cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francuska
Likovna umjetnost
Francusku umjetnost na početku XX. vijeka obilježio je art nouveau, koji će biti samo jedan od brojnih varijanti secesijsksih stilova, a donio je prilično elegantan prijelaz iz modernizma na kaotičnu avangardu. Već 1889. godine, inženjer Gustave Eiffel izgradio je svoj globalno poznati toranj koji će biti početak novih strujanja u poimanju arhitektonskog dizajna. Pariz ubrzo postaje umjetnički centar cijelog zapadnog svijeta tako da se može reći kako su brojni umjetnički stilovi ili nastali ili svoj vrhunac doživjeli upravo u Parizu. Fovisti, koje predvodi Henri Matisse, te kubisti Georges Braque i Fernand Léger obilježili su prvu fazu razvoja avangardne umjetnosti, dok će dadaisti poput Marcela Duchampa ili nadrealisti poput Yvesa Tanguyja obilježiti njegovu drugu fazu. Ekspresionistički izričaj njegovao je Chaim Soutine, dok će nostalgična platna Marca Chagalla balansirati između nadrealizma i primitivizma. U Francuskoj u tom periodu djeluju i brojni strani umjetnici, koji su tako indirektno izvršili utjecaj i ostavili traga i na francuskoj umjetnosti. Nove umjetničke tendencije u arhitekturi stvara, ali i dosljedno realizira Le Corbusier.
Ripiani, Frosinone
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 220 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 271 m.
Francuska
Likovna umjetnost
Nakon Drugog svjetskog rata, apstrakcija postaje dominantan izričaj, a francuska se umjetnost postepeno približava konceptualizmu i postmodernizmu. Tako tokom 50-ih godina nastaje informel, izrazito apstraktan stil koji je pokušao raskinuti sa svim dotadašnjim tendencijama u apstraktnom slikarstvu i umjetnosti predočiti jednu simplificiranu, a opet umjetnički originalnu i kompleksnu viziju. Iz informela su nastali i brojni drugi utjecajni stilovi, poput lirske apstrakcije, tašizma i art bruta, svi koji su bili karakterističkni upravo za Francusku. Posebno znakovit bio je i rad Victora Vasarelyja, kojeg se danas smatra ocem op-arta.
Francuska je zemlja bogata muzejima i umjetničkim galerijama u kojima se nalaze neka od globalnoj najpoznatijih i najvažniji djela likovne umjetnosti. Muzej Louvre tako je danas jedan od najpoznatijih svjetskih muzeja, a osim umjetnički interesantnog eksterijera, obiluje eksponatima koji predstavljaju svojevrsnu kroniku razvoja likovne umjetnosti od njezinih početaka pa do današnjih dana. Centar Georges Pompidou je sam po sebi remek-djelo moderne arhitekture, a danas je jedan od najpoznatijih svjetskih centara moderne umjetnosti. U blizini Centra nalazi se i slavna Fontana Stravinskog, djelo švicarskog kipara Jeana Tinguelyja. Impresivnu zbirku impresionista i postimpresionista sadrži muzej d'Orsay, dok muzej Unterlinden, kao i Louvre, sadrži bogatu zbirku iz svih razdoblja. U Parizu se još nalaze i Musée Picasso, Musée Gustave-Moreau, Musée Jean-Jacques Henner i Musée Rodin.
Kinematografija
220px|thumb|left|[[Braća Lumière|Auguste i Louis Lumière zaslužni su za patentiranje kinematografa, prvog uređaja koji je omogućio snimanje filmova. Svojih epohalnim izumom omogućili su razvoj nove umjetničke grane koja se ubrzo pretvorila u globalno popularnu industriju.]] Francuska i film imaju dugu povijest i tradiciju, a francuska kinematografija spada među najcjenjenije nacionalne kinematografije u svijetu. Povijest filma započinje upravo u Francuskoj, 1895. godine, kada su braća Auguste i Louis Lumière u jednom pariškom salonu javnosti prezentirali svoj film La Sortie des usines Lumière à Lyon. Koristeći svoj netom patentirani kinematograf, braća Lumière su te iste večeri javnosti prezentirali još 9 kratkometražnih filmova i tako stekli status otaca filmske umjetnosti. Neposredno nakon, enormnu popularnost stiče i Georges Méliès, plodni režiser iz ranog razdoblja, čiji je znanstvenofantastični film Le Voyage dans la Lune stekao gotovo kultnu popularnost među filmofilima. Među rane uspješnice francuskog filma spada i nijemi serijal Les Vampires (sniman od 1915. do 1916.), pomalo groteskni krimi serijal Louisa Feuilladea vrlo specifičnog estetičkog izraza, a koji je proslavio glumicu Musidoru i od nje učinio jednu od prvih zvijezda francuskog filma.
Francuska kinematografija doživljava velik procvat u međuratnom razdoblju, prvo s impresionistima (pokret koji se još naziva i prva avangarda), a onda i preko autora koji će direktno utjecati na globalno popularni novi val. Jedan od prvih impersionističčkih filmova bio je La Dixième Symphonie Abela Gancea iz 1918. godine. Upravo će Gance biti jedan od najprominentnijih autora impersionističke kinematografije, a proslavit će se radovima poput J'accuse, La Roue i, posebno, filmom Napoléon. Iako je filmom Nana doprinio impresionističkoj kinematografiji, Jean Renoir će se proslaviti filmovima La Grande Illusion i La Règle du jeu, koje kritičari danas svrstavaju među najbolje filmove ikada snimljene. Upravo će Renoir u svojim radovima stvoriti stil koji će snažno utjecati na novi val. Značajnu popularnost, čak i izvan granica Francuske, u ovom periodu ostvaruje René Clair, koji uspjeh ostvaruje filmom Sous les toits de Paris, a svjetsku slavu ostvaruje filmom And Then There Were None, koji je prva ekranizacija istoimenog romana Agathe Christie.
Iako je uspjeh počeo ostvarivati kasnih 30-ih, Marcel Carné se u povijest kinematografije upisao 1945. godine, trosatnim filmom Les Enfants du paradis, koji je u cijelosti sniman tokom nacističke okupacije Francuske, a danas se ubraja među najbolja ostvarenja filmske umjetnosti uopće. Globalnu ekspanziju i ugled, francuska kinematografija postiže u razdoblju nakon Drugog svjetskog rata. Već tokom 50-ih godina, La Nouvelle Vague (odnosno, "Novi val") postaje dominantan izričaj francuske kinematografije, stilski specifičan i karakterističan upravo za tu zemlju, a brojni autori tog perioda započeli su kao teoretičari filma i kritičari u utjecajnom filmskom časopisu Cahiers du cinéma. Dva najznačajnija imena Nouvelle Vaguea bili su Jean-Luc Godard i François Truffaut. Godard će u svojim filmovima pokazati ekstenzivno poznavanje povijesti filma, a njegovi filmovi često će biti obilježeni egzistencijalističkim i marksističkim motivima. Uspjeh Godard ostvaruje svojim prvim dugometražnim filmom, À bout de souffle (1960.), s Jean-Paulom Belmondoom u glavnoj ulozi. Belmondo se ubrzo isprofilirao kao jedan od najboljih glumaca Nouvelle Vaguea, a s Godardom je još surađivao i na uspješnom filmu Pierrot le fou. Anna Karina imala je glavnu ulogu u Godardovim Bande à part i Vivre sa vie, dok će Brigitte Bardot imati glavnu ulogu u filmu Le Mépris. Radi se o, mahom, globalno popularnim francuskim glumcima i glumicama koji će sloviti za najveća glumačka imena svog vremena. Trauffaut je uspjeh također stekao svojim prvim dugometražnim filmom, Les quatre cents coups, koji će postati jedan od definirajućih filmova Nouvelle Vaguea. Globalnu popularnost, Trauffaut će ostvariti svojim kasnijim radovima: Jules et Jim (s Jeanne Moreau u glavnoj ulozi), Baisers volés (s Claude Jade, koja je kasnije surađivala i s Hitchcockom), La Nuit américaine (sa Jacqueline Bisset u glavnoj ulozi), L'Histoire d'Adèle H. (koji je proslavio tada dvadesetogodišnju Isabelle Adjani i od nje učinio globalnu zvijezdu) i Le Dernier Métro (s Catherine Deneuve i Gérardom Depardieuom u glavnim ulogama). Trauffautovi filmovi spadaju u moderne klasike, a La Nuit américaine je 1974. nagrađena i Oscarom i BAFTA-om. thumb|left|220px|[[Brigitte Bardot je bila jedna od najpopularnijih francuskih i svjetskih glumica svoga doba, a osim zbog rada na platnu, bila je poznata i zbog svoje ljepote.]] Francuska kinematografija razvija se i paralelno s Nouvelle Vagueom, uključujući i minimalističke filmove Roberta Bressona te uspješne trilere Henrija-Georgesa Clouzota, čiji se filmovi Le salaire de la peur i Les Diaboliques smatraju među najuspješnijim trilerima iz 50-ih godina, a koji su postavili temelj bogatoj tradiciji kvalitetnih francuskih trilera. Značajan naslov je i La Cage aux Folles, koji će dugo godina biti jedan od najuspješnijih francuskih filmova u anglofonim zemljama. Osim već spomenutih, poznata glumačka imena koja se afirmiraju i globalnu popularnost ostvaruju u ovom periodu su Yves Montand, Alain Delon, Romy Schneider, Simone Signoret, Jacques Tati i Jean Gabin.
Nouvelle Vague je tokom 80-ih godina zamijenio Cinéma du look, a čije će se stilske odrednice afirmirati kroz filmove Diva Jean-Jacquesa Beineixa i The Big Blue Luca Bessona. Značajan uradak iz ovog perioda bio je debitantski film Bruna Nuyttena Camille Claudel, u kojem su glavne uloge imali Gérard Depardieu i Isabelle Adjani.
Tokom 90-ih godina, francuska kinematografija postepeno se otvara i dolazi do sve značajnije međunarodne eksponiranosti francuskih filmova. Film Cyrano de Bergerac s Gérardom Depardieuom bio je uspjeh na blagajnama, a Luc Besson će tokom ranih 90-ih ostvariti globalnu popularnost filmovima Nikita, Léon i The Fifth Element. Nikita i Léon proslavili su Jeana Renoa, jednog od najpopularnijih i najboljih francuskih glumaca, koji će veliku popularnost ostvariti kao Pierre Niemans u filmovima Les Rivières Pourpres i Les Rivières pourpres II: Les anges de l'apocalypse. Triler La Haine Mathieua Kassovitza donio je velike pohvale redatelju, ali i glavnom glumcu, Vincentu Casselu, kojemu je to bila velika uloga i početak uspješne karijere. Juliette Binoche se tokom 90-ih godina afirmirala u francuskom filmu, a kasnije je ostvarila i globalnu karijeru poznatu po teškim karakternim ulogama u dramskim filmovima. Sličan put imala je i Julie Delpy. thumb|220px|Nakon uspjeha u filmu [[La Vie en Rose (film)|La Vie en Rose, Marion Cotillard je postala jedna od najpopularnijih francuskih glumica te je ostvarila uloge u nekoliko uspješnih stranih filmova.]] Francuski kinematografiju s početka XXI. vijeka obilježio je film Amélie Jean-Pierrea Jeuneta, nostalgična i senzibilna ljubavna priča s Audrey Tautou i Mathieuom Kassovitzom u glavnim ulogama. Amélie je ostvario enorman uspjeh u Francuskoj, ali i u svijetu, osvojivši nekoliko nagrada i nominacija, pokupivši pri tom pohvale od brojnih kritičara. Uloga Édith Piaf u uspješnom filmu La Vie en Rose (2007.) donijela je Oscara glavnoj glumici, Marion Cotillard, te ujedno označila početak njezine međunarodne karijere i uspjeha. Identičnu priču imao je i Jean Dujardin, koji je nagrađen Oscarom za glavnu ulogu u filmu The Artist iz 2011. godine. Uspješnu mađunarodnu karijeru ostvario je i Mathieu Amalric, koji je glumio u nekoliko uspješnih američkih filmova.
Značajan doprinos francuskoj kinematografiji dali su i brojni strani redatelji, koji su iz različitih razloga djelovali i živjeli u Francuskoj. Globalno najpopularniji i najpoznatiji svakako je Poljak Roman Polanski, koji, doduše, nije toliko poznat po svojim radovima na francuskom jeziku, koliko po onima na engleskom, ali se dobar dio njegova opusa svrstava među francusku kinematografiju. Još jedan Poljak, Krzysztof Kieślowski, ostavio je trajan trag na francuskoj kinematografiji svojom trilogijom Trois couleurs, koja je danas postala jedno od esencijalnih štiva za ljubitelje filma. Rus Anatole Litvak snimio je nekoliko globalno uspješnih filmova, dok će Austrijanac Michael Haneke postati jedan od najcjenjenijih suvremenih režisera. Posebno značajan doprinos ostavio je i Grk Costa-Gavras, čiji se triler Z smatra jednim od najkvalitetnijih ostvarenja svog žanra. Filmovi Z, Amour (Haneke) i Rouge čine okosnicu karijere Jean-Louisa Trintignanta, dok je Kieślowski u svojim filmovima omogućio uspjeh tada mladoj glumici Irène Jacob.
Znanost
left|thumb|220px|Bračni par [[Marie Curie|Marie i Pierre Curie svakako su, globalno, najpoznatiji francuski znanstvenici. Nakon što je Pierre prerano poginuo u prometnoj nesreći, Marie je dio istraživanja morala odraditi sama. Postala je prva žena dobitnica Nobelove nagrade (1903.) i prva osoba koja je dobila dvije nagrade, i to u dvije različite kategorije (fizika i kemija).]] Francuski doprinos globalnoj znanosti je svakako enorman. Kao jedna od najrazvijenijih zemalja kroz povijest, Francuska je imala sve materijalne preduvjete za plodan razvoj svih znanstvenih disciplina, još od najranijih vremena. Francuski znanstvenici ostavili su traga na gotovo svim znanstvenim granama, a zaslužni su kako za brojne inovacije (što one tehničke, što one teorijske prirode), tako i za cijeli niz relevantnih otkrića.
Na polju kemije, prvo znakovito ime je ono Antoinea Lavoisiera, slavnog kemičara iz XVIII. vijeka čiji je pristup toj znanosti doveo do drastične modernizacije u shvaćanju suvremene kemije. "Otac moderne kemije", kako ga često nazivaju, Lavoisier je zaslužan za "otkriće" kisika, kao i za oblikovanje zakona o očuvanju mase, jednog od elementarnih principa u razumijevanju kemijskih reakcija. Kroz XIX. vijek, profesor na Sorbonnei, Henri Moissan, uspio je izolirati elementarni fluor zbog čega mu je uručena Nobelova nagrada za kemiju. Najznačajnija imena francuske kemije svakako su bračni par Marie i Pierre Curie. Njih su dvoje, zajedno s fizičarem Becquerelom, zaslužni za otkriće radioaktivnosti, dok je bračni par samostalno otkrio elemente radij i polonij. Njihova kćerka, Irène Joliot-Curie, zajedno sa suprugom Frédéricom, nastavila je rad svojih roditelja na polju nuklearnih reakcija. Svi navedeni su nagrađeni Nobelovim nagradama.
Francuski fizičari imali su velik utjecaj na razvoj te znanosti još od početaka moderne fizike. Već je Blaise Pascal u XVII. vijeku doprinio shvaćanju pojma tlaka u fizici, a sljedećih nekoliko desetljeća, Charles-Augustin de Coulomb i André Marie Ampére će izvršiti velik utjecaj na razumijevanje fenomena struje. Enciklopedist Jean d'Alembert zaslužan je za formulu koja se danas koristi za rješavanje valne (ili d'Alembertove) jednadžbe. Léon Foucault je preko svog njihala uspješno demonstrirao rotaciju Zemlje, dok je Gaspard-Gustave Coriolis zaslužan za otkriće rotacijskih sila među tijelima. Suvremenu francusku fiziku svakako su obilježili grof Louis de Broglie i Paul Dirac, obojica nobelovci. Dok je prvi zaslužan za razjašnjenje dualne, valno-čestične prirode materije, Diracov doprinos koncentrirao sa na poimanje antimaterije i razjašnjenja nekih fenomena povezanih s antičesticama.
Sport
Sport je izrazito važna stavka francuskog kulturnog života. Među najpopularnijim sportovima u Francuskoj danas su nogomet, košarka i tenis. Moderna povijest sporta u Francuskoj usko je povezana uz moderne Olimpijske igre. Naime, francuski plemić Pierre de Coubertin je krajem XIX. vijeka predložio obnavljanje Olimpijskih igara. Nakon što je Atena bila domaćin prvih igara 1896. godine, Pariz je četiri godine kasnije dobio domaćinstvo drugih igara, a jedno je vrijeme bio prvo središte Međunarodnog olimpijskog odbora, prije nego se ovaj preseluo u Lausanne. Francuska je bila domaćin Olimpijade u još četiri navrata - ljetne Olimpijske igre 1924. u Parizu te zimske Olimpijske igre u Chamonixu (1924.), Grenobleu (1968.) i Albertvilleu (1992.). Nogomet u Francuskoj je sport s dugogodišnjom tradicijom. Francuska reprezentacija sudjelovala je na prvom Svjetskom prvenstvu u Urugvaju, a domaćini istog natjecanja bili su 1938. i 1998. godine. Svjetski prvaci bilu su 1998. i 2018. godine, a drugo mjesto osvojili su 2006. godine na prvenstvu u Njemačkoj. Francuska je bila domaćin prvog UEFA Eura 1960. godine, a kasnije su bili domaćini 1984. i 2016. godine. Prvaci su bili u dva navrata, 1984. i 2000. godine. Najvažnije nacionalno klupsko natjecanje je Ligue 1, a najveći stadion Stade de France u Saint-Denisu. Francuska je tokom godina svijetu ponudila neke od najboljih svjetskih igrača, među kojima su svjetski prvak i doprvak Zinedine Zidane, europski prvak i kasniji predsjednik UEFA-e Michel Platini, rekorder po broju golova postignutih na jednom Svjetskom prvenstvu Just Fontaine, prvi nogometaš kojemu je uručena Légion d'honneur Raymond Kopa te najbolji strijelac francuske reprezentacije u historiji Thierry Henry.
Košarkaška reprezentacija Francuske ostvarivala je solidne rezultate kroz povijest, ali je svoj prvi naslov osvojila tek na EuroBasketu 2013. godine, nakon što je ranije osvajala dva europska i olimpijska srebra. Ženska reprezentacija ima dva europska zlata i jedno olimpijsko srebro. Ukupno 18 francuskih državljanina igralo je u NBA ligi, a među njima su najpoznatiji Pape Sy, Tony Parker, Joakim Noah, Boris Diaw i Nicolas Batum. Rukomet u Francuskoj je s godinama postao jedan od najpopularnijih sportova, pogotovo otkako je rukometna reprezentacija Francuske nakon 2001. godine postala svjetska velesila. Francuska je bila domaćin svjetskih prvenstava ukupno tri puta (1970., 2001., 2017.), a svjetski prvak ukupno četiri (1995., 2001., 2009., 2011.). Jedina su momčad u povijesti koja je obranila zlatno na Olimpijskim igrama (2008., 2012.), a svemu tome prirodali su i tri europska zlata (2006., 2010., 2014.). Obranom olimpijskog zlata 2012. godine, francuska rukometna reprezentacija postala je najbolja generacija u povijesti tog sporta, ostvarivši uspjehe kao nijedna reprezentacija dotada. Ukupno šest francuskih rukometaša izabrano je za Igrača godine - Jackson Richardson, Stéphane Stoecklin, Bertrand Gille, Thierry Omeyer, Nikola Karabatić i Daniel Narcisse - te jedna rukometašica - Allison Pineau.
Francuska je i jedno od teniskih centara svijeta. Postoji cijeli niz turnira iz ATP i WTA serije koji se redovito održavaju u Francuskoj, a jedan od četiri Grand Slam turnira, Roland Garros, igra se u Parizu. Među najpoznatijim francuskim tenisačima su Richard Gasquet, Gaël Monfils, Jo-Wilfried Tsonga, Gilles Simon, Yannick Noah, Guy Forget, Henri Leconte, Amélie Mauresmo, Mary Pierce i Marion Bartoli.
Od ostalih sportova, poseban značaj za Francusku ima biciklizam, posebice zbog najpoznatije svjetske utrke - Tour de Francea. Francuska je i relativno uspješna u ragbiju, a dala je i nekoliko znakovitih atletičara i plivača, među kojima su i brojni olimpijski prvaci i svjetski rekorderi.
Školstvo
Iako je Napoleon Bonaparte 1802. godine stvorio lycée, ocem modernog francuskog školstva smatra se Jules Ferry, koji je 1882. godine u Francusku uveo slobodno i sekularno školstvo obvezno do 13. godine (danas je ono obvezno do 16. godine ).
Danas, francuski obrazovni sustav je centraliziran te se sastoji od tri stupnja - osnovno školsto, srednje školstvo i visoko školstvo. Temeljem OECD-a, francuski obrazovni sustav zuzima 25. mjesto u svijetu, ne odudarajući previše ni pozitivno ni negativno od OECD-ovog prosjeka. Osnovno i srednje školstvo je većinski javno i pod upravom Ministarstva nacionalnog obrazovanja.
Visoko školstvo u Francuskoj podijeljeno je između javnih sveučilišta i prestižnih i izrazito selektivnih Grandes écoles, poput Science Po Paris (politologija), HEC Paris (ekonomija) ili Polytechnique i École nationale supérieure des mines de Paris (inženjering). Iako su Grandes écoles često kritizirane zbog svog elitizma, one i danas produciraju neke od najvećih stručnjaka u Francuskoj.
Mediji
U usporedbi s drugim razvijenim zemljama, Francuzi razmjerno malo čitaju novine, što je posljedica velike popularnosti vizualnih medija. Najprodavanije dnevne novine su Le Monde i Le Figaro, s oko 300,000 prodanih primjeraka, ali i L'Équipe, koji je specijaliziran za sportske teme. Tokom posljednjih godina, besplatne dnevne tiskovine, poput novina Metro,  20 Minutes i Direct Plus, postale su izrazito popularne, s oko 650,000 dnevno distribuiranih primjeraka. Ipak, najširu cirkulaciju ima regionalni dnevnik Ouest France, s oko 750,000 primjeraka, a i ostalih 50 regionalnih novina također imaju visok tiraž. Sektor tjednika izrazito je diferenciran, s oko 400 specijaliziranih tjednika koji se izdaju diljem zemlje.
Najutjecajniji novinski magazini su ljevičarski Le Nouvel Observateur, centristički L'Express i desničarski Le Point, svaki s preko 400,000 primjeraka. Ipak, najprodavaniji tjednici su ženski časopisi, poput Marie Claire i ELLE, koji imaju i svoja međunarodna izdanja. Među utjecajne tjednike spadaju i istraživački i satirički Le Canard Enchaîné i Charlie Hebdo, kao i Paris Match''. Kao i većina razvijenih zemalja, Francuska se tokom posljednjih godina suočila s krizom tiskanih medija, što je tokom godina rezultiralo brojnim državnim subvencijama.
Godine 1974., nakon niza godina centraliziranog državnog monopola nad radiom i televizijom, vladina agencija ORTF podijeljena je u nekoliko nacionalnih institucija, mada su tri tada postojeća televizijska kanala i četiri radio stanice ostali pod državnom kontrolom. Država je tek 1981. godine dozvolila slobodno emitiranje, čime je konačno dokinut državni monopol nad telekomunikacijama.
Četiri danas postojeća televizijska kanala nalaze se pod upravom državnog konzorcija France Télévisions, dok javna grupacija Radio France upravlja s pet postojećih radijskih stanica. Među ovim javnim medijima su Radio France Internationale, koji emitira vijesti na francuskom diljem svijete, te francusko-njemačko program TV5 Monde. Godine 2006., vlada je stvorila globalni program France 24 specijaliziran za vijesti. Najgledaniji televizijski kanali su već dugo postojeći TF1 (privatiziran 1987. godine), France 2 i France 3.
Laki tenk
Laki tenkovi su bili glavni u arsenalima vojske pre Drugog svetskog rata, kada se očekivalo da iskoriste proboje u protivničkim linijama. Brojni tipovi lakih tenkova i tanketa su izrađivani u ovom periodu i bili su poznati i po nazivima borbena kola i krstareći tenkovi. Laki tenkovi su bili korisni u eri kada pešadija nije imala efikasna protivtenkovska oruđa, ali su uglavnom povučeni sa bojišta sa dostupnošću novih tipova oružja i težih tenkova.
Od tada se laki tenkovi koriste u ulogama koje karakterišu borbe manjeg inteziteta i mala mogućnost izlaganju neprijateljskom protivtenkovskom oružju, kao što su vatrena podrška i izviđanje. Mnoge armije više ne proizvode lake tenkove ili ih koriste samo za specijalne slučajeve, kao što su dostava tenkova na bojište avionima ili upotreba lakih imfibijsko voziloamfibijskih tenkova. I u ovim ulogama ih sve više zamenjuju vozila na točkovima koje koriste slično naoružanje.
East Dublin, Georgia
Ist Dablin (Džordžija) je grad u američkoj saveznoj državi Džordžija. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 2.441 stanovnika.
Laki tenk
Iako već zastareo u to vreme, sovjetski amfibijski laki tenk PT-76 je igrao značajnu ulogu u Indijsko-pakistanskom ratu 1971. kada su indijski tenkovi PT-76 prešli reke i prodrli u pakistansku pozadinu.
East Dublin, Georgia
Demografija
Prema popisu stanovništva iz 2010. u gradu je živelo 2.441 stanovnika, što je 43 (1,7%) stanovnika manje nego 2000. godine.
Miroslav Škoro
Miroslav Škoro (Osijek, 29. srpnja 1962.), hrvatski pjevač i voditelj emisije Uhvati bingo ritam na RTL-u. Njegov tip glazbe je tamburica.
Životopis
Osnovnu školu i gimnaziju završio u Osijeku. Diplomirao na Višoj građevinskoj školi Sveučilišta J.J. Strossmayer u Osijeku. Dvije godine studirao na Community Colledge of Allegheny County, USA, polaznik prvog naraštaja Diplomatske akademije MVP-a RH, diplomirao ekonomiju na Ekonomskom fakultetu u Osijeku - smijer marketing. Tečno govori, čita i piše engleski jezik. Svoju prvu gitaru kupio je na zimu 1978. godine. Radio je kao radio novinar.
Svojim hitovima poput „Ne dirajte mi ravnicu“ ,“Šumi,šumi javore“,“Mata“,“Ne vjeruje srce pameti“, “Majko jedina“ te mnogim drugima puni koncertne dvorane. Od 1985. godine nastupa sa tamburaškim orkestrom "Slavonski bećari" pod voditeljskom palicom Antuna Nikolića - Tuce. Za vrijeme boravka u SAD-u upoznaje Jerrya Grcevicha i upoznaje novu strast, pisanje glazbe i tekstova prema standardima tradicionalne glazbe Slavonije i Vojvodine. Nakon povratka u Hrvatsku, oformljuje tamburaški sastav "Ravnica" i postaje jedan od najuspješnijih hrvatskih skladatelja. Od 1995. do 1997. godine obnaša dužnost generalnog konzula Republike Hrvatske u Mađarskoj. U to vrijeme, bez obzira na diplomatske dužnosti njegov rad na glazbenom području ne jenjava.
Od 2001. do 2006. godine Miroslav Škoro je bio predsjednik uprave Croatia Records.
2003. godine sudjelovao s Đorđem Novkovićem kao član žirija u najgledanijem reality-ju Story Super Nova Music Talents.
Na parlamentarnim izborima za Hrvatski sabor 2007. godine, postao saborski zastupnik. Odrekao se plaće u korist intenzivne njega pedijatrije u KBC Osijek i nakon samo osam mjeseci dao ostavku, ne ostvarivši nikakova prava (mirovina i sl.).
Osmislio i bio voditelj dvije zabavno-glazbene emisije na HTV-u ("Država,selo,grad" i "Pjevaj moju pjesmu").
Objavio devet samostalnih albuma do sada. 22.9 2014. počinje voditi s Antonijom Blaće novu emisiju na RTL-u Uhvati bingo ritam.
Isham Jones
Isham Jones (31. januar 1894 – 19. oktobar 1956) je bio američki saksofonist, basist, vođa orkestra i kompozitor. Poznat je kao autor nekoliko hitova sredine 1920-ih, među kojima se ističe It Had to Be You. Sa svojim orkestrom je često eksperimentirao sa raznim muzičkim stilovima, te ga se ponekad smatra jednim od pionira swinga.
Jazz muzičar Rusty Jones je njegov pranećak.
Sferni koordinatni sistem
thumb|right|250px|Tačka nacrtana pomoću sfernog koordinatnog sistema U matematici, sferni koordinatni sistem je koordinatni sistem za predstavljanje tela u tri dimenzije korišćenjem tri koordinate: udaljenost tačke od fiksirane nulte tačke koordinatnog sistema, zenit, ugao koji prava koja spaja tačku sa koordinatnim početkom zaklapa sa pozitivnim delom z-ose, i azimut, ugao iste prave sa pozitivnim delom x-ose.
Definicija
Tri koordinate (ρ, φ, θ) su definisane kao:
φ se naziva zenitom, a θ se naziva azimutom.
φ i θ nisu od značaja kada je ρ = 0 a θ nije od značaja kada je sin(φ) = 0 (u φ = 0 i φ = 180°).
Kako bi se nacrtala tačka ako su poznate njene sferne koordinate, potrebno je preći ρ jedinica od početka koordinatnog početka duž pozitivnog dela z-ose, zarotirati za ugao φ oko y-ose u pravcu pozitivne x-ose, i zarotirati za ugao θ oko z-ose u pravcu pozitivne y-ose.
Konverzije koordinatnih sistema
Sferni koordinatni sistem je samo jedan od mnogih trodimenzionih koordinatnih sistema, tako da postoje jednačine za konverziju iz sfernih koordinata i ostalih, i obratno.
Pravougli koordinatni sistem
Tri sferne koordinate se iz pravouglih koordinata dobijaju na sledeći način:
Obratno, pravougle koordinate se iz sfernih dobijaju ovim jednačinama:
Geografski koordinatni sistem
Geografski koordinatni sistem je alternativna verzija sfernog koordinatnog sistema, koja se uglavnom koristi u geografiji mada ima primene i u matematici i fizici. U geografiji, ρ se obično izostavlja ili se umesto ove vrednosti koristi nadmorska visina.
Širina {\delta}\, je komplement zenita, i može se dobiti kao: mada se širina obično predstavlja i sa φ. Ovo predstavlja ugao koji počinje od xy-ravni, sa domenom -90° ≤ φ ≤ 90°. Dužina se meri u stepenima istočno ili zapadno od 0°, pa je njen domen -180° ≤ θ ≤ 180°.
Cilindrični koordinatni sistem
Sferne koordinate se mogu pretvoriti u cilindrične koordinate jednačinama:
Primene
Geografski koordinatni sistem primenjuje dva ugla sfernog koordinatnog sistema kako bi izrazio lokacije na Zemlji, nazivajući ih geografskom širinom i geografskom dužinom. Kao što je dvodimenzioni pravougaoni koordinatni sistem koristan u ravni, dvodimenzioni koordinatni sistem je koristan na površini sfere. U ovakvom sistemu, sfera je uzeta kao jedinična sfera, pa se njen poluprečnik obično može ignorisati. Ovo pojednostavljenje može biti veoma korisno kada se radi sa objektima kao što je matrica rotacije.
Sferni koordinatni sistem ima naročitu primenu u sfernoj astronomiji, gde se projekcijama nebeskih tela na nebesku sferu dodeljuju koordinate zavisno od koordinatnog sistema koji se koristi (Horizontski koordinatni sistem, Ekvatorski koordinatni sistem)
Sferne koordinate su korisne za analiziranje sistema koji su simetrični u odnosu na tačku; sfera koja u pravouglom sistemu ima jednačniu x2 + y2 + z2 = c2 u sfernim koordinatama ima vrlo jednostavnu jednačinu: ρ = c. Primer je rešavanje trojnog integrala čiji domen je sfera.
Sferne koordinate su prirodne koordinate za opisivanje i analiziranje fizičkih situacija gde postoji sferna simetrija, kao što je polje potencijalne energije koje okružuje sferu (ili tačku) koja ima masu ili naelektrisanje.
Još jedna primena je ergonomski dizajn, gde je {\rho} dužina ruke mirujuće osobe, a uglovi opisuju pravac u kome su ispružene ruke.
Koncept sfernih koordinata se može proširiti u višedimenzione prostore, i koordinate se tada nazivaju hipersfernim koordinatama.
Vidi još
Koordinaatisto Sistema di riferimento
Malonogometni turnir Kutija Šibica
Kutija Šibica je zagrebački malonogometni turnir koji se održava od 1970. godine. Ime je dobio po dvorani na Trešnjevci popularno zvanoj Kutija Šibica u kojoj je prvi put odigran ovaj turnir. Prvi pobjednik je bila ekipa Rade Končar iz Zagreba. Na taj prvi turnir se prijavilo tek 8 ekipa. Najveći broj ekipa je zabilježen 1984. godine i to čak 648. Najviše ekipa dolazi iz Zagreba i bliže okolice, a na turniru često nastupa i po nekoliko ekipa iz BiH i Slovenije. Nerijetko na turniru zaigraju i poznati nogometaši "velikog" nogometa kao i malonogometni reprezentativci Hrvatske.
Od 2007. godine se odigrava i veteranski turnir.
Dvorane
Zbog mnogobrojnih ekipa turnir se igra u četiri dvorane:
Izvori
Sportske novosti, br.17895, 8. studenog 2013. godine
Nikola Vukčević
Nikola Vukčević (Podgorica, 1974.–), crnogorski reditelj, magistar dramskih umetnosti. Član Odbora za film Crnogorske akademije nauka i umjetnosti (CANU) i Umetnički direktor Gradskog pozorista Podgorica. Vukčević je i predavač na crnogorskom nacionalnom Fakultetu dramskih umjetnosti - Cetinje.
Umjetnik multimedijalnog redateljskog obrazovanja i opredjeljenja sudjelovao je u pedesetak projekata: redatelj je desetak kazališnih predstava (prikazanih na festivalima, poput: Budva Grad Teatra, Infant, Exit i sl., i izvođenih u kazalištima poput Atelje 212, SNP- Novi Sad, Boško Buha, Zetski dom ...), četiri kratkometražna igrana filma i jedne TV drame (prikazanih na festivalima i televizijama u Crnoj Gori i inozemstvu) i dvadesetak polusatnih dokumentaraca na Prvom programu RTVCG.
Nagrađen je brojnim domaćim i stranim nagradama. Najmlađi je redatelj koji je režirao u službenoj produkciji Grad Teatra Budva. Bio je član žirija i savjeta nekoliko festivala. Ima zvanje Magistra znanosti o dramskim umjetnostima (od lipnja 2001. godine, uz koje je i njegov nagrađeni magistarski rad od kojega je objavljena i knjiga "Utjecaj filma na Kazalište Novih Formi"), i asistenta na predmetu Režija II na FDU Cetinje. Bavi se režijom i produkcijom glazbenih i reklamnih spotova.
Koordinatni sistem
Koordinatni sistem može da se odnosi na:
Rohr (Mittelfranken)
Ror je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 16 opštinskih središta okruga Rot. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 3.459 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9576142.
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Rot Ror se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Rot. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 350 metara. Površina opštine iznosi 46,5 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 3.459 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 74 stanovnika/km².
Rudolf Hitrec
Igračka karijera
Bio je punih 12 godina aktivan nogometaš, igrač sredine terena. Od 1919. do 1921. bio je član Concordije, a od 1921. do 1930. nosio je dres Građanskog, s kojim je osvojio prvenstva 1923., 1926. i 1928.
Ima jedan nastup za reprezentaciju Jugoslavije, 30. svibnja 1926. protiv Bugarske u Zagrebu (pobjeda 3:1). Igrao za reprezentaciju Zagrebačkog nogometnog podsaveza s kojom je osvojio tri uzastopna Kupa kralja Aleksandra (1924., 1925. i 1926.)
Iako je bio vrlo poznat i priznat igrač, uvijek je bio u sjeni svog brata, legendarnog zagrebačkog nogometaša Ivana Ice Hitreca.
Povjerenik HNS-a
Nastankom Nezavisne Države Hrvatske došlo do reorganizacije čitavog sustava, pa tako i sporta, pa i nogometa, te su na čelo Hrvatskog nogometnog saveza i njegovih podorganizacija imenovani povjerenici. Državni vođa tjelesnog odgoja i športa Miško Zebić imenovao je dr. Rudolfa Hitreca za prvog povjerenika, odnosno predsjednika Hrvatskog nogometnog saveza sa širim ovlastima, među kojima je bila i uloga izbornika.
Izbornik
Na prvu reprezentativnu utakmicu Hrvata u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj nije trebalo dugo čekati. Naime, već 15. lipnja 1941., dakle samo dva mjeseca od utemeljenja NDH, reprezentacija je, iako još ne i formalno član svjetske nogometne udruge - FIFA–e, nastupila u Beču protiv iskusne i snažne momčadi Njemačke i izgubila visokih 1:5, što do danas spada u tri najveća poraza u povijesti hrvatske reprezentacije. Za tu utakmicu dužnost izbornika obnašao je sam povjerenik HNS–a, dr. Rudolf Hitrec, a kako je nedugo potom, 4. srpnja, Državni vođa Miško Zebić, dekretom imenovao za izbornika Bogdana Cuvaja, dr. Hitrecu je to bila i jedina utakmica na položaju izbornika.
Liječnik
prim. dr. Hitrec bio je cijenjeni i poznati zagrebački internist, između ostalog je od 1945.-1963. u tadašnjoj Vojnoj bolnici II, u Vlaškoj ulici vodio Interni odjel s 200 kreveta.
Ivan Šuprina
dr. Ivan Šuprina (Virovitica, 1. siječnja 1921. - Napulj, 13. srpnja 1988.), liječnik, hrvatski nogometni reprezentativac.
Lincoln, Arkansas
Linkoln je grad u američkoj saveznoj državi Arkanzas.
Ivan Šuprina
Klupska karijera
Nastupao je za HŠK Građanski, s kojim je osvojio posljednje državno prvenstvo u Jugoslaviji prije 2. svjetskog rata, 1940., kao i prvenstvo Hrvatske 1943.. Nakon toga nastavlja karijeru u Švicarskoj i Italiji.
Lincoln, Arkansas
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 2.249, što je 497 (28,4 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Ivan Šuprina
Reprezentativna karijera
Za hrvatsku reprezentaciju je odigrao prve tri utakmice u njezinoj povijesti, za vrijeme Banovine Hrvatske, pod vodstvom izbornika Joze Jakopića. Sve tri igrane su 1940. godine, prve dvije protiv Švicarske (pobjede 4-0 u Zagrebu i 1-0 u Bernu), te jedna protiv Mađarske (poraz 1-0 u Budimpešti). Za vrijeme 2. svjetskog rata i NDH nije uspio izboriti mjesto u reprezentaciji.
Liječnička karijera
Nakon završetka igračke karijere ostaje živjeti u Italiji, gdje je diplomirao na Medicinskom fakultetu u Napulju, i posvećuje se liječničkom pozivu.
NNC-711
NNC-711 je organsko jedinjenje, koje sadrži 21 atom ugljenika i ima molekulsku masu od 386,872 Da.
Lovac tenkova
thumb|desno|250px|Italijanski lovac tenkova [[Kentauro u Bosni]] thumb|desno|250px|Švedski lovac tenkova [[Ikv 91]]
Lovac tenkova ili samohodni protivtenkovski top je vrsta borbenog oklopnog vozila. Primarni zadatak mu je uništavanje tenkova i drugih oklopih vozila. Većina lovca tenkova izgleda kao tenk, samo sa slabijim oklopom i manjom težinom, što im daje veću pokretljivost i veće brzine. Glavno naoružanje lovca tenkova je top ili lanser raketa, koje su obično navođene i sposobne uništiti sve vrste oklopnih vozila.
Lovci tenkova mogu se pokretati na gusenicama ili točkovima. Kao naoružanje mogu koristiti top (sa ili bez kupole), raketne lansere ili oboje (i top i lanser). Kako bi se povećala učinkovitost topa, upotrebljavaju se vođene rakete koje cilj napadaju odozgo, što je vrlo delotvorno kod tenkova zbog tanjeg oklopa na krovu kupole.
Lovci tenkova su se prvo put pojavili u Drugom svetskom ratu. Prvi lovci tenkova su bili izrađivani na šasijama zastarelih tipova tenkova. Lovci tenkova bez obrtnih kupola su bili jednostavniji i jevtiniji za izradu, što je bilo od posebne važnosti za masovnu proizvodnju u ratnim vremenima. Od Drugog svetskog rata, glavni borbeni tenkovi su istisnuli iz upotrebe lovce tenkova i neke druge tipove oklopnih vozila, mada su lako oklopljeni nosači protivtenkovkih vođenih raketa ostali u upotrebi kao dopuna za protivtenkovsku borbu na velikoj razdaljini. Međutim, promena načina ratovanja u poslednjih 20 godina je dovela do ponovnog pojavljivanja protivtenkovskih oruđa naoružanih topovima, nazvani zaštićeni topovski sistemi, koji su po svim svojim karakteristikama lovci tenkova, osim po svom imenu.
It Had to Be You (pjesma)
It Had to Be You je američka zabavna pjesma iz 1924. za koju je muziku komponirao Isham Jones, a tekst napisao Gus Kahn. Tekst govori o ljubavi prema partneru koji je nesavršen i izaziva probleme, ali i tome da je to cijena koja se mora platiti za ljubavnu sreću. Među prvim izvođačima su bili Marion Harris i orkestar Paula Whitemana. Stekla je veliku popularnost i obrađivana je mnogo puta od poznatih izvođača kao Billie Holiday, Frank Sinatra, Tony Bennet, Barbra Streisand, John Travolta i Liza Minelli.
Popularnost je uživala i među filmašima, te se može čuti u nizu poznatih filmova; tako ju je Priscilla Lane izvodila u gangsterskom filmu The Roaring Twenties 1939. godine, Dooley Wilson u Casablanci 1942. godine i Diane Keaton u filmu Annie Hall 1977. godine. Verzija Harryja Connicka Jr. predstavlja jednu glavnih tema soundtracka popularne komedije When Harry Met Sally.
Fonte Santa Croce, Pescara
Fonte Santa Croce je naselje u Italiji u provinciji Pescara, u regiji Abruzzo.
Beausse (Men i Loara)
Bos je naselje i opština u zapadnoj Francuskoj u regionu Loara, u departmanu Men i Loara koja pripada prefekturi Šole.
Fonte Santa Croce, Pescara
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 52 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 595 m.
Beausse (Men i Loara)
Po podacima iz 1999. godine u opštini je živelo 361 stanovnika, a gustina naseljenosti je iznosila 67 stanovnika/km². Opština se prostire na površini od 5,36 km². Nalazi se na srednjoj nadmorskoj visini od 163 metara (maksimalnoj 156 m, a minimalnoj 83 m).
Karolos Papuljas
200px|thumb|Karolos Papuljas Dr Karolos Papuljas (grčki: Κάρολος Παπούλιας; rođen 4.6. 1929.) je sadašnji predsednik grčke. Prethodno je bio ministar u vladi i skupštinski poslanik.
Papuljas je rođen u gradu Janjina. Studirao je prava na Univerѕitetu u Atini i Minhenu, a takođe ima i doktorsku titulu na temu privatnog međunarodnog prava na Univerѕitetu u Kelnu. Papuljas je saradnik minhenskog instituta za Jugoistočnu Evropu. Osim maternjeg grčkog, govori i nemački, italijanski i francuski.
Papuljas je bio aktivan borac protiv okupatora tokom Drugog svetskog rata kao i u borbi protiv vojne hunte Jorgosa Papadopulosa kao član Socijal Demokratske unije iz izgnanstva. Bio je redovan saradnik »Dojče Vele« (Deutsche Welle) programa na grčkom jeziku u ovom periodu.
Bio je osnivač Panhelenskog Socijalističkog Pokreta (PASOK) i blizak Andreasu Papandreuu. Bio je biran kao predstavnik Janjine u grčkoj skupštini na parlamentarnim izborima 1977, 1981, 1985, 1989 (jun i novembar), 1990, 1993, 1996. i 2000. Bio je član centralnog komiteta PASOK-a i izvršnog biroa političkog odbora partije.
Vršio je više visokih državnih funkcija:
Kao bivši šampion u atletici i odbojci, Papuljas se nalazi na mestu predsednika nacionalne sportske organizacije od 1985. godine. Oženjen je Marijom Panou sa kojom ima tri ćerke.
U decembru 2004. premijer Kostas Karamanlis, predsednik vladajuće Nove Demokratije, i Jorgos Papandreu, vođa opozicije PASOK-a, nominovali su Papuljasa za predsednika. Velikom većinom glasova izabran je za predsednika 8. februara 2005. Poveren mu je petogodišnji mandat. Zakletvu je položio 12. januara 2005. Time je i zvanično zamenio prethodnog predsednika Kostisa Stefanopulosa.
Hobart, New York
Hobart je grad u američkoj saveznoj državi Njujork.