankih preseka. Optička rotacija potencijalno može da služi kao metod za merenje koncentracije krvnog šećera kod osoba sa dijabetesom.
Kriminalistička tehnika
Kriminalistička tehnika je deo kriminalistike koji se bavi prvenstveno prikupljanjem materijalnih tragova i fiksiranjem istih. U osnovi ona se deli na : kriminalističko tehničku registraciju lica (sadašnji AFIS), kontra diverzionu tehniku, operativnu tehniku i istražnu tehniku.
Tavares, Florida
Taveris je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 13.951 stanovnika.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 13.951 stanovnika, što je 4.251 (43,8%) stanovnika više nego 2000. godine.
Zhang Yi (strateg)
Zhang Yi (張儀) (???-309. pne.), rođen u Državi Wei za vrijeme perioda Zaraćenih država, bio je drevni kineski funkcionar, učenik Guiguzija. Bio je u službi države Qin i pomogao joj je da ojača na račun drugih država.
South Bruce Peninsula (Ontario)
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 8.413 stanovnika, što je za 0,0 % više u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 8.415 žitelja.
Nyssa, Oregon
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 3.267, što je 104 (3,3 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Cagnano Amiterno, L'Aquila
Cagnano Amiterno je naselje u Italiji u provinciji L'Aquila, u regiji Abruzzo.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 330 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 859 m.
Jacksonville, Vermont
Džeksonvil je grad u američkoj saveznoj državi Vermont.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 223, što je 14 (-5,9 %) stanovnika manje nego 2000. godine.
Kalcijum laktat glukonat
Kalcijum laktat glukonat je organsko jedinjenje, koje sadrži 9 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 324,295 Da.
Arej I
Arej I (? – 265. pne.) je bio agijadski kralj Sparte od 309. do 265. pne. Poginuo je u bitci kraj Korinta u hremonidskom ratu. Prije toga je godine 272. pne. uspješno otjerao Pira Epirskog iz Lakedemonije. U Starom zavjetu se spominje kao prijatelj jevrejskog naroda.
Reference
Plutarch Životi: Pir xxvi - xxix
Mahalatski okrug
Mahalatski okrug je jedan od 12 okruga u pokrajini Markazi u centralnom Iranu. Omeđen je Delidžanskim okrugom na sjeveru i istoku, Aračkim okrugom na sjeverozapadu, Homeinskim okrugom na jugozapadu, te Isfahanskom pokrajinom na jugu. Utemeljen je 1946. godine i administrativno je podijeljen samo na centralni kotar (bahš), koji se dalje dijeli na bakerabadski i horheanski ruralni kotar. Glavni grad okruga je Mahalat, jedino urbano naselje uz Nimvar. Prema popisu stanovništva iz 2011. Mahalatski okrug je brojao 53.381 stanovnika.
South Huron (Ontario)
South Huron je opština u Kanadi u pokrajini Ontario. Prema rezultatima popisa 2011. u gradu je živelo 9.945 stanovnika.
Stanovništvo
Prema rezultatima popisa stanovništva iz 2011. u gradu je živelo 9.945 stanovnika, što je za -0,4 % više u odnosu na popis iz 2006. kada je registrovano 9.982 žitelja.
Altona, Colorado
Altona je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Kolorado.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 501.
Anctoville-sur-Boscq
Anktovil sir Bosk je naselje i opština u severnoj Francuskoj u regionu Donja Normandija, u departmanu Manš koja pripada prefekturi Kutans.
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 418 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 194 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 2,15 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 49 metara (maksimalnoj 69 m, a minimalnoj 22 m).
Slobodni svijet
Slobodni svijet (Free World) je izraz kojim se zajednički opisuju sve države današnjeg svijeta čije društveno-političko uređenje odgovara liberalnoj demokraciji u skladu s uvriježenim standardima današnjeg zapadnog svijeta (višestranačje, sloboda izražavanja i sl.).
Nastao je u SAD-u u doba Hladnog rata kada se prije svega koristio u propagandne svrhe protiv SSSR-a i njegovih saveznika u Istočnom bloku, nastojeći istaknuti političke i druge slobode koje su građani zapadnih država uživali, za razliku od građana tadašnjih komunističkih država. U stvarnosti je glavni kriterij za pripadnost "slobodnom svijetu" bilo savezništvo sa SAD, odnosno neprijateljstvo prema SSSR, pa su se tako članicama "slobodnog svijeta" smatrale i izrazito ne-demokratske, pa i totalitarne države kao što je bila Španija pod Francom, Grčka pod vojnom huntom između 1967. – 1974., Čile pod Pinochetom i Tajvan u doba Čang Kai-šeka, a uključujući i cijeli niz autokratskih režima u Trećem svijetu.
Amerocentrična priroda se tom pojmu pripisivala i na temelju toga što se za predsjednika SAD koristila neslužbena titula "vođa slobodnog svijeta".
Od završetka Hladnog rata izraz je gotovo potpuno iščezao iz upotrebe, s obzirom da za njega, zbog američke i zapadne pobjede, više nije bilo potrebe, a i zbog toga što ga u dijelu javnosti SAD i drugih vodećih zemalja smatraju ne samo anakronim, nego i politički nekorektnim. Nakon toga se uglavnom koristi u retorici desničarskih političkih stranaka kako bi se istakle razlike zapadnih zemalja i kultura u odnosu na ostatak svijeta. Kao primjer može poslužiti česta upotreba tog pojma od strane hrvatskog predsjednika Franje Tuđmana koji je njome nastojao istaknuti pripadnost Hrvatske zapadnim vrijednostima, za razliku od "komunističke", "bizantske" i "orijentalne" Srbije.