cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katinjski masakr
Sovjetske akcije
Početkom 1944., SSSR je poslao još jednu komisiju, "Specijalna komisija za uspostavu i istragu strijeljanja poljskih zarobljenika od njemačko-fašističkih napadača u Katinjskoj šumi" (Специальная Комиссия по установлению и расследованию обстоятельств расстрела немецко-фашистскими захватчиками в Катынском лесу военнопленных польских офицеров, Spetsial'naya Kommissiya po ustanovleniyu i rassledovaniyu obstoyatel'stv rasstrela nemetsko-fashistskimi zakhvatchikami v Katynskom lesu voyennoplennyh polskih ofitserov), na lokaciju masovne grobnice; samo ime komisije je već unaprijed govorilo što će biti zaključak. Komisiju je vodio Nikolaj Burdenko. Strancima nije bilo dozvoljeno sudjelovati u istrazi. Komisija je ekshumirala leševe, odbacila njemački izvještaj iz 1943., te ih okrivila za strijeljanje ujesen 1941. Usprkos manju dokaza, okrivili su i njemačku stranu za ubijanje ruskih zarobljenika koji su kopali jame. Nepoznato je koliko je članova komisije zavarao lažni izvještaj, a koliko je sumnjalo na istinu; Cienciala i Materski navode da komisija nije imala izbora nego potvrditi navode vlade, dok Burdenko vjerojatno nije znao o zataškavanju. Zaključak komisije Burdenko sovjetski su izvori uporno ponavljali, sve dok sovjetska vlada 13.4. 1990. nije priznala laž i potvrdila krivnju.
U januaru 1944., Sovjeti su takođe pozvali skupinu od preko tucet američkih i britanskih novinara, koje je pratila Kathleen Harriman, kćer američkog veleposlanika Averella Harrimana, i John Melby, treći sekretar amereričkog veleposlanstva u Moskvi, u Katinj. Smatralo se da su tim činom sovjetske vlasti htjele dati težinu svojoj propagandi. Melby je ipak uočio nedosljednosti u sovjetskom slučaju: problematični svjedoci; obeshrabrivanje ispitivanja svjedoka; izjave svjedoka su bile očito mehaničke i memorizirane unaprijed. Ipak, Melby je tada smatrao da je sveukupno sovjetski slučaj uvjerljiv. Harrimanov izvještaj je došao do istog zaključka, no obojici je nakon rata postavljeno pitanje zašto su njihovi zaključci bili u suprotnostima sa nalazima, uz sumnju da je taj zaključak htio čuti i State Department. Novinari nisu bili zadivljeni sovjetskom namještaljkom.
Reakcija Zapada
thumb|left|Britanski, kanadski i američki oficiri (ratni zarobljenici) su dovedeni od Nijemaca da nadgledaju ekshumacije
Rastuće poljsko-sovjetske tenzije su počele naprezati odnose Sovjeta i Zapada u vrijeme kada je poljska važnost sa Saveznike, a koja je bila značajna u prvim godinama rata, počela slabiti, zbog ulaska SSSR-a i SAD-a u rat. Britanski premijer Winston Churchill i američki predsjednik Franklin D. Roosevelt su sve češće bili razapeti između obveza prema Poljacima i zahtjevima Staljina i njegovih veleposlanika.
Prema Edwardu Raczyńskom, Raczyński i general Sikorski su se sreli sa Churchillom i Alexandrom Cadoganom 15.4. 1943., te im rekli da Poljaci imaju konkretne dokaze o sovjetskoj odgovornosti za pokolj. Raczyński navodi da je Churchill, "bez obaveze, svojim ponašanjem pokazao da ne sumnja u to." Churchill je rekao da "boljševici znaju biti vrl okrutni". Ipak, 24.4. 1943. Churchill je ubedio Sovjete: "Protivimo se bilo kakvoj 'istrazi' Međunarodnog odbora Crvenog krsta na bilo kojem teritoriju pod njemačkom kontrolom. Takve istrage bi bile laži a njihovi zaključci doneseni terorizmom". Neslužbeni ili tajni britanski dokumenti su zaključili da je sovjetska krivnja "gotovo sigurna", ali je savezništvo sa Sovjetima bilo važnije od takvih moralnih pitanja; stoga je službena verzija podupirala Sovjete, te čak i cenzurirala bilo kakav suprotni zaključak. Churchill je zamolio veleposlanika Owena O'Malleya da istraži taj slučaj, ali uz sljedeću opasku: "Sve je to samo da se prikupe fakti, jer niko od nas ne bi smeo da o tome prozbori niti reč." O'Malley je ukazao na nekoliko nedosljednosti i nemogućnosti sovjetske verzije. Kasnije, Churchill je poslao kopiju izvještaja Rooseveltu 13.8. 1943. Izvještaj je dekonstruirao sovjetsku bilancu masakra i natuknuo političke posljedice na snažno moralni okvir, ali je priznao da nije bilo alternative postojećoj politici. Ne zna kakav je komentar Roosevelt saopštio kad je pročitao O'Malleyjev izvještaj. Churchill se u svojim memoarima osvrnuo na sovjetsku istragu tog zločina 1944., prema kojem su nacisti krivi, te dodao: "uvjerenje je, izgleda, čin vjere".
1944., Ron Jeffery, agent britanske i poljske tajne službe u okupiranoj Poljskoj, je zaobišao Abwehr i dospio do Londona sa poljskim izvještajem za britansku vladu. Njegov trud je isprva jako cijenjen, ali je kasnije ignorisan od Britanaca, što je razočarani Jeffery pripisao podlosti Kima Philbya i drugih komunističkih agenata u britanskom sustavu. Jeffery je pokušao informisati britansku vladu o masakru u Katinjskoj šumi, ali je otpušten iz armije.
1944., Roosevelt je dao zadatak veleposlaniku na Balkanu, poručniku Georgeu Earleu, da sastavi izvještaj o tom slučaju. Earle je zaključio da je masakr izveo SSSR. Nakon konzultacija sa Elmerom Davisom, ravnateljom ureda za ratnu informaciju, Roosevelt je službeno odbacio taj izvještaj, te izjavio da je ubeđen kako je za isti kriv Treći Reich. Kada je Earle formalno zatražio dopuštenje da objavi nalaze, predjesnik mu je dao naredbu kojom mu je to zabranjeno.
1943., dva američka ratna zarobljenika – pukovnik Donald B. Stewart i John H. Van Vliet – su odvedeni od Nijemaca do Katinja radi međunarodne konferencije. Steward i Van Vliet su poslali šifrirane poruke američkim nadređenima prema kojima su naišla na dokaze koji su teretili Sovjete. Tri dokaza su priložena. Kao prvo, poljski leševi su bili u tako naprednom stanju raspadanja da ih nacisti nisu mogli ubiti. Kao drugo, nijedan od poljskih dokumenata iz grobnice (pisma, dnevnici, fotografije) nisu bili stariji od maja 1940. Kao treće, dobro stanje uniforma i čizama žrtava je ukazivalo da nisu dugo živjeli nakon zarobljeništva. 1945., Van Vliet je izdao izvještaj prema kojem Sovjeti nose teret krivice za taj masakr. Njegov nadređeni, Major general Clayton Bissell, je uništio izvještaj. Washington je tu informaciju držao tajnom, možda zbog toga da smiri Staljina i da ga ne odvrati od rata sa nacistima. Tijekom istrage kongresa 1951.–52., Bissell je branio svoj čin pred kongresom, navodeći da nije bilo u interesu SAD-a da stvara neprijateljstva sa saveznikom (SSSR-om) čija je pomoć još bila potrebna protiv Japana. 1950. Van Vliet je obnovio svoj ratni izvještaj.
Nürnberški proces
Od 28.12. 1945. do 4.1. 1946., sedmorici članova Wehrmachta je suđeno na sovjetskom vojnom sudu u Lenjingradu. Jedan od njih, Arno Düre, je optužen za ubistvo brojnih civila strijeljanjem, je priznao da je sudjelovao u pokopu (ali ne i smaknuću) 15.000 do 20.000 poljskih ratnih zarobljenika u Katinju. Zbog toga je pošteđen smrtne kazne i osuđen na 15 godina teškog rada. Njegova ispovijed je bila puna apsurdnih detalja, te ga stoga sovjetski tužioci nisu iskoristili kao svjedoka tijekom Nürnberških suđenja. On je kasnije opovrgnuo svoju izjavu, te tvrdio da je prisiljen to priznati.
Prilikom sastavljanja optužnice za njemačke ratne zločince tijekom londonske konferencije, sovjetski pregovarači su iznijeli optužbu da je "u septembru 1941., 925 poljskih zarobljenika ubijeno u Katinjskoj šumi u blizini Smolenska". Američki pregovarači su to htjeli uključiti u optužnicu, ali su kasnije bili "posramljeni" tim uključivanjem te predložili da ovisi o Sovjetima da tu optužbu održe. Tijekom Nürnberškog procesa 1946., sovjetski general Roman Rudenko je podignuo optužnicu i izjavio da je "jedan od najvažnijih zločinačkih činova za koji su odgovorni glavni ratni zločinci masovno smaknuće poljskih zarobljenika koji su strijeljani u Katinjskoj šumi od njemačko-fašističkih osvajača," ali nije uspio podići dokaze za isti, te su američki i britanski suci odbacili tu optužbu.
Hladnoratovski pogledi
right|thumb|225px|Lokacije smaknuća poljskih zarboljenika na karti SSSR-a 1951. i 1952., dok je trajao korejski rat, istraga američkog kongresa koju je pokrenuo predstavnik Ray J. Madden - poznata kao Maddenova komisija - se osvrnula na katinjski masakr. Zaključila je da je Poljake ubio sovjetski NKVD te predložila da se Sovjetima sudi na Međunarodnom sudu pravde. Ipak, pitanje o odgovornosti jer i dalje ostalo kontroverzno kako na Zapadu tako i iza željezne zavjese. U Britaniji, kasnih 1970-ih pokrenuti su planovi za izgradnju spomen groblja za žrtve, koje bi nosilo datum 1940. (a ne 1941.), te su smatrani provokativnima tijekom hladnog rata. Smatra se da je izbor iz 1969. da se kao lokacija za ratno spomen groblje iskoristi bjelorusko selo Hatin, lokacija nacističkog masakra preko 156 ljudi iz 1943., namjerno odabrano kako bi se stvorila konfuzija oko zločina u Katinju. Ta dva imena su slična ili gotovo identična u nekim jezicima, te se stoga stvarala konfuzija.
U Poljskoj, prosovjetske vlasti su zataškavale taj slučaj u skladu sa službenom sovjetskom propagandom, te su namjerno cenzurirali izvore koji bi mogli dati informacije o zločinu. Katinj je bio tabu tema poslijeratne Poljske. Cenzura Narodne Republike Poljske je uložila ogroman trud a slučaj Katinj je pomenut u "Crnoj knjizi cenzure" koju su koristili autoriteti da kontroliraju medije i akademiju. Ne samo da je vlada suzbila bilo kakve reference na isti, nego je i samo spominjanje tog zlodjela bilo opasno. Kasnih 1970-ih, neke demokratske skupine su se usprotivile cenzuri i razgovarali o masakru, usprkos prebijanja, uhićenja i bojkotiranja. 1981., poljski sindikat Solidarnost je podignuo spomenik sa jednostavnim natpisom "Katinj, 1940". Spomenik je zamijenjen kada su vlasti postavile novi natpis: "Poljskim vojnicima-žrtvama hitlerovskog fašizma-počivali na miru u Katinju". Ipak, svake godine na Dušni dan slični su spomenici sa križevima postavljenina groblju Powązki i raznim drugim mjestima, samo da bi ih uklonila milicija. Katinj je ostao zabranjena tema u Poljskoj sve do pada istočnog bloka 1989.
U SSSR-u 1950-ih, voditelj KGB-a, Aleksandar Šelepin, je predložio uništenje raznih dokumenata povezanih sa Katinjom kako bi se umanjile šanse da istina izađe na vidjelo. 3.3. 1959. pisao je Nikiti Hruščovu o ubijanju 21.857 Poljaka te predložio da se unište lični dokumenti o istima, a taj dokument je sačuvan te je na kraju izašao u javnost.
Otkrića
Kasnih 1980-ih porastao je pritisak i poljske i sovjetske vlade da se objave dokumenti povezani uz taj masakr. Poljski akademičari su pokušali uključiti Katinj kao temu u zajedničkoj poljsko-sovjetskoj komisiji iz 1987. kako bi istražili cenzurirane epizode poljsko-ruske historije. 1989. sovjetski akademičari su otkrili da je Staljin doista naredio masakr, a 1990. Mihail Gorbačov je priznao da je NKVD pogubio gotovo sve poljske ratne zarobljenike te potvrdio dvije masovne grobnice kraj Katinja: Mednoje i Piatihatki.
thumb|225px|[[Katowice, Poljska: spomenik ubijenima u "Katinju, Harkіvu, Mednoju i drugim mjestima u bivšem SSSR-u 1940."]] 30.10. 1989. Gorbačov je dozvolio delegaciji nekoliko stotina Poljaka, koju je organizirala poljska udruga "Obitelji žrtava Katinja", da posjete spomen groblje u Katinju. Među njima je bio i bivši savjetnik za nacionalnu bezbednost Sjedinjenih Država Zbigniew Brzezinski. Misa je održana a podignuti su natpisi sindikata Solidarnosti. Jedan čovjek je na groblje postavio natpis na kojem piše "NKVD" te maknuo riječ "Nacisti" te je tako nastao zapis "U sjećanje na poljske oficire koje je 1941. ubio NKVDI." Neki su posjetitelji ostavili goruće svijeće na tlu. Brzezinski je saopštio:
"Nije sopstvena bol koja me je dovela ovdje, kao što je slučaj sa većinom ovih ljudi, već prije priznanje simbolične prirode Katinja. Rusi i Poljaci, mučeni do smrti, ovdje leže zajedno. Čini mi se izuzetno važnim da se istina mora izgovoriti o tome što se ovdje dogodilo, jer se jedino istinom novo sovjetsko vodstvo može distancirati od Staljinovih zločina i NKVD-a. Samo istina može biti temelj prijateljstva između Sovjeta i Poljaka. Istina će napraviti put za sebe. U to sam ubeđen zbog same činjenica da mi je dozvoljeno doputovati ovdje."
