cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Deer Hunter
Scene vjenčanja, bara, čeličane i lova na jelene
Cimino je prvotno tvrdio da će scena vjenčanja trajati 21 minutu. Na kraju ona traje 51 minutu. Deeley vjeruje da je Cimino oduvijek želio napraviti prolog sat vremena dugačkim. Već u ovoj fazi produkcije, gotovo na sredini snimanja filma, Cimino je prekoračio dozvoljeni budžet, a producent Spikings je smatrao da bi snimanje toliko dugačke scene moglo prouzročiti velike probleme samom filmu gledano s financijske strane.
Za potrebe snimanja scena u baru izgrađen je poseban bar u praznom skladištu u Mingo Junctionu (Ohio) za 25 tisuća dolara; kasnije će to mjesto postati pravi bar za tamošnje radnike u čeličani. Kompanija U.S. Steel dozvolila je snimanje filma u pravoj čeličani u Clevelandu uključujući i pozicioniranje pravih glumaca nakon što je uplaćen polog od 5 milijuna dolara kao polica osiguranja. Sve ostale scene snimale su se u Pittsburghu. Prvi jelen koji bude ubijen u lovu nije zaista ubijen, unatoč "odvratnom krupnom planu", već je pogođen strelicom za uspavljivanje. Jelen kojemu u drugoj polovici filma Michael dopušta da pobjegne zapravo je isti onaj iz televizijskih reklama za kompaniju Connecticut Life Insurance.
Vijetnam i scene ruskog ruleta
Scene ruskog ruleta s pripadnicima Vietkonga snimljene su na stvarnim lokacijama, sa stvarnim štakorima i komarcima dok su trojica glavnih glumaca (De Niro, Walken i Savage) bili zavezani u kavezima bambusa na rijeci Kwai. Žena odgovorna za pronalaženje statista u Tajlandu imala je velikih problema za pronađi lokalnog glumca koji će utjeloviti vođu igre ruskog ruleta. Prvi glumac koji je dobio posao pokazao se nesposobnim zbog toga što nije znao ošamariti De Nira kako treba. Međutim, on je znao drugog lokalnog sugrađanina koji nije previše volio Amerikance, a koji se zbog toga pokazao savršenim upravo za ovu ulogu. De Niro je predložio da jedan od čuvara tijekom snimanja scene ošamari Walkena za pravo, a da ovaj to ne zna. Reakcija koja se nakon tog šamara može vidjeti na Walkenovom licu u filmu prava je reakcija glumca. Producent Deeley je izjavio da je Cimino brutalne scene ruskog ruleta snimio briljantno i puno efikasnije od bilo kojeg drugog dijela filma.
Glumci De Niro i Savage su sami izveli pad iz helikoptera u rijeku i to 15 puta u dva dana snimanja. Prema izjavi Cimina, De Niro je tražio da u sceni u kojoj uperi revolver u glavu liku Johna Cazalea bude stavljen pravi metak kako bi se pojačao intenzitet cijele situacije. Cazale je na to pristao bez ikakvog protesta, ali je svaki put prilikom ponovnog snimanja scene opsesivno provjeravao je li metak što dalje od sljedećeg ležišta.
Iako se događaju tek kasnije u filmu, prve scene koje su snimljene nakon dolaska u Tajland su one iz vijetnamske bolnice između Walkena i vojnog doktora. Producent Deeley vjeruje da je upravo ta scena "bio trenutak koji će Walkenu kasnije donijeti nagradu Oscar". U posljednjoj sceni, kada ruski rulet igraju Mike i Nick, Cimino je rekao Walkenu i De Niru da improviziraju. Njegova uputa glumcima je bila: "Chris, stavi pištolj na svoj potiljak, opali, a ti se Bobby nagni nad njegovo tijelo i primi mu glavu."
Postprodukcija
Do ovoga trenutka filma Lovac na jelene koštao je 13 milijuna dolara, a mukotrpan proces postprodukcije još nije bio niti započeo. Montažer Peter Zinner dobio je preko 180 kilometara snimljene filmske vrpce koju je trebao montirati što je za to vrijeme predstavljalo monumentalan zadatak. Producenti Spikings i Deeley bili su više nego zadovoljni prvom verzijom filma koja je trajala tri i pol sata. "Bili smo oduševljeni viđenim", u svojoj knjizi napisao je Deeley "i znali smo da se u ta tri i pol sata koja smo gledali krije briljantno filmsko ostvarenje".
Izvršni direktori iz kompanije Universal, uključujući Lewa Wassermana i Sida Sheinberga, bili su manje entuzijastični u vezi filma. "Mislim da su bili šokirani", prisjećao se Spikings. "Ono što ih je zbilja uznemirilo bila je pjesma Bog blagoslovio Ameriku na kraju filma. Sheinberg ju je smatrao antiameričkom. Bio je žestok u svom mišljenju. Rekao je nešto tipa: 'Zabijate nož u oči Americi'. Zbilja im se film nije svidio. I definitivno im se nije svidjela činjenica što traje tri sata i dvije minute". Deeley nije bio pretjerano iznenađen reakcijom čelnika Universala: "Lovac na jelene bio je više film za kompaniju United Artists, dok je film Convoy po svom stilu bio više za Universal. Zbunio sam se i prodao ova dva filma pogrešnim studijima". Deeley se ipak složio u jednom s Universalovcima - film je trebao biti kraći, ne samo zbog svog ritma, već i zbog potencijalnog komercijalnog uspjeha. U svojoj knjizi je napisao: "Film ispod dva i pol sata može imati tri projekcije u jednom danu. Međutim, film u trajanju od tri sata gubi jednu projekciju dnevno čime automatski gubi trećinu svih projekcija ukupno pa je samim time prihod od prodanih kinoulaznica manji za prikazivače, distributere i ostale sudionike procesa."
Thom Mount, predsjednik kompanije Universal u to vrijeme je izjavio: "Ovo je bila jebena noćna mora od dana kada je Michael završio film pa sve do dana kada smo počeli s kino distribucijom. Noćna mora je bila zbog toga što je Michael bdio nad svakom sekundom koju je snimio. Filmu nije bilo kraja. Kao da se radilo o Lovcu na jelene na jelene na jelene. Sama sekvenca vjenčanja bila je praktički film za sebe." Mount je također rekao da je zatražio pomoć od Verne Fields, voditeljice postprodukcije u kompaniji Universal u to vrijeme. "Prilijepio sam Vernu uz Cimina, a ona nije bila nevješta osoba. Počela je raditi pritisak na Michaela sve dok ovaj nije napravio točno onako kako je ona zahtijevala."
Montažer Zinner je u konačnici skratio film na pet i pol kilometara vrpce. Cimino je kasnije otpustio Zinnera nakon što je otkrio da je Zinner premontirao neke scene vjenčanja. Ipak, Zinner je osvojio prestižnu nagradu Oscar za najbolju montažu upravo za ovaj film. Na upit da komentira svoj sukob s Ciminom, Zinner je odgovorio: "Michael Cimino i ja smo imali nesuglaica pred kraj, ali obojica smo se izljubili svaki sa svojim Oscarom u rukama". Cimino će kasnije za New York Observer reći: "Zinner je bio morončina... Sam sam montirao Lovca na jelene."
Testne projekcije
Obje verzije filma - kraća i duža - prikazane su na testnim projekcijama za publiku prije početka kino distribucije, ali Cimino, Deeley i Spikings imaju različite verzije o tome kako je publika reagirala na pojedinim projekcijama. Redatelj Cimino je izjavio da je potkupio kino operatera kako bi ovaj prekinuo kraću verziju filma na par mjesta, a sve kako bi duža verzija dobila što bolje ocjene publike. Prema izjavama producenta Spikingsa, Wasserman je dopustio izvršnom direktoru kompanije EMI Bernardu Delfontu da sam izabere između kraće i duže verzije, a on je izabrao Ciminovu dužu. Producent Deeley, pak, tvrdi da je kraća, dvo i pol satna verzija filma imala bolji odjek kod testne publike.
Soundtrack
Službeni soundtrack filma Lovac na jelene u prodaju je krenuo na CD-u 25. listopada 1990. godine.
Kino distribucija
Kino distribucija filma Lovac na jelene započela je 8. prosinca 1978. godine u jednom kinu u New Yorku i jednom kinu u Los Angelesu u trajanju od tjedan dana. Strategija distribucije bila je kvalificirati film za prestižnu filmsku nagradu Oscar i prekinuti kino distribuciju nakon samo tjedan dana kako bi se dodatno zainteresirala publika koja ga u tih prvih 7 dana nije imala priliku vidjeti. Nakon što su objavljene nominacije za Oscara kompanija Universal proširila je kino distribuciju na veće gradove u SAD-u, a od 23. veljače 1979. godine (nakon dodjele Oscara) film se mogao pogledati gotovo svugdje. Ovaj film je važan zbog toga što se od tada nadalje krajem godine počelo s kino distribucijom uglavnom onih filmova koji će biti najozbiljniji kandidati za filmske nagrade. Film Lovac na jelene u konačnici je utržio 48,9 milijuna dolara u SAD-u.
Televizijska mreža CBS platila je tri i pol milijuna dolara za televizijska prava na prikazivanje filma u tri reprize. Mreža je kasnije povukla akviziciju nakon što je ustanovila da film sadržava previše nasilja.
Kontroverze u vezi ruskog ruleta
Jedan od dijelova filma o kojem se najviše pričalo bio je ruski rulet u kojem se pripadnici Vietkonga klade na američke ratne zarobljenike koji igraju spomenutu igru. Taj dio filma kritiziran je kao neprirodan i nerealan budući da nisu postojali nikakvi dokumenti niti svjedočenja o ruskom ruletu tijekom Vijetnamskog rata. Peter Arnett, novinar Associated Pressa koji je za medijsko pokrivanje rata osvojio Pulitzerovu nagradu u članku objavljenom u Los Angeles Timesu je napisao: "U 20 godina koliko je rat trajao, nije postojao niti jedan jedini zabilježeni slučaj ruskog ruleta... Centralna metafora filma je jednostavno čista laž." Redatelj Michael Cimino također je kritiziran za jednostrano portretiranje pripadnika vojske Sjevernog Vijetnama kao odvratne sadiste, rasiste i ubojice. Cimino se branio objašnjenjem da film nikako nije politički, polemički niti doslovno precizan u opisanim događajima te da ne nudi gledatelju nikakvo posebno gledište na rat. Također je izjavio da je pročitao par članaka iz Singapura koji su potvrđivali da je tijekom rata bilo ruskog ruleta (ali nikada nije rekao koji su to bili članci).
Tijekom filmskog festivala u Berlinu 1979. godine, sovjetska delegacija je izrazila svoje ogorčenje filmom koji je, prema njihovom mišljenju, vrijeđao vijetnamski narod u mnogim scenama. Druge socijalističke zemlje također su izrazile svoju solidarnost "herojskim ljudima iz Vijetnama". Protestirali su protiv projekcije filma i inzistirali na mišljenju da isti krši pravila festivala zbog toga što ni na koji način "ne poboljšava zajedničko razumijevanje između ljudi cijeloga svijeta". Domino efekt koji je ovakvim izjavama uslijedio doveo je do toga da pripadnici zemalja iz Kube, Istočne Njemačke, Bugarske, Poljske i Čehoslovačke te dva člana žirija napuste festival iz suosjećanja.
Mišljenje kritike o scenama ruskog ruleta
U svojoj kritici za film, Roger Ebert je branio umjetničku slobodu ruskog ruleta: "To je organizirajući simbol filma: sve što možete vjerovati u vezi igre, u vezi njezinog namjernog nasilja, u vezi toga kako ta igra dira duševno zdravlje ljudi koji su je prisiljeni igrati može se primijeniti na rat općenito. To je briljantan simbol zbog toga što, u kontekstu priče, on čini svaku ideološku izjavu u vezi rata potpuno nebitnom."
Filmski kritičar i biograf David Thomson također se slaže da film savršeno funkcionira bez obzira na gore spomenutu kontroverznost: "Postojale su žalbe na film budući da pripadnici vojske Sjevernog Vijetnama nikada nisu koristili ruski rulet za svoju zabavu. Također se govorilo da su scene u Sajgonu izmišljene ili umišljene te da su De Niro, Christopher Walken i John Savage prestari za služenje vojnog roka u Vijetnamu (Savage, najmlađi od sve trojice, tada je imao 28 godina). Tri desetljeća kasnije, 'imaginacija' kao da je utišala sve te kritike... a Lovac na jelene i dalje je jedan od najvećih američkih filmova ikad snimljenih."
U članku naziva "The Vietnam Oscars" objavljenom u Vanity Fairu autor Peter Biskind je napisao da je politički cilj Lovca na jelene pomalo misteriozan.
Mišljenje filmske ekipe o scenama ruskog ruleta
Glumac Christopher Walken je izjavio da prilikom snimanja filma povijesni kontekst radnje nije bio ključan: "Ne sjećam se da je bilo tko, dok smo snimali film, uopće spomenuo Vijetnam!". De Niro je nadodao: "Bez obzira jesu li se opisani događaji u filmu uopće dogodili ili nisu, to je nešto što vrlo lako možete zamisliti da bi se moglo dogoditi u teoriji. Ne znam. U ljubavi i ratu sve je dopušteno". Producent Spikings je, iako je bio ponosan na film, kasnije izrazio žaljenje zbog toga kako su Vijetnamci prikazani u filmu. Rekao je: "Mislim da nitko od nas nije želio da film bude eksploatatorski, ali mislim da nismo bili dovoljno... upućeni. Ne mogu se sjetiti bolje riječi od ove. U to vrijeme nisam shvaćao koliko smo se zapravo loše ophodili prema Vijetnamcima..."
S druge strane, producent Deeley je branio Ciminove komentare u vezi prirode i motiva filma: "Lovac na jelene nije zapravo film o Vijetnamskom ratu. To je film o nečem sasvim drugom. Nije niti o drogama niti kolapsu morala vojnika. Glavna teza tog filma je kako pojedinci odgovaraju na pritisak: različiti ljudi reagiraju različito. Film je o trojici radnika iz čeličane koji su postavljeni u nevjerojatne situacije. Film Apokalipsa danas je nadrealan. Lovac na jelene je parabola... Ljudi koji se bore i izgube u ratu koji se nikada nije trebao niti dogoditi suočeni su s nekim očitim i neprijatnim izborima. Oni za to mogu okrivljavati svoje vođe... Ili same sebe. Okrivljavanje samoga sebe bio je veliki teret za mnoge ratne veterane. Kako se vojnik istovremeno može pomiriti s porazom, a pritom sačuvati svoje dostojanstvo? Jedan od načina je prikazati neprijatelja toliko nehumanim, te bitku između dobrih momaka (nas) i loših momaka (njih) toliko neravnopravnom da poraz učinimo nevažnim. Nehumanost je bila glavna tema portreta pripadnika vojske Sjevernog Vijetnama tijekom scena ruskog ruleta. Suosjećanje publike prema zatvorenicima koji pucaju po šavovima, stoga, zatvara taj krug. U scenama ruskog ruleta neki veterani koji su propatili tijekom rata pronašli su savršenu alegoriju."
Ciminova autobiografija i završna scena filma
Redatelj Michael Cimino je u intervjuima učestalo spominjao Lovca na jelene kao "osobni" odnosno "autobiografski" film premda su kasnija istraživanja novinara poput Toma Buckleyja iz Harpera otkrili netočnosti Ciminovih tvrdnji.
Posljednja scena filma u kojoj se svi glavni likovi okupljaju na jednom mjestu i pjevaju pjesmu Bog blagoslovio Ameriku postala je temom mnogih debata među kritičarima nakon što je film krenuo s kino distribucijom. Postavljalo se pitanje je li namjera scene i takvog završetka filma trebala biti ironična ili ne - "kao kritika patriotizmu ili njegov hvalospjev".
Kritike
Prve kritike filma Lovac na jelene uglavnom su bile izrazito pozitivne. Mnogi kritičari smatrali su ga najboljim američkim epskim filmom nakon Kuma redatelja Francisa Forda Coppole. Najviše su bili hvaljeni portret radničke klase Amerike i njezinog okoliša; Ciminova režija glume De Nira, Walkena, Streep, Savagea, Dzundze i Cazalea; simbolična promjena tonaliteta i ritma filma u dijelu kada iz Amerike selimo u Vijetnam; tenzije tijekom igranja ruskog ruleta; i teme američke razočaranosti.
Roger Ebert iz Chicago Sun-Timesa dao je filmu četiri od četiri zvjezdice i nazvao ga "jednim od emocionalno najpotresnijih filmova ikada snimljenih". Gene Siskel iz Chicago Tribunea također je nahvalio film uz opasku: "Ovo je veliki film koji se bavi velikim stvarima. Mnogo dijelova filma, uključujući i odabire određenih glumaca, podsjeća na Kuma." Leonard Maltin da je filmu četiri zvjezdice i nazvao ga "osjećajnim i mučnim uratkom". Vincent Canby iz New York Timesa nazvao je Lovca na jelene "velikim, neprijatnim, ludo ambicioznim filmom koji će postati popularnim epom čija tema progovara o Americi kao što je to bio i Kum. Njegovu viziju potpisuje originalni, novi filmaš". David Denby iz New Yorka prozvao je film "epskim" s "kvalitetom kakvu u današnje vrijeme gotovo uopće ne viđamo - raspon, snaga i širina pravog filmskog doživljaja". Jack Kroll iz magazina Time napisao je da film stavlja svojeg redatelja Cimina "direktno u centar filmske kulture". Stephen Farber je za magazin New West Lovca na jelene proglasio "najvećim antiratnim filmom još od Velike iluzije".
Ipak, film nisu zaobišle negativne kritike pogotovo one koje su se odnosile na konteroverze ruskog ruleta. Pauline Kael iz The New Yorkera napisala je pozitivnu kritiku, ali s određenom rezervom: "Uskogrudan je to film određene veličine... s ushićenim pogledom na običan život... ali istovremeno je i razjaren jer, unatoč svojoj ambicioznosti, nema veću moralnu inteligenciju od Eastwoodovih akcijskih filmova". Andrew Sarris napisao je da je film "izrazito nejasan i misteriozno histeričan... Možda je značajno i to što su nam glumci zanimljiviji od samih likova koje oni portretiraju." John Simon iz New Yorka je napisao: "Uz sve pretenzije da će biti novi i bolji, ovaj film je zapravo samo nastavak starih holivudskih lažnih ratnih filmova. Neprijatelj je još uvijek divlji i glup te ga se ne može usporediti s našom čistoćom i heroizmom."
Na popularnoj internetskoj stranici Rotten Tomatoes koja se bavi prikupljanjem filmskih kritika film ima 92% pozitivnih ocjena temeljenih na 48 kritika: "Veličina filma malo je otupljena njegovom dužinom i jednostranim pogledom na događaje, ali svi nedostaci filma zasjenjeni su Ciminovom suosjećajnom režijom i nevjerojatnim glumačkim ostvarenjima Roberta De Nira, Meryl Streep i Christophera Walkena". Na drugoj internetskoj stranici koja se također bavi prikupljanjem kritika, Metacritic, film ima ocjenu 73/100 temeljenu na 7 zaprimljenih kritika. Roger Ebert je te godine film Lovac na jelene stavio na treće mjesto najboljih filmova godine, a također ga je prozvao i jednim od najboljih filmova 70-ih. Gene Siskel također ga je postavio na treće mjesto najboljih filmova godine. Redatelj Miloš Forman i glumac Mickey Rourke izjavili su da je Lovac na jelene jedan od najboljih filmova svih vremena.
Revizije kritika nakon filma Vrata raja
Sljedeći film redatelja Michaela Cimina, Vrata raja, filmska kritika doslovno je sasjekla. Film je proglašen jednim od najvećih box-office neuspjeha u filmskoj povijesti budući je od inicijalnog budžeta od 44 milijuna dolara utržio nešto malo više od 3 milijuna tijekom kino distribucije čime je doveo do bankrota kompanije United Artists i završetka filmskog razdoblja znanog pod nazivom Novi Hollywood. Zbog neuspjeha filma Vrata raja nekoliko je kritičara u međuvremenu promijenilo svoje prvotno mišljenje o Lovcu na jelene. U svojoj sada već slavnoj kritici, Vincent Canby je za film Vrata raja napisao: "Film pada na toliko nivoa da vam dođe da se zapitate je li gospodin Cimino prodao svoju dušu Vragu kako bi kupio uspjeh Lovca na jelene, pa se sada taj isti Vrag vratio kako bi naplatio dug". Andrew Sarrris je u svojoj kritici za Vrata raja napisao: "Malo sam iznenađen što mnogi kritičari koji su bili oduševljeni Ciminom zbog njegovog Lovca na jelene sada tog istog redatelja bacaju vukovima s jednakom dozom entuzijazma." U svojoj kritici također je nadodao: "Nikada me taj film nije osvojio... I stoga nisam bio iznenađen glupošću i nepovezanošću filma Vrata raja budući je ta ista glupost i nepovezanost prisutna i očigledna u Lovcu na jelene". U svojoj knjizi Final Cut: Dreams and Disaster in the Making of Heaven's Gate autor Steven Bach je napisao: "Kritičari kao da su se osjećali obveznima u svojim negativnim kritikama za Vrata raja spomenuti Lovca na jelene kako bi demonstrirali svoje kritičarske akreditacije."
Filmski kritičar za BBC Mark Kermode obrušio se na status filma Lovac na jelene kojeg se smatra jednim od najvećih filmskih klasika: "Postoji nepisano pravilo u filmskoj kritici da se neki filmovi ne smiju koriti. Građanin Kane, Neki to vole vruće, 2001: Odiseja u svemiru, Kum II... Svi ti filmovi smatraju se pravim filmskim klasicima. Međutim, uz rizik da budem izbačen iz kruga "respektabilnih filmskih kritičara", dozvolite mi da iskoristim ovu priliku i kažem svoje službeno mišljenje o Lovcu na jelene, a to je da je to jedan od najgorih filmova ikada snimljenih - preopširna, preuveličana povraćotina umočena u manipulativne rasističke emocije, primarno značajna zbog svog farsičnog melodramatskog tonaliteta koji se nalazi negdje između vrišteće histerije i pijanog mjesečarenja."
Ipak, mnogi kritičari i danas smatraju Lovca na jelene velikim filmom čija snaga nije nestala, uključujući Davida Thomsona i A. O. Scotta.
Oscar
Filmski producent Allan Carr iskoristio je svoja poznanstva kako bi što više i što bolje promovirao film Lovac na jelene. "U kojem je točno trenutku Allan Carr došao u priču Lovca na jelene više se ne mogu sjetiti", podsjeća se producent Deeley, "ali taj film je za njega postao poput križarskog pohoda. Šarmirao je sve oko sebe, priređivao nezaboravne zabave, stvarao promociju "od usta do usta" (word of mouth) - činio je sve što se u to vrijeme u Hollywoodu moglo činiti kako bi promovirao projekt. Zbog toga što nije imao nekakvog vidljivog osobnog razloga zašto to čini, ljudi iz prodaje kompanije Universal Pictures napokon su počeli shvaćati da u rukama imaju nešto što potencijalno vrijedi više od uobičajenog." Deeley je također nadodao da su Carrove promocije bile te koje su Lovca na jelene stavile "na kartu" nominacija za prestižnu filmsku nagradu Oscar.
Tijekom televizijske posebne emisije Oscar Preview for 1978, kritičar Roger Ebert ispravno je predvidio da će film Lovac na jelene osvojiti nagradu za najbolji film, dok je Gene Siskel mislio da će pobijediti film Povratak ratnika. Međutim, Ebert nije dobro predvidio da će De Niro pobijediti u kategoriji za najboljeg glavnog glumca te da će Jill Clayburgh pobijediti u kategoriji za najbolju glavnu glumicu za film Slobodna žena - tu je točniji bio Siskel koji je predvidio pobjede Jona Voighta i Jane Fonde za film Povratak ratnika. Obojica su, ipak, ispravno predvidjeli pobjedu Christophera Walkena u kategoriji najboljeg sporednog glumca.
Prema napisima producenta Deeleyja, Warren Beatty je vodio negativnu kampanju za Lovca na jelene zbog toga što je te godine on imao svoj film koji je bio nominiran u čak devet kategorija za nagradu Oscar - Nebo može čekati. Beatty je u svojoj kampanji koristio bivše djevojke: Julie Christie koja se u to vrijeme nalazila u žiriju filmskog festivala u Berlinu na kojem je, između ostalih, prikazan Lovac na jelene napustila je projekciju filma skupa s članovima žirija iz Rusije. Jane Fonda je u javnosti također kritizirala film Lovac na jelene. Deeley pretpostavlja da razlog njezinog kriticizma leži u činjenici što se njezin film Povratak ratnika nalazio u mrtvoj utrci za glavnu nagradu skupa s Lovcem na jelene. Također je napisao da je Beatty poslao svog prijatelja koji je glumio novinara tijekom konferencije za medije povodom Oscara, a koji je upitao Fondu je li gledala Lovca na jelene. Fonda je odgovorila da nije i da ga ne namjerava pogledati.
Kako se dodjela Oscara približavala, negativna kampanja protiv Lovca na jelene se povećavala. Kada su 9. travnja 1979. godine limuzine počele dolaziti ispred paviljona Dorothy Chandler gdje se održavala ceremonija dodjele, okružili su ih demonstratori uglavnom iz ogranka organizacije Vijetnamski veterani protiv rata iz Los Angelesa. Demonstratori su nosili transparente s napisima "Nema Oscara za rasizam" i "Lovac na jelene je prokleta laž" te bacali pamflete koji su svojim sadržajem kudili po filmu na prozore limuzina. Washburn, nominiran u kategoriji najboljeg originalnog scenarija, tvrdio je da je njegova limuzina kamenovana. Prema članku objavljenom u magazinu Variety, "policija i demonstratori sukobili su se u kratkoj, ali krvavoj tučnjavi koja je rezultirala s 13 uhićenja".
Film Lovac na jelene imao je sveukupno 9 nominacija za prestižnu filmsku nagradu Oscar, a u konačnici je osvojio 5 nagrada.
Zlatni globus
Film Lovac na jelene imao je 6 nominacija za nagradu Zlatni globus, a osvojio je jednu.
BAFTA
Film Lovac na jelene imao je 9 nominacija za britansku nagradu BAFTA, a osvojio je dvije.
Naslijeđe
Lovac na jelene bio je prvi i najkontroverzniji kino film nekog velikog holivudskog studija koji je kritizirao američku umiješanost u Vijetnamski sukob nakon 1975. godine kada je rat službeno završio. Premda je film s kino distribucijom počeo iste godine kada i Povratak ratnika redatelja Hala Ashbyja, The Boys in Company C redatelja Sidneyja Furieja i Go Tell the Spartans redatelja Teda Posta, Lovac na jelene bio je prvi film o Vijetnamu kojeg je pogledao široki spektar publike i koji je pobrao hvalospjeve filmske kritike kulminiravši dodjelom prestižne filmske nagrade Oscar na kojoj je proglašen najboljim filmom godine. Ostali filmovi snimljeni tijekom kasnih 70-ih i u 80-im godinama prošlog stoljeća čija je tema krvavi sukob u Vijetnamu uključuju:
U intervjuu za internetsku stranicu Rotten Tomatoes iz 2011. godine, glumac William Fichtner je izjavio da su on i njegova partnerica s kojom je gledao film Lovac na jelene u kinu potpuno zanijemili nakon što je film završio zbog "ljudskog iskustva koje je u filmu bilo prikazano tako realistično; putevi glavnih likova bili su toliko teški, kao što je ponekad težak realan život. Sjećam se da smo nakon što smo pogledali film hodali ulicom - otišao sam pogledati film s tadašnjom djevojkom, to nam je bio kao spoj - i izašli smo iz kina i hodali ulicom nekih sat vremena bez da je itko rekao ijednu jedinu riječ; toliko nas je film potresao."
Razna priznanja
Godine 1996. film Lovac na jelene izabran je za očuvanje u Nacionalnom filmskom registru SAD-a zbog svoje "kulturološke, povijesne i estetske važnosti".
U časopisu Empire iz 2008. godine u kojem je objavljena lista 500 najboljih filmova svih vremena, Lovac na jelene zauzeo je 467. mjesto uz komentar:
"Ciminov odvažan, moćan epski film o Vijetnamskom ratu prikazuje sve od mačističkih rituala iz malog gradića, do pakla jugozapadne Azije i natrag pa sve do upitnog pjevanja pjesme America The Beautiful. De Niro je sjajan, ali su Christopher Walken, Meryl Streep i John Savage uistinu nezaboravni."
Nakon što je pogledao film u ožujku 1979. godine Jan Scruggs, vijetnamski veteran koji je postao savjetnik za američko Ministarstvo rada došao je na ideju o gradnji Nacionalnog memorijalnog centra za vijetnamske veterane pa je sam osnovao i vodio fond za navedeni centar koji ga je i otplatio. Redatelj Michael Cimino bio je pozvan na otvaranje centra.
Обреж (Варварин)
Обреж је насеље у Србији у општини Варварин у Расинском округу. Према попису из 2002. било је 3221 становника (према попису из 1991. било је 3978 становника).
Историја
До Другог српског устанка Обреж се налазио у саставу Османског царства. Након Другог српског устанка Обреж улази у састав Кнежевине Србије и административно је припадао Јагодинској нахији и Темнићској кнежини све до 1834. године када је Србија подељена на сердарства. У том периоду у Обрежу је постојала скела која је уједно и била гранични прелаз са Османским царством. Власник скеле је био Милета Радојковић, и ова скела је била најпрометнија у Јагодинској нахији.
Порекло становништва
Према пореклу ондашње становништво Обрежа из 1905. године може се овако распоредити:
Демографија
У насељу Обреж живи 2635 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 43,1 година (41,8 код мушкараца и 44,4 код жена). У насељу има 1041 домаћинство, а просечан број чланова по домаћинству је 3,09.
Ово насеље је великим делом насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.
Behauddin Hadžimejlić
Šejh Behauddin ef. Hadžimejlić (Vukeljići, 1920. – Vukeljići, 18. prosinca 1996.), bosanskohercegovački je teolog bošnjačkog porijekla, šejh nakšibendijskog, rifaijskog i kadirijskog tarikata, drugi po redu šejh-ul-mešaih.
Biografija
Behauddin Hadžimejlić je rođen u Vukeljićima pored Fojnice 1920. godine, kao najstariji sin šejha Abdullatifa ef. Hadžimejlića, unuk šejha ̟Hasana ef. Hadžimejlića, praunuk šejha Mejli-babe. Osnovano obrazovanje je stekao pred svojim ocem, a nakon toga školovanje nastavlja u Travniku, u Elči Ibrahim-pašinoj medresi. Po završetku medrese, 1938. godine, radio je kao imam do odlaska u penziju. Radio je na izgradnji i obnovi raznih vjerskih objekata, kao i lokalne infrastrukture. Obnavio je i proširio tekiju u Vukeljićima 1957. godine. Pored nje obnavio je mnoge ranije zatvorene tekije, te učestvovao u otvaranju novih u Sarajevu, Jajcu, Foči, Malom Zvorniku i Tuzli.
Behauddin Hadžimejlić je postavljen za upravitelja tekije u Vukeljićima, 1961 godine. Hilafetnamu za šejha nakšibendijskog tarikata je dobio od svog oca i strica šejh hafiz Musa Kjazima ef. Hadžimejlića. U Jeruzalemu, Mesdžidu-l-Kudusu se 1964. upoznao sa šejhom Jusufom Buharijom. U Istanbulu 1969. u Ajni Ali Baba tekiji, dobiva hilafet od šejh Muhidin Ensarije za rifaijski i kadirijski tarikat.
Učestvovao u formiranju Saveza islamskih derviških redova, kao i u osnivanju Tarikatskog centra 1977. godine. Bio je aktivan i u radu komisija za obavljanje zikrova te u savjetima za formiranje i rad tekija i derviša. Obavljao je dužnost šejh-ul-mešaiha od 1990. do 1996. godine.
Umro je u Vukeljićima 18. decembra 1996. godine. Ukopan je u turbetu svoga djeda šejh Hasan Babe.
Pečori
Geografske karakteristike
Pečori leži na granici prema Estoniji, nedaleko od Čudsko-pskovskog jezera (20 km).
Kako se nalazi na trasi željezničke pruge Sankt Peterburg-Vitebsk i autoputa Pskov - Riga, on je grad graničnih prelaza i carinarnica. Od Pskovska je udaljen 50 km, od Sankt Peterburga 345 km i od Tallinna - 287 km.
Historija
staroruske riječi pečera - pećina. Monasi pustinjaci živjeli su po pećinama vapnenačkog brda u blizini potoka Kamjanec, pa je 1473. nastao je pećinski manastir, koji je tokom 16. vijek opasan bedemima. Utvrda Pečora branila je sjeverozapadne granice Ruskog Carstva od Poljaka, Litavaca i Šveđana. Od samih početaka gradnje bedema raslo je i monaško naselje. Zbog tog se godina završetka gradnje utvrde - 1565. - uzima za datum osnivanja grada. Po naredbi cara Ivana Groznog u to je vrijeme stiglo oko 300 vojnika sa svojim familijama iz moskovskog kvarta Butirka da brane utvrdu. Oni su uz monahe postali prvi stanovnici Pečore, koja je kasnije izrasla u grad.
Podjela Poljske
mini|desno|300px|Stanje prije podjele:Poljska-Litva u najvećem opsegu.
Pečori
Historija
Tokom 19. vijeka Pečori je izrastao u predgrađe Pskova. Istina veliko ali neugledno i skromno, 1820. od ukupno 228 kuća i to mnje više jednokatnih, - 215 je bilo od drva, 7 od kamena i 6 od mješanih materijala, ali je i pored toga broj stanovnika rastao, iako je i nadalje bio najmanji grad u Guberniji Pskov. Krajem 19. vijeka u njemu je živjelo 1312 stanovnika, prema popisu iz 1887.,1258 Rusa, 27 Estonaca, 10 Nijemaca, 9 Latvijaca i jedan Židov.
Podjela Poljske
Tri podjele Poljske odigrale su se u 18. stoljeću i tim podjelama prestala je postojati Poljska (Poljsko-Litavska Unija ) kao neovisna država. Postojale su tri podjele : Poljsku su podijelili Rusko Carstvo, Prusko Kraljevstvo i Habsburška Monarhija.
Pečori
Historija
Početkom 20. vijek trgovina lanom, žitom i proizvodima od drva imala je važnu ulogu u životu grada. U tom periodu u gradu je bilo gotovo 60 dućana, 3 štavionice, 4 sladare. Razvoju grada uveliko je pomogla izgradnja željezničke pruge Pskov-Riga 1886., koja je povezala Pečori sa Moskvom, Sankt Peterburgom, Rigom i Tallinnom.
Podjela Poljske
Uvod
mini|300px|Pad Poljske Krajem 18. stoljeća prije podjele, Poljska-Litva nije bila potpuno suverena država. Bila je pod velikim utjecajem Rusije, tako da su ruski carevi utjecali na izbor poljskog kralja. To se posebno odnosilo na poljskog kralja Stanislava Augusta, koji je jedno vrijeme bio i ljubavnik ruske carice Katarine Velike. Za vrijeme vladavine Vladislava IV (1632-1648) razvio se princip liberum veta. Liberum veto je podrazumijevao da svaki zastupnik u poljskom Sejmu može blokirati zakon. Zakoni su se donosili jednoglasno. Postalo je jako teško djelovati pod tim uvjetima. Liberum veto je stvorio uvjete za raspad Poljske. Strane diplomate bi potplatili jednog zastupnika, a taj je onda mogao sprječava donošenje odluka sukladno zahtjevima stranih sila. Država je postala izuzetno neučinkovia. Za vrijeme Sedmogodišnjeg rata, Poljska je ostala neutralna, iako je imala simpatije za savez Francuske, Austrije i Rusije. Dozvolila je ruskoj vojsci napad na Prusku preko Poljske. Fridrik II. Veliki se osvetio tiskajući lažne poljske novčanice i na taj način je Poljsku gospodarski teško oštetio. Rusija je kontrolirala velik dio poljskog plemstva, pa je 1767. preko ruskog veleposlanika u Varšavi Nikolasa Repnina i Rusiji lojalnog poljskog plemstva, prisilila Sejm na donošenje Repninovog ustava 1767. Prije toga su zarobili i protjerali nekoliko protivnika toga ustava. Na tom zasjedanju odluke se nisu donosile principom liberum veta, nego principom konfederalnog Sejma, tj. većinom. Novim ustavom poništene su kraljeve reforme iz 1764. godine. Novim ustavom iz 1767. i dalje se jamčio liberum veto. Međutim, Poljska-Litva je prisiljena pred pruskim zahtjevima tražiti zaštitu Rusije. Pruska je zahtijevala dio sjeverozapada da bi spojila svoj teritorij oko Königsberga s ostalim teritorijima.
Pečori
Historija
Uoči Prvog svjetskog rata u Pečoriju koji je tad imao 11 ulica, 5 trgova, 3 osnovne škole, bolnicu i apoteku. živjelo je 2 240 stanovnika.
Nakon rata Pečori je pripao novoosnovanoj Republici Estoniji. Dvadesetih i tridesetih godina 20. vijeka trgovina je postala motor razvoja grada. U Pečoriju se uglavnom trgovalo konjima, kućanskim i poljoprivrednim alatom, košarama, bačvama i grnčarijom, ali je lan je ostao glavni izvor prihoda. Pečorski kraj je prosječno proizvodio po 200 000 snopova lanenih vlakana. U gradu su postojali uredi britanskih i njemačkih firmi za otkup lana. U tom periodu Pečori je imao 168 trgovačkih firmi, 8 banaka i kreditnih institucija, 1 kantinu, 6 restorana, 8 čajana, 3 biblioteke, 2 osnovne škole i 1 gimnaziju. Stanovništvo grada brzo je raslo pa je 1934. u njemu živjelo 4274 stanovnika, od tog velik broj Estonaca.
Podjela Poljske
Uvod
Repnina je zahtijevao vjerske slobode za pravoslavce i protestante. To je izazvalo žestoku reakciju katoličke crkve i došlo je do rata Konfederacije iz Bara sa Rusijom. Rat je trajao od 1768. do 1772. godine. Konfederaciju iz Bara predstavljalo je poljsko plemstvo (šljahta), koje je bilo nezadovoljno ruskim miješanjem u poljske unutrašnje stvari, a bili su nezadovoljni i kraljem. Poljsko plemstvo pozivalo je u pomoć strane sile. Tada je započeo i rat Turske protiv Rusije (1768-1774). Strane sile su se počele miješati. Austrija je u početku pomagala Poljake. Katarina Velika je tajnom diplomacijom pridobila Prusku i Austriju. Tri sile su sklopile dogovor da održavaju status quo i da se ne mijenjaju poljski zakoni. Taj savez je kasnije postao poznat pod imenom "savez tri crna orla", jer su sve tri velesile imale crnog orla u grbu. Poljaci su pokušali istjerati strane sile u pobuni Konfederacije iz Bara (1768-1772), ali nisu imali nikakve šanse protiv dobro obučene ruske vojske, koja ih je teško porazila. U to doba kaosa i ukrajinski seljaci su se pobunili 1768. i pobili su šljahtu i katoličke, unijatske i židovske svećenike
Pečori
Historija
Kad je Sovjetski Savez početkom 1940. okupirao Baltičke države - Pečori je u početku ostao u granicama novoformirane Estonske SSR, ali su ga već u julu 1941. okupirale jedinice Wehrmachta. Pod nacističkom okupacijom grad je bio sve do augusta 1944. kad ga je oslobodila Crvena armija.
Podjela Poljske
Prva podjela Poljske
mini|300px|Prva podjela Poljske U Beču je 19. veljače 1772. sklopljen dogovor o podjeli Poljske. U kolovozu su isto vrijeme u Poljsku ušle austrijska, ruska i pruska vojska i zauzele su one oblasti za koje su se prethodno dogovorile. Manifest o tome je izdan 5. kolovoza 1772. i izazvao je veliko zaprepaštenje u već iscrpljenoj Poljskoj.
Vojska Konfederacije iz Bara nije položila oružje. Uporno su branili svaku tvrđavu. Krakow je pao tek 28. travnja 1773. kada ga je zauzeo ruski general Suvorov. Pomoć Konfederaciji nije stigla ni iz Francuske ni iz Velike Britanije iako su u njih polagali nade. Rat s Rusijom i stranim silama koštao je konfederaciju iz Bara oko sto tisuća vojnika, a zemlja je bila u ruševina i bez velikoga dijela teritorija. Podjela Poljske je ratificirana 22. rujna 1772. godine. Friedrich Veliki je bio oduševljen teritorijalnim dobicima, a preuzeo je i brigu za svoje nove podanike. Pozvao je veliki broj katoličkih učitelja, a uveo je i obvezu da pruski prijestolonasljednik mora znati poljski. Podjelom je Poljska izgubila 30 posto teritorija s oko 4 milijuna stanovnika. Najvažniji dio je otišao Habsburškoj monarhiji. Kada su završili podjelu teritorija strane sile su zahtijevale od poljskog kralja i Sejma (poljske skupštine) odobrenje te odluke. Kralj se obratio zemljama zapadne Europe za pomoć. Pomoć od zapada nije stizala, a strane vojske su zauzele Varšavu da bi oružjem prisilili na usvajanje odluka koje njima odgovaraju. Predstavnici Katarine Velike su uhitili i i protjerali u Sibir one zastupnike u Sejmu, koji su se zalagali protiv odluka velikih sila. Lokalne skupštine su odbijale izabrati izaslanike za Sejm, ali nakon nekoga vremena sakupljen je kvorum za Sejm. Sjednice Sejma je vodio predsjednik Sejma Adam Poninski, koji je odlučio da se ne primjenjuje liberum veto, nego princip konfederalnog Sejma. Takav Sejm je izabrao povjerenstvo tridesetoricom, koja se trebala baviti različitim pitanjima u ime Sejma. Povjerenstvo je 18. rujna 1773. formalno potpisalo sa se slaže s podjelom Poljske. Poljska se gubitkom teritorija našla u teškoj situaciji. Pruska je dobila kontrolu nad 80% uvoza i izvoza Poljsko-litvanske unije. Pruska je iskoristila priliku, pa je nametnula visoke pristojbe za prolaz robe preko sada pruske teritorija.
Pečori
Historija
Odlukom Prezidijuma vrhovnog sovjeta Sovjetskog Saveza, u augustu 1944., Pečori je službeno vraćen u sastav Ruske SFSR, odnosno u sastav njene novoformirane Pskovske oblasti. U januaru 1945. je službeno formiran Pečorski rajon sa sjedištem u Pečoriju.
Podjela Poljske
Druga podjela Poljske
mini|300px|Druga podjela Poljske Do 1790, stanje u Poljskoj se toliko pogoršalo da je bila prisiljena ući u savez s Pruskom. Potpisan je poljsko-pruski pakt 1790. godine. Uvjeti pakta su bili takvi da je postala neizbježna nova podjela Poljske. Poljska je 3. svibnja 1791. donijela liberalni svibanjski ustav, po kome su odvojene zakonodavna, izvršna i pravna vlast. Eliminirane su zlouporabe iz Repninovog ustava iz 1767. godine. Svibanj Ustavom je uvedena jednakost plemstva i građana, a po prvi put seljaci su pod zaštitom vlasti od zlouporaba u sustavu kmetstva. Rusija je bila ljuta zbog donošenja ustava, jer Poljsku je promatrala kao jednu vrstu svoga protektorata. Rusija se udružila sa konfederacijom iz Targovice, dijelu plemstva, koji se protivio ustavu. Započeo je Poljsko-ruski rat 1792. Pruska je izdala Poljsku, pa je Rusija lako porazila Poljsku. Druga podjela Poljske je izvedena 23. siječnja 1793. godine.
Treća podjela Poljske
mini|300px|Tri podjele Poljske na jednoj karti
Pečori
Privreda
Najvažnija firma u gradu je tvornica keramičkih pločica (Euro-Ceramics / Евро-Керамика Печоры). Pored toga ima i poduzeća u građevinarstvu, tekstilnoj i prehrambenoj industriji.
El Verde, Cardonal
El Verde je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Hidalgo, u opštini Cardonal.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 24 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1901 m.
Horezu, Dobrețu
Horezu je naselje u Rumuniji u okrugu Olt u opštini Dobrețu.
Prema proceni iz 2013. u naselju je živelo 635 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 161 m.
El Limón, Arteaga
El Limón je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Michoacán, u opštini Arteaga.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 27 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 421 m.
Sefardi
Sefardi (jevr. ספרדים, doslovno Španci) su Jevreji potomci prognanih iz Španije i Portugalije, uglavnom 1492. godine. Njihovi sunarodnici iz Nemačke su Aškenazi. U Bibliji (Avd. 1:20) Sefarad se odnosi na Malu Aziju, ali je u srednjem veku doveden u vezu sa Španijom. Taj izraz je u popularnoj upotrebi počeo da označava i Jevreje iz islamskog sveta. Raštrkani na sve četiri strane sveta, među ono malo stvari koje su poneli sa sobom nalazila se njihova bogata kulturna ostavština, melodičan jezik i nostalgične romanse koje su ih vezivale za stari kraj. Sa druge strane, zemlje koje su ih primile raširenih ruku imale su sreću da steknu izvanredne građane: intelektualce, lekare i trgovce koji su činili da privreda procveta gde god da su se nastanili.
Pamela Hensley
Pamela Hensley (3. oktobar 1950 - ) je bivša američka glumica i manekenka, najpoznatija po nastupima na televiziji 1970-ih i 1980-ih, pri čemu se ističe uloga Princeze Ardale u TV-seriji Buck Rogers in the 25th Century.
Sefardi
Sefarad je, zapravo, hebrejski naziv za Španiju a, u užem smislu, los sefardím (množina od sefardí) su Jevreji poreklom sa Iberijskog poluostrva. Sefard je prvenstveno jedno kulturno i lingvističko određenje, koje se odnosi na posebnu religijsku praksu i običaje, te jezik. Postoji jedinstven narodni govorni jezik - jevrejsko-španski (el judeo-español), te pisani duhovni - ladino. Posebno su popularne sefardske romanse, lirsko-epska poezija korena iz vremene koje je prethodilo i u vreme Rekonkiste. U sefardske junake spadaju divovi jevrejske filozofije, na primer Rabi Moše ben Majmon (רמב"ם, Rambam, Majmonides), Ben Jozef Sa'adija i Jehuda Ha'Levi. Po izgonu srećemo jednog od uticajnijih filozofa svetskih razmera i karaktera, izopštenog racionalistu Baruha de Spinozu.
mini|desno|200px|Sefardi iz Bosne, XIX vek. thumb|drsno|200px|Zlatna Hagada iz Barselone
Istorija
thumb|left|Hagada iz Barselone Nakon što su gotovo hiljadu godina živeli na španskom tlu, bili su proterani 1492. godine. Neki od ovih španskih izgnanika su emigrirali u Portugaliju, ali su odande bili ubrzo proterani (1497). Nastanili su se uglavnom u Maroku, Otomanskom carstvu, Francuskoj, Italiji, ali i Severnoj Americi, Holandiji, na Karibima i u Engleskoj. U manjem broju su se nastanili u drugim zemljama.
Los sefardím su bili primljeni raširenih ruku u Otomanskoj carevini. Kada je na istanbulskom pristaništu dočekao brodove otomanske flote koji su prevozili Jevreje od španskih luka, sultan Bajazit II je izgovorio rečenicu koja će postati čuvena: Oni koji su ih proterali gube, ja dobijam. Solun je postao sedište najbrojnije sefardske zajednice, a španske izbeglice su osnovale svoje zajednice po celom Balkanskom poluostrvu. Sudbina Jevreja u Otomanskom carstvu pratila je, u svim usponima i padovima, sudbinu samog carstva. Sredinom XIX veka, siromaštvo i nepismenost postali su veliki problem za mnoge sefardske zajednice, tako da su preduzete ozbiljne mere za njegovo rešavanje. Mnoge od ovih mera imale su veliki uspeh.
thumb|Kuća Sefarda u Kordobi
Tokom vekova, u većini sefardskih zajednica održala se nostalgija za starim španskim zavičajem. Govorili su španski jevrejski (koji se u nekim zajednicama zvao ladino), pevali španske romanse i prenosili sa kolena na koleno priče i poslovice.
Jevrejske zajednice u Bosni, Srbiji, Makedoniji, Hrvatskoj i Grčkoj pretrpele su strašno uništenje tokom holokausta, dok je Bugarska zaštitila svoje Jevreje (iako je Jevreje iz okupirane Makedonije i Trakije deportovala).
Osim Grčke i Turske, ove zajednice su bile kasnije pod komunističkom vlašću. Mnogi Jevreji su emigrirali i malo njih je ostalo. Ratovi koji su vođeni na tlu bivše Jugoslavije devedesetih godina za još stotine značio je novi egzodus, dok su Jevreji u Bugarskoj s ponosom počeli od 1989. da obnavljaju život u zajednici (koji im je bio zabranjen tokom godina pod komunizmom), i to pre svega zahvaljujući organizaciji American Jewish Joint Distibution Committee.
Jevrejske zajednica u Turskoj, sa preko 15 000 članova i sa centrom u Istanbulu, još uvek je snažna i aktivna. Zajednica iz Soluna, bez obzira što je bleda senka onoga što je nekada bila, s ponosom održava strukturu svoje zajednice i brine se o svojim starim članovima, dok istovremeno svojim mladim članovima uliva osećaj ponosa što su Sefardi.
Povodom pet stotina godina od proterivanja Jevreja 1992, Španija ima je odala poštu priređujući niz zvaničnih i privatnih komemoracija. U Španiji postoji značajan centar za sefardske studije na institutu Arias Montano, kao i muzej Sefarda u Toledu. Ipak, najznačajniji dokaz španskih napora da obnovi stare veze sa jevrejskom zajednicom pružen je 6. februara 2013. godine, prilikom svečanog otvaranja Sefardske kuće Izrael (Casa Sefarad Israel) u Madridu. Cilj ove izuzetne intitucije je da spase od zaborava i produbi proučavanje sefardske kulturne baštine, kao nerazdvojnog i živog dela španske kulture. Takođe, treba da posluži kao promoter mira, dijaloga i saradnje među društvima i kultuama.
Jedno naučno istraživanje američkog časopisa American Journal of Human Genetics dokazalo je da 20% današnjeg španskog stanovništva sadrži genetske osobine jevrejskih Sefarda.
Holokaust
Pored Aškenaza, u Drugom svetskom ratu uništen je i veliki deo populacije Sefarda, što je dovelo do gotovo potpunog nestanka njihovog jezika i tradicije. Jevrejske zajednice Sefarda iz Francuske i Holandije na severozapadu, i iz Jugoslavije i Grčke na jugu, skoro da su u celosti nestale.
Jevrejske zajednice u Srbiji i severnoj Grčkoj, uključujući i 50.000 Jevreja iz Soluna, potpale su pod direktnu nemačku okupaciju u aprilu 1942. godine i pretrpele najteže mere represije – oduzimanje vlasništva, javna poniženja, prisilni rad, uzimanje talaca. Ubrzo nakon toga usledila je i deportacija u Aušvic. Mnogi su umrli od neuhranjenosti. Mrtvi su spaljivani od marta do aprila 1943. Jevreji iz južne Grčke potpali su pod jurisdikciju Italijana, koji su izbegli donošenje antisemitskih zakona i odupreli se svakom pokušaju Nemačke da ih prebace u okupiranu Poljsku, sve do kapitulacije Italije 8. septembra 1943. thumb|Jevrejsko groblje bitoljskih Sefarda u [[Bitolju.]] Sefardi u Bosni i Hrvatskoj su od aprila 1941. bili pod vlašću NDH (Nezavisna Država Hrvatska), kojom je upravljala Nemačka. Oni su surovo progonili Srbe, Jevreje i Rome i deportovali ih u okolne logore, gde su ih masovno ubijali. Jevreji iz Makedonije i Trakije bili su pod bugarskim okupacionim snagama. One su im najpre oduzele državljanstvo, a potom ih predale Nemcima na deportaciju.
Jevreji u Bugarskoj bili su pod vlašću nacističkih saveznika koji su im nametnuli pogubne antisemitske zakone. Međutim, oni nisu deportovani, zahvaljujući intervenciji bugarskog parlamenta, sveštenstva i intelektualne elite. Na taj način su sačuvani životi preko 50.000 bugarskih Jevreja. Međutim, često se ne navodi činjenica da je je Bugarska direktno učestvovala u pogromu 13 000 Jevreja na teritoriji bugarske Trakije i Makedonije, tako da joj je nepravo pripisan epiet jedine saveznice nacističke Nemačke koja je u celosti sačuvala svoju jevrejsku zajednicu.
Jevreji u Severnoj Africi su se za vreme Drugog svetskog rata identifikovali samo kao Jevreji ili evropski Jevreji, koji su primili zapadni uticaj preko francuskih i italijanskih kolonizacija. Tokom Drugog svetskog rata Maroko, Alžir, Tunis i Viši bili su na strani Nemačke. Jevreji koji su živeli na ovim teritorijama bili su izloženi istim antisemitskim zakonima kao i Jevreji u Parizu. Jevreji u italijanskoj Libiji takođe su delili ovu sudbinu. Jevrejske zajednice u tim evropskim državama severne Afrike, u Bugarskoj i u Danskoj jedine su pošteđene masovnih deportacija i pogroma koji su zahvatili ostale jevrejske zajednice. Zahvaljujući operaciji Baklja, saveznici su spasili više od 400.000 Jevreja u Severnoj Africi.