13.4. 1990., tijekom 47. godišnjice otkrića masovne grobnice, SSSR je izrazio "duboko kajanje" i priznao odgovornost sovjetske tajne policije za taj zločin. Taj dan se od tada diljem svijeta slavi kao Dan spomena na Katinj (Światowy Dzień Pamięci Ofiar Katynia).
Službene istrage
Nakon što su Amerikanci i Poljaci otkrili daljnje dokaze 1991. i 1992., ruski predsjenik Boris Jeljcin je objavio tajne dokumente iz zapečaćenog "Paketa №1." te ih predao poljskom predsjeniku Lechu Walesi. Među dokumentima je bio i prijedlog Berije, datiran 5.3. 1940., da smakne 25.700 Poljaka, a koji je između ostalog potpisao i Staljin. Tu je bio i Šelepin dokument datiran 3.3. 1959. kojeg je poslao Hruščovu o smaknuću 21.857 Poljaka te prijedlog da se ti dokumenti unište kako bi se sakrila istina. Ova otkrića su objavili i ruski mediji, gdje su interpretirani kao borba moći između Jeljcina i Gobračova.
1991., glavni vojni tužioc za SSSR je započeo postupak protiv P. K. Soprunenka zbog njegove uloge u katinjskom masakru, ali je na kraju odustao zbog toga što je Soprunenko imao 83 godine, bio gotovo slijep, te se oporavljao od operacije raka. Tijekom ispitivanja, Soprunenko se branio time što je osporavao sopstveni potpis na dokumentima. left|thumb|225px|Ceremonija za žrtve Katinjskog masakra, trg Piłsudsk, [[Varšava, 10.11. 2007.]] Izvještaj komisije stručnjaka o Katinju, datiran 2. augusta 1993., je naveo zaključak da je to bio ratni zločin, zločin protiv čovječnosti i genocid.
22.3. 2005. poljski Sejm je jednoglasno donio rezoluciju kojom zahtijeva da se svi dokumenti vezani uz taj masakr objave iz ruskih arhiva. Sejm je takođe zatražio da Ruska Federacija klasificira masakr kao genocid. Rezolucija je zapisala da "ruske vlasti pokušavaju odbiti priznati da se radi o genocidu te odbijaju pristup dokumentima koji bi istražili taj slučaj, zbog čega je teško utvrditi potpunu istinu u svezi ubica i počinitelja istog."
2007. i 2008., nekoliko ruskih novina, među kojima su i Rossiyskaja Gazeta, Komsomolskaja Pravda i Nezavisimaya Gazeta su objavile priče koje terete naciste za taj zločin, zbog čega se stvorila zabrinutost da je to urađeno uz prešutnu podršku Kremlja. Kao odogovor, poljski Institut na narodno sjećanje je odlučio otvoriti sopstvenu istragu.
2008., poljski ministar vanjskih poslova zatražio je od ruske vlade uvid u navodne snimke masaka koji je snimio NKVD tijekom ubijanja, nešto što su Rusi osporavali da postoji. Poljski službenici smatraju da postoje te snimke, kao i druge koje pokazuju na kolaboraciju Sovjeta i Gestapa tijekom operacije, što je jedan od mogućih razloga ruske odluke da neke dokumente i dalje drži pod velom tajne.
81 svezak tog slučaja je predan poljskoj vladi. Do 2012., 35 od 183 svezaka je i dalje klasificirano.
Sudske istrage
21.4. 2010., ruski Vrhovni sud je naredio moskovskom gradskom sudu da posluša priziv zbog jednog pravnog slučaja vezanog za Katinj. Udruga za ljudska prava Memorial je izjavila da bi ta odluka mogla voditi do sudske odluke o detaljima ubijanja hiljada poljskih oficira. 8.5. 2010., Ruska Federacija je Poljskoj predala 67 svezaka "kriminalnog slučaja No.159", pokrenutog 1990-ih kako bi se istražio taj masakr. Svaki svezak je imao 250 stranica, te je sveukupno takav arhiv raspodijeljen u šest kutija. Svaka kutija je težila 12kg. Ruski predsjednik Dmitrij Medvedev je predao jedan svezak poljskom predsjeniku, Bronislawu Komorowskom. Medvedev i Komorowski su se složili da bi države trebale nastaviti oktrivati istinu ove tragedije.
2011., Europski sud za ljudska prava je objavio da prihvaća dvije pritužbe porodica žrtava masakra protiv Ruske Federacije zbog zbog manjkavosti ruskih službenih istraga. U presudi 16.4. 2012., sud je zaključio da je Ruska Federacija prekršila prava porodica žrtava zbog toga što nije dala dovoljno informacija o istrazi te opisao masakr kao "ratni zločin". Međutim, odbio je presuditi o učinkovitosti sovjetsko-ruske istrage jer se događaj odigrao pre nego je Ruska Federacija ratifikovala evropsku konvenciju o ljudskim pravima iz 1998. Porodica je pokrenula priziv te odluke, ali je 21.10. 2013. sud donio istu presudu kao i prethodnu, te zaključio da su ruski sudovi zakazali objasniti zašto su neke ključne informacije ostala tajne.
Poljsko-ruski odnosi
Ruska Federacija i Poljska ostaju podijeljeni oko pravnog opisa ovog zločina. Poljaci smatraju da se radi o genocidu, te zahtijevaju širu istragu, kao i poptuni uvid u tajne sovjetske.
Juna 1998., Boris Jeljcin i Aleksander Kwaśniewski su se dogovorili oko izgradnje memorijala u Katinju i Mednoju, dvijema lokacija masovnog klanja. Međutim, septembra te godine ruska strana je takođe pokrenula i pitanje smrti sovjetskih ratnih zarobljenika u logorima pod poljskom kontrolom 1919.-1924. Između 16.000 i 20.000 ratnih zarobljenika je preminulo u tim logorima zbog bolesti. Neki ruski službenici su izjavili "daje to genocid koji se može usporediti sa Katinjom". Slična tvrdnja je izašla u javnost 1994; takvi pokušaji neki, pogotovo u Poljskoj, smatraju vrlo provokativnim ruskim manevrom kako bi se stvorio "anti-Katinj" i "uravnotežila historijska jednadžba".
4.2. 2010., Vladimir Putin je pozvao poljskog premijera, Donalda Tuska, da sudjeluje na spomen misi u Katinju u aprilu. Posjet se odigrao 7.4. 2010., kada su Tusk i Putin zajedno sudjelovali na 70. godišnjici masakra. Prije posjete, poljski film iz 2007., Katyń, je emitiran na ruskoj državnoj televiziji po prvi puta. The Moscow Times je komentirao da je premijera filma vjerojatno rezultat Putinove intervencije.
10.4. 2010., zrakoplov u kojem su bili poljski predsjednik Lech Kaczyński i njegova supruga kao i 87 drugih političara i vojnih oficira, je doživio nesreću u Smolensku, te je svih 96 putnika u njemu poginulo. Putnici su trebali biti na ceremoniji povodom 70. obljetnica masakra. Premijer Donald Tusk, koji nije bio u avionu, je saopštio da je to "najtragičniji događaja u Poljskoj od rata." Odmah nakon nesreće, pojavile su se razne teorije zavjere. Katastrofa je imala odjek i na ruske medije, koji su nakon toga reprizirali Katyń na ruskoj televiziji. Poljski predsjednik je trebao održati govor u kojem bi dao počast žrtvama, naglasio značaj masakra i pozvao na pomirbu rusko-poljskih odnosa. Govor je objavljen na poljskom jeziku a pojavio se i prevod na engleskom.
Spomen lokacije
border|thumb|right|Spomen mjesto žrtvama Katinja, [[Cannock Chase, Staffordshire, UK]] Nekoliko spomen lokacija je podignuto diljem svijeta. Dok je trajao hladni rat, britanska vlada je protivila izgradnji većeg spomen mjesta u Ujedinjenom Kravljevstvu. SSSR nije htjela da se itko sjeća tog masakra te zahtijevala od britanske vlade da zaustavi izgradnju spomenika. Britanska vlada nije htjela antagonizam sa sovjetskom, pa se izgradnja spomenika odužila godinama. Kada se spomenik napokon izgradio, nijedan predstavnik vlade nije bio pristuan na ceremoniji (iako su predstavnici opozicione Konzervativne stranke bili tamo). Spomenik je otvoren 18.9. 1976. u groblju Gunnersbury. Još jedna spomen lokacija je podignuta 1979. u Cannock Chaseu, Staffordshire.
2000., spomen lokacija je otvorena na ratnom groblju u Katinju. Prije je taj spomenik bio posvećen "žrtvama hitlerizma". U Kanadi, velike metalne skulpture su podignute u poljskoj zajednici u Roncesvallesu u Torontou, Ontariju. U Južnoj Africi, spomen lokacija u Johannesburgu odaje pijetet žrtvama Katinja kao i južnoafričkim i poljskim pilotima koji su letjeli avionima kako bi bacali zalihe i hranu tijekom varšavskog ustanka.
upright|thumb|left|Spomen mjesto žrtvama masakra, groblje Pęksów Brzyzek, [[Zakopane, Poljska]] U poljskom gradu Wrocławu, kipar Tadeusz Tchórzewski je izradio spomen ploču za žrtve tog masakra. Otvorena je 2000., i nalazi se u parku istočno od gradskog centra, kraj zgrade Racławice Panorama. Prikazuje majku otadžbinu koja plače nad mrtvim vojnikom, dok je iznad nje anđeo smrti koji se oslanja na mač.
U SAD-u, zlatni kip znan kao Nacionalni memorijal Katyń se nalazi u Baltimoreu, Marylandu, na ulici Aliceanna. Poljski Amerikanci su u Detroitu postavili maleni beli kamen u obliku krsta sa spomen pločom kod crkve St. Albertus. Postoji i kip u Jersey Cityju, New Jerseyju. Druga su spomen mjesta Doylestown, Pennsylvania i Niles, Illinois.
U Ukrajini, izgrađen je memorijalni centar radi počasti 4.300 smaknutih oficira u Piatihatkiju, 14 km sjeverno od Harkiva u Ukrajini; centar se nalazi iza ugla bivšeg sjedišta NKVD-a. Djeca su otkrila stotine gumbova poljskih oficira dok su se igrala na toj lokaciji.
Filmovi i literatura
Katinjski masakr je bio predmetom prikaza u filmovima, književnosti i slikama. Prvu englesku knjigu, "The Katyn Wood Murders", je objavio poljski emigrant Józef Mackiewicz 1951. u New Yorku. Ključan je dio radnje romana The Lieutenants koji je napisao W.E.B. Griffin, dio serije Brotherhood of War. Zataškavanje masakra je dio radnje u romanu Enigma koji je napisao Robert Harris, kao i film iz 2001., Enigma. Philip Kerr je 2013. napisao roman A Man Without Breath u kojem se istražuje mjesto masovne grobnice od njemačkih oficira 1943. Poljski pjesnik Jacek Kaczmarski je posvetio dio svoje poezije ovom događaju. U hrabrom političkom koraku na vrhuncu hladnog rata, srbijanski filmski režiser i scenarist Dušan Makavejev je koristio izvorne nacističke filmske snimke u svojem filmu iz 1974. Sweet Movie. Poljski skladatelj Andrzej Panufnik je napisao skladbu 1967. koja se zove "Katinjski epitaf".
Američki filmaš Steven Fischer je 2000. producirao promotivni film Silence of Falling Leaves u kojem je dao počast palim vojnicima, a sastojao se od lišća koje pada dok se audio prebacuje na poljski jezik, na naraciju koju je vodila Bożena Jędrzejczak. Nominiran je za nagradu Emmy.
2007., poljski filmski režiser Andrzej Wajda, čiji je otac, kapetan Jakub Wajda, pogubljen u zatvoru u Harkivu, je dovršio film o tom masakru, Katyn. Nominiran je za Oscar za najbolji strani film.
2008., britanski povjesničar Laurence Rees je producirao šestosatni TV dokumenatarc za BBC/PBS pod nazivom World War II Behind Closed Doors: Stalin, the Nazis and the West. Katinjski masakr je bio jedan od središnjih tema serije.
Katehol 2,3-dioksigenaza
Katehol 2,3-dioksigenaza (, 2,3-pirokatehaza, katehol 2,3-oksigenaza, katehol oksigenaza, metapirokatehaza, pirokatehol 2,3-dioksigenaza) je enzim sa sistematskim imenom katehol:kiseonik 2,3-oksidoreduktaza (deciklizacija). Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju:
Za rad ovog enzima neohodan je Fe(II). Enzim iz Alcaligenes sp. vrste O-1 takođe može da katalizuje reakciju: On se naziva 2,3-dihidroksibenzensulfonat 2,3-dioksigenaza.
Pravci u islamu
Religija islam ima mnogo pravaca, sekti, škola i tradicija. Ovaj članak pokušava da zabilježi i sumira sva ova razna ubjeđenja. Postoji hadis koji govori o tome da je Poslanik Muhammed rekao da će se njegov ummet podijeliti na 73 grupe, te da će samo jedna ući u Džennet (Raj). Prema istom hadisu, ummet bi trebao biti podijeljen na više grupa nego ostale Abrahamske religije (Judaizam i Kršćanstvo).
= Najraniji pravci = Nedugo nakon smrti Poslanika u tadašnjim islamskim zemljama, kao i onima koje će to tek postati, postepeno su se razvijala različita shvatanja vjere. Nad svima njima naročito su se istakla tri stava, koja su se zadržala i do dana današnjeg, uz brojne unutrašnje frakcije. Ta tri islamska učenja su:
Sunitski islam
desno|300px|thumb|Raspored Šiitskog i Sunitskog islama po zemljama. Sunitske zemlje su obojene zelenom, a Šiitske plavom bojom
Barelvi
Barelvije su sljedbenici pokreta unutar Sunitskog islama koji je počeo u Indiji i slijede fikh imama Ebu Hanife. Najveći oponenti Barelvijama su Sunitski reformatorski pokreti kao što je Deobandizam u Indiji i Vehabizam u Saudijskoj Arabiji. Uopšteno Barelvije zovu sebe Ehli Sunnet Wel Džemat, ili često samo jednostavno Suniti.
Malikijski mezheb
Malikijska škola crpi učenja Imama Malika. Najviše se prakticira u Sjevernoj i zapadnoj Africi. Ovo je druga po veličini škola, koju slijedi otprilike oko 25% muslimana.
Gumuz
mini|desno|250px|Tradicionalna odjeća i muzika Gumuza Gumuz je naziv za istočnoafričku etničku skupinu srodnu Komama, koja živi u etiopskoj pokrajini Benishangul-Gumaz.
Pravci u islamu
Šiitske grupacije
Šije, odnosno pripadnici Šiitskog islama, smatraju da je Poslanik Muhammed. imenovao svog nasljednika prije smrti i smatraju da je Alija ibn Ebu-Talib trebao da bude njegov nasljednik. Također smatraju da jedino Muhammedova porodica ima pravo da vodi islamski ummet.
Haridžijski islam
Haridžije, odnosno "pobunjenici" ili "oni koji su se odcijepili" je termin koji označava islamsku sektu koja je originalno podržavala Alijin Hilafet. Nakon što je on pregovarao i postigao arbitražu sa Muavijom tokom islamskog građanskog rata u 7. vijeku, oni su se odcijepili, tj. otkazali su lojalnost halifi. Nakon toga pokrenuli su sukob sa halifinim ljudima, u kojem bivaju poraženi. Smatraju se odgovornim za ubistvo Alije r.a.
Ibadije
Jedina preživjela Haridžijska grupacija su Ibadije, koji su koncentrisani uglavnom u Omanu. Njihovo vjerovanje se razlikuje od ostalih Haridžija po tome što oni vjeruju da su oni koji ne slijede njihovo učenje nevjernici, ali ne i mnogobošci. Ostale muslimane neharidžije smatraju muwehhidunima odnosno onima koji vjeruju u Božje jedinstvo, ali ne i vjernicima.
= Ostali pravci = Pod ostalim pravcima svrstaćemo sve one pravce u islamu koji nisu nastali u doba života Poslanikovih . savremenika, te one koji se ne mogu svrstati unutar jedne od osnovnih grupa, kao njena podgrupa ili varijacija.
Sufizam - Tarikat
Sufizam je termin koji označava asketski i mistički pokret unutar islama, školu ezoterične islamske filozofije bazirane na istraživanju spiritualne istine kao definitivnog cilja i postignuća. Sufizam nije ogranak sam po sebi jer Sufije sami sebe ne svrstavaju ni u jednu granu islama, mada pripadnici mogu imati i Sunitska i Šiitska uvjerenja.
Sufijski redovi - Tarikatski redovi
Sufije se u svome praktikovanju okupljaju u redove koji se zovu tarikati. Tarikat je plan i program te metod i režim nekog sufijskog reda. Postoji dvanaest glavnih tarikatskih redova. Oni se u svom cilju ujedinjuju ali se kod primjene, u izvjesnim propisima razlikuju. Sufije koji se nalaze u tarikatu nazivaju se Derviši.
Kadirije
Kadirije ili Kaderije su jedan od najstarijih Sufijskih tarikata. Dobili su ime po Abdul Kadir Gejlaniju. Ovo je jedan od najrasprostranjenijih redova u islamskom svijetu i može se naći u Indiji, Pakistanu, Turskoj i istočnoj i zapadnoj Africi. Također postoji mnogo pripadnika i na Balkanu. Vjeruju u fundamentalne principe islama, ali interpretiraju ih kroz mistička iskustva.
Zastava Arube
thumb|188px|Zastava Arube Zastava Arube je usvojena 18. marta 1976. godine. Dizajn se sastoji od od polja svetlo plave boje (koja se naziva Larkspur ili U.N. plava), dve uske paralelno-horozontalne žute trake u donjem delu zastave i crvene četvorokrake zvezde sa belim obodom u gornjem levom delu.
Pravci u islamu
Nakšibendije
Poznate nakšibendijske tekije u Bosni i Hercegovini su : Gaziler (današnji Higijenski zavod u Sarajevu), Skenderija, Jedileri,Tekija na Oglavku i Tekija u Vukeljićima.
Zastava Arube
Na Arubi je 18. mart državni praznik, poznat kao Dan Zastave.
Pravci u islamu
Bektašije
Bektašije su osnovane u 13. vijeku od strane hadži-Bektaš Velija, kojeg su pripadnici ovog tarikata proglasili svetim. Njegovi pristalice smatraju da on potiče od direktne loze Poslanika. Ovaj tarikat je pretrpio veliki uticaj od strane Hurufizma i anadolijskih kršćanskih sekti iz kojih crpe ideje poput trojstva (Allah - Muhammed - Alija). Reorganizovao ih je Balim Sultan u 15. vijeku. Bektašije su koncentrirani u Turskoj i Albaniji.
Panola County, Mississippi
je okrug u američkoj saveznoj državi Misisipi.
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u okrugu je živelo 34.707, što je 433 (1,3 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Pravci u islamu
Mevlevije
Osnivač Mevlevijskog reda je Dželaludin Rumi. Pripadnici ovog tarikata prepoznatljivi su po svom plesu, tokom kojeg kružeći zikre. Sam ples izmislio je Rumi, kada je tužan zbog gubitka najboljeg prijatelja čuo zvuke kovača. Zovu ih Kružeći derviši. Iz Konje se ovaj red proširio po cijeloj Turskoj i dijelovima Zapadne Azije.
Vehabizam
Vehabizam je pokret koji je dobio ime po svom začetniku Muhammed ibn Abdul Vehabu u 18.vijeku. Abdul Vehab se školovao pod okriljem Sunitskog islama, i izučavao je fikh Hanbelijskog mezheba, no međutim, kad god bi primijetio neko neslaganje, on bi se priklonio onoj pravnoj školi koja je, prema njegovom mišljenju, imala ispravnije mišljenje. Ovaj pokret dominantan je u Saudijskoj Arabiji.
U Bosni i Hercegovini je prisutan određen broj vjernika koji prihvataju mišljenja Abdul Vehaba, ali oni ne prihvataju naziv Vehabije, nego sebe rađe zovu Selefijama.
= Sekte unutar islama = Ovdje su svrstani pravci koji za sebe smatraju da su muslimani, ali koje matica ne smatra muslimanima.
Zikri
U religioznoj praksi Zikri se bitno razlikuju od matičnih muslimana, i postoje razlike u mišljenju da li ih treba zvati Suniti, Sufije ili sekta. Zikri obavljaju pet puta dnevne molitve koje zovu Zikr, za razliku od ostalih muslimana koji obavljaju Namaz.
Petostepenici
Kelam je jedna od religioznih nauka u islamu. U arapskom jeziku ova riječ znači "govor", i odnosi se na islamsku tradiciju traženja teologičkih principa kroz dialektiku. Ovaj termin se često prevodi kao teologija.
Ašarijska škola
Ašari je škola rane islamske filozofije osnovane u 10.vijeku. Bila je instrument u drastičnoj promjeni smjera islama, i postavila je osnove zatvaranju vrata idžtihada vijekovima kasnije u Osmanlijskoj imperiji. Ašaritski pogled je bio da je shvatanje jedinstvene prirode i karakteristika Boga iznda ljudskih mogućnosti.
Savage Garden
Savage Garden je bio australski pop duo kojeg su sačinjavali vokalist Darren Hayes i instrumentalist Daniel Jones. Počeci benda datiraju u 1993. godinu, kada je Jones objavio audiciju za pjevača u svom glazbenom projektu Red Edge. Hayes je bio jedini prijavljeni te je ubrzo primljen u bend, koji je u to vrijeme svirao obrade. Hayes i Jones su sljedeće godine napustili Red Edge kako bi osnovali duo Crush, ali je naziv ubrzo promijenjen u Savage Garden prema frazi iz knjige The Vampire Chronicles Anne Rice. Tokom 90-ih, bend je ostvario globalni uspjeh te je imao nekoliko #1 hitova - "I Want You", "To the Moon and Back", "Truly Madly Deeply", "The Animal Song" i "I Knew I Loved You". Njihova dva albuma, Savage Garden i Affirmation, ostvarila su prvo mjesto na ljestvicama u Australiji te bila među deset najprodavanijih u Ujedinjenom Kraljevstvu i Sjedinjenim Državama. Godine 1997., Savage Garden je osvojio rekordnih 10 ARIA Music Awardsa za svoj debitanstki album i povezane singlove.
Krajem 2000. godine počele su kružiti glasine kako će se Savage Garden raspasti zbog Hayesovih planova za solo karijeru. Bend je ubrzo uzeo pauzu, no očekivali se kako će se vratiti početkom 2002. godine. Ipak, Hayes je u listopadu 2001. godine objavio kako se Savage Garden definitivno raspao. Nakon raspada benda, Hayes se posvetio solo karijeru dok je Jones osnovao produkcijsku kuću i posvetio se tomu.
La Nausée
Mučnina (franc. La Nausée) je roman francuskog filozofa Jean-Paula Sartrea, koji je nakon objavljivanja 1938. postao je jednim od glavnih djela egzistencijalizma. Opisuje nekoliko tjedana u ispraznom i besmislenom životu Antoinea Roquentina kojeg progoni osjećaj mučnine, straha od postojanja.
Djelo je napisano u obliku dnevnika glavnog lika, čime izravno dobivamo uvid u njegova razmišljanja i stanja svijesti. Mučnina gotovo i nema prave radnje, a obiluje filozofskim i esejističkim ulomcima. Bavi se pitanjima smisla života, vremena, slobodne volje, kontingencije, umjetničkog stvaralaštva te odnosa esencije i egzistencije.
Rijeća
Rijeća je naseljeno mjesto u Bosni i Hercegovini u opštini Sokolac koja pripada entitetu Republika Srpska. Na popisu stanovništva 1991. u njemu je živjelo 84 stanovnika.
La Nausée
Radnja
Proputovavši svijetom, Antoine Roquentin se odlučio smjestiti u francuskom gradu Bouvilleu kako bi dovršio svoje istraživanje i knjigu o markizu de Rollebonu, aristokratu iz 18. stoljeća. Radnja se odvija kroz posljednjih nekoliko tjedana njegovog boravka u tom gradu.
Roquentina počinje mučiti neodređeni osjećaj straha i gađenja te odlučuje voditi dnevnik kako bi ga bolje shvatio. Osjećaj, koji kasnije naziva mučnina, progoni ga posvuda; isprva mu pokušava pobjeći odlaskom u kavane, među ljude, no uskoro ga i tamo pronalazi. Uviđa da mu je život potpuno besmislen i isprazan. Postupno gubi volju za istraživačkim radom i odustaje pisanja knjige. Vrijeme provodi u knjižnici, lutajući gradom i povremeno razgovarajući sa Samoukom.
Za vrijeme jednog ručka sa Samoukom upušta se u razgovor o humanizmu. Naivni humanistički stavovi u Roquentina izazivaju osjećaj odbojnosti i gađenja te narušavaju njihove dobre odnose. Promatrajući ljude oko sebe uviđa da su sve njihove akcije motivirane željom da prikriju ispraznost i besmisao vlastitog postojanja.
Mučnina ga sve više obuhvaća. Konačno shvaća da je ona zapravo strah od postojanja, a postojati znači jednostavno biti tu, bez razloga i bez mogućnosti dubljeg razumijevanja tog stanja. Osjeća se otuđenim od ljudi i predmeta oko sebe, od samog sebe i vlastitih dijelova tijela.
Jednoličnost Roquentinovog života donekle prekida poziv od Anny s kojom se rastao prije pet godina, a koja je sad u Parizu i želi ga vidjeti. Osjeća određeno uzbuđenje oko susreta i potajno se nada da će se s njom uspjeti sporazumjeti i da će ostati zajedno. Međutim, susret prolazi u neugodnoj atmosferi međusobnog nerazumijevanja; Anny se ne slaže s Antoineovim stavovima i željama te se konačno rastaju.
Pomalo razočaran i potpuno osamljen, Roquentin odlučuje otići iz Bouvillea, budući da tamo više nema što raditi. Želi se oprostiti sa Samoukom; njega zatječe kako zavodi dječaka u knjižnici, čime izaziva bijes ostalih i potpuno isključenje iz društva. Čekajući vlak za Pariz, sluša jazz pjesmu koja ga potiče na razmišljanje o umjetnosti i zaključuje je ona mogući način za davanje smisla vlastitom postojanju. Odlučuje da će pokušati napisati roman.
Likovi
Antoine Roquentin je tridesetogodišnji povjesničar. Iako je proputovao svijetom i imao naizgled uzbudljiv i ispunjen život, nije sretan. Živi potpuno sam, bez prijatelja ili obitelji; teško komunicira s ljudima. Ima dovoljno novca za život, a posao mu se sastoji od povjesničarskog istraživanja i pisanja knjige. Ništa ga ne obvezuje i od njega nitko ništa ne očekuje. Kako se mučnina razvija, sve više se otuđuje od okoline. Našavši se s druge strane očaja, nešto nade za opravdavanje vlastite egzistencije pronalazi u umjetničkom stvaralaštvu.
Samouk (pravim imenom Ogier P.) je sudski pisar iz Bouvillea. Slobodno vrijeme posvetio je čitanju knjiga iz gradske knjižnice po abecednom redu, u želji da ovlada cjelokupnim ljudskim znanjem; pri tome sam ne stvara ništa. Iako vođen humanističkim idealima, on je neugledan i osamljen čovjek na kojeg nitko ne obraća pažnju. Grotesknost Samoukovog lika upotpunjena je i otkrićem njegovih pedofilskih sklonosti.
Anny je engleska glumica koju je Antoine upoznao na putovanju i s kojom je neko vrijeme održavao ljubavnu vezu. Anny je ekscentrična ličnost i ima neobičnu životnu filozofiju – glavno uporište joj je prošlost.
Pravci u islamu
Sikhism
= Reference =
La Nausée
Zanimljivosti
Dnevnički zapis naslovljen Šest sati uvečer opisuje osjećaj otuđivanja od vlastitih dijelova tijela. Način na koji Roquentin to doživljava vrlo je sličan mogućim posljedicama konzumacije psihodelične droge meskalin, koju je Sartre probao 1935.
Pravci u islamu
Sikhism
= Također pogledajte =
André Schürrle
Za reprezentaciju je debitirao 2010. godine te je sudjelovao na Euru 2012 te Svjetskom prvenstvu 2014. godine.
Pravci u islamu
Sikhism
= Vanjski linkovi =
Koma (narod)
Koma je naziv za istočnoafričku etničku skupinu koja danas živi na granici Sudana i Etiopije. Danas ih živi oko 5000.
U 19. i početkom 20. vijeka bili su česta meta napada od strane Arapa, Oromoa i Nuera koji su ih uzimali za roblje. Njihovo nestajanje je spriječeno tek nastojanjima britanskih kolonijalnih vlasti.
Gordon Milne
Gordon Milne (29. mart 1937.) je engleski nogometaš.
Massa, Macerata
Massa je naselje u Italiji u provinciji Macerata, u regiji Marche.
Доње Коњувце
Доње Коњувце је насеље у Србији у општини Бојник у Јабланичком округу. Према попису из 2002. било је 520 становника (према попису из 1991. било је 614 становника).
Tesoro, Lodi
Tesoro je naselje u Italiji u provinciji Lodi, u regiji Lombardija.
Massa, Macerata
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 681 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 464 m.
Доње Коњувце
Демографија
У насељу Доње Коњувце живи 427 пунолетних становника, а просечна старост становништва износи 45,1 година (43,2 код мушкараца и 47,0 код жена). У насељу има 184 домаћинства, а просечан број чланова по домаћинству је 2,83.
Tesoro, Lodi
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 15 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 65 m.
NGC 1846
NGC 1846 je kuglasti skup u zviježđu Zlatnoj ribi.
Доње Коњувце
Демографија
Ово насеље је великим делом насељено Србима (према попису из 2002. године), а у последња три пописа, примећен је пад у броју становника.
Popovac (Voćin)
Popovac je naselje u Republici Hrvatskoj, u sastavu Općine Voćin, Virovitičko-podravska županija.
Stanovništvo
Prema popisu stanovništva iz 2001. godine, naselje je imalo 2 stanovnika te 2 obiteljskih kućanstava.
Don Luis, Aldama
Don Luis je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Tamaulipas, u opštini Aldama.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 5 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 15 m.
H+ eksportujuća ATPaza
H+ eksportujuća ATPaza (, proton-translocirajuća ATPaza, membranska H+-ATPaza plazme kvasca, membranska ATPaza plazme kvasca, ATP fosfohidrolaza) je enzim sa sistematskim imenom ATP fosfohidrolaza (H+ eksport). Ovaj enzim katalizuje sledeću hemijsku reakciju
Ova P-tip ATPaza podleže kovalentnoj fosforilaciji tokom transportnog ciklusa.
Brest, Francuska
Brest je grad u Francuskoj u regionu Bretagne, u departmanu Finistère.
Po podacima iz 2006. godine broj stanovnika u mestu je bio 144.548.
Javier Pérez, Tonalá
Javier Pérez je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Chiapas, u opštini Tonalá.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 4 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 6 m.
Carpenter, Wyoming
Karpenter je naseljeno mesto bez administrativnog statusa u američkoj saveznoj državi Vajoming.
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 94.
Gorghetto, Rovigo
Gorghetto je naselje u Italiji u provinciji Rovigo, u regiji Veneto.
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 22 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 3 m.
Kirchzarten
Kirhcarten je opština u njemačkoj saveznoj državi Baden-Virtemberg. Jedno je od 50 opštinskih središta okruga Brajsgau-Hohšvarcvald. Prema procjeni iz 2010. u opštini je živjelo 9.743 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 8315064.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj opštine u okrugu Brajsgau-Hohšvarcvald Kirhcarten se nalazi u saveznoj državi Baden-Virtemberg u okrugu Brajsgau-Hohšvarcvald. Opština se nalazi na nadmorskoj visini od 380 metara. Površina opštine iznosi 21,1 km². U samom mjestu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 9.743 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 461 stanovnika/km².
Joseph Yobo
Joseph Phillip Yobo (Kano, 6. rujna 1980.) je nigerijski nogometaš i bivši reprezentativac koji je trenutno slobodan igrač. Yobo je bio dugogodišnji član nigerijske reprezentacije, iz koje se povukao nakon Svjetskog prvenstva 2014. godine s ukupno 100 nastupa, čime je u tom tretnuku postao nacionalni rekorder po broju nastupa. Na mjestu kapetana reprezentacije naslijedio ga je Vincent Enyeama.
Purmorfamin
Purmorfamin je organsko jedinjenje, koje sadrži 31 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 520,625 Da.
Zastava Falklandskih otoka
thumb|right|300px|Zastava Falklandskih ostrva
Zastava Falklandskih ostrva usvojena je 29. septembra 1948. Tamno plave je boje i sa desne strane se nalazi grb Falklandskih ostrva, a u gornjem lijevo uglu zastava Ujedinjenog Kraljevstva.
Tokom falklandskog rata, kada je Argentina okupirala ostrva, zastava je bila zabranjena i u zvaničnoj upotrebi je bila zastava Argentine.
Barrio Guadalupe, San Martín Zacatepec
Barrio Guadalupe je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Oaxaca, u opštini San Martín Zacatepec.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 6 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 1417 m.
La Comunidad, Cutzamala de Pinzón
La Comunidad je naselje u Meksiku, u saveznoj državi Guerrero, u opštini Cutzamala de Pinzón.
Prema proceni iz 2014. godine u naselju je živelo 230 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 276 m.
Joan Fuster
thumb|250px|Joan Fuster Joan Fuster i Ortells (Sueca, Valencijska Zajednica, 23. novembra 1922 - Sueca, 21. juna 1992) je bio valencijski pisac na katalonskom jeziku.
Hmeljnička oblast
Hmeljnička oblast (ukrajinski:Хмельницька область, Khmel’nyts’ka oblast, Khmelnytchyna) je oblast koja se nalazi se u zapadnoj Ukrajine. Upravno središte oblasti je grad Hmeljnicki.
Zemljopis
Hmeljnička oblast ima ukupnu površinu 20.645 km2 te je 19 oblast po veličini, u njoj živi 1.430.800 stanovnika te je prema broju stanovnika 14 oblast po veličini u Ukrajini. 729.600 (51%) stanovnika živi u urbanim područjima, dok 701.200 (49%) stanovnika živi u ruralnim područjima.
Hmeljnička oblast graniči na jugu sa Černivačkom, na zapadu sa Ternopiljskom oblasti, na istoku graniči sa Viničkom i Žitomirskom oblasti, dok je na sjeveru graniči sa Rivanjskom oblasti
Stanovništvo
Ukrajinskim jezikom kao materinjim govori 95,2% stanovništva što je za 3,9% više nego prema popisu iz 1989. godine, dok ruskim jezikom kao materinjim govori 4,1% stanovništva.
Administrativna podjela
Hmeljnička oblast dijeli sa na 20 rajona, i 13 gradova od kojih njih četiri ima viši administrativni stupanj, također oblast ima i 24 mali gradova i 1.416 naselja.
NGC 1847
NGC 1847 je otvoreni skup u zviježđu Zlatnoj ribi.
Bitka na Utu
Bitka na Utu se odigrala godine 447. u današnjoj Bugarskoj između Huna na čelu sa Atilom na jednoj, i istočnorimskih (bizantskih) snaga na čelu sa generalom Arnegisklom na drugoj strani. Do sukoba je došlo četiri godine nakon što su Huni pod Atilom bili provalili preko Dunava na istočnorimsko područje, porazili rimsku vojsku i natjerali cara Teodozija II da im plati izdašni danak. Pretpostavlja se da je Teodozije, vjerojatno misleći da su Huni oslabili nakon nerazjašnjene smrti Atilinog brata i suvladara Blede prestao plaćati danak. U svakom slučaju, Atila je ponovno provalio na rimsko područje i sukobio se sa carskom vojskom na današnjoj rijeci Vit. Detalji ratnih operacija, pa i same bitke, se temelje na oskudnim, nepouzdanim i često proturječnim izvorima pa ih je teško rekonstruirati. Po jednima su Rimljani, a po drugima Huni odnijeli pobjedu. U svakom slučaju, obje su strane pretrpile teške gubitke, a poginuo je rimski komandant Arnegisklo.
Provala Huna je došao u teškom trenutku za Carstvo, jer je prijestolnicu Konstantinopol nedugo prije toga zadesila velika serija zemljotresa prilikom kojih su srušeni njegovi bedemi. Međutim, Konstantin, pretorijanski prefekt Istoka je, mobilizirajući građane, za samo šezdeset dana uspio u potpunosti obnoviti zidine. To se tumači kao razlog zbog koga Atila nije krenuo na Konstantinopol, nego je umjesto toga pustošio gradove po Trakiji i Makedoniji, prodrijevši u Grčku sve do Termopila. Mir sa Rimljanima je sklopljen 448. kada je Teodozije pristao platiti još veći danak i predati Atili sva područja pet dana jahanja južno od Dunava.
U popularnoj kulturi
Bitka na Utu je prikazana u Attila The Hun, epizodi BBC-jeve TV-serije Heroes and Villains.
Vinička oblast
Zemljopis
thumb|lijevo|200px|Karta Viničke oblasti Vinička oblast ima ukupnu površinu 26.513 km2 te je 12 oblast po veličini, u njoj živi 1.772.400 stanovnika te je prema broju stanovnika 11 oblast po veličini u Ukrajini. 818.900 (46%) stanovnika živi u urbanim područjima, dok 953.500 (54%) stanovnika živi u ruralnim područjima.
Vinička oblast graniči na sjeveru sa Žitomirskom oblasti, na istoku sa Kijevskom, Kirovogradskom i Čerkaškom oblast na jugu sa Odeškom oblasti i na zapadu sa Hmeljničkom i Černivačkom oblasti
Cumbre del Español, La Perla
Prema proceni iz 2013. godine u naselju je živelo 629 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 2098 m.
Vinička oblast
Stanovništvo
Ukrajinci su najbrojniji narod u oblasti i ima ih 1.674.100 što je 94,9% od ukupnoga stanovništva oblasti
Bitka kod Kalabrije
Pomorska bitka kod Kalabrije, poznata i kao bitka kod rta Punta Stilo, vodila se između brodova britanske i italijanske mornarice 9. jula 1940., 30 milja istočno od Kalabrije, na jugu Italije. I jedna i druga strana su bitku proglasile pobedom, iako je u suštini ishod bio nerešen.
Vinička oblast
Stanovništvo
Ukrajinskim jezikom kao materinjim govori 94,8%, stanovništva, dok ruskim jezikom kao materinjim govori 4,7% stanovništva.
Bitka kod Kalabrije
Pripreme
Tokom priprema za ofanzivu na Egipat Italijani su uveče 6. jula 1940. iz Napulja za Bengazi uputili konvoj od 5 prevoznih brodova sa ukupno 16.000 tona ratnog materijala, 232 vozila i 2,190 vojnika. Blisko neposredno obezbeđenje konvoja činile su 2 krstarice, 4 razarača i 5 tropiljarki, dalje obezbeđenje činile su 6 teških i 4 lake krstarice i 16 razarača, a posredno obezbeđenje činili su 2 bojna broda, 6 lakih krstarica i 13 razarača.
Vinička oblast
Administrativna podjela
Vinička oblast dijeli sa na 27 rajona, i 13 gradova od kojih njih šest ima viši administrativni stupanj, također oblast ima i 29 mali gradova i 1.466 naselja.
Bitka kod Kalabrije
Pripreme
Istovremeno, na Malti su Britanci pripravili dva konvoja za Aleksandriju. Prvi konvoj od 3 prevozna broda prevozio je porodice vojnika i oficira, a drugi konvoj od 4 prevozna broda prevozio je ratni doknadni materijal za mediteransku flotu. Njihovo obezbeđenje trebala je da sprovede glavnina snaga britanske mediteranske flote. Italijanski konvoj praćen razaračima uplovio je u Jonsko more ujutro 7. jula 1940. Noću 7. na 8. jul 1940. isplovila je britanska mediteranska flota sa nosačem aviona, 3 bojna broda, 5 lakih krstarica i 17 razarača pod zapovedništvom admirala Kaningema. Tako su sada na moru bile obe flote s temeljnom zadatkom zaštite konvoja.
Italija
Italijanske snage pod komandom viceadmirala Kampijonija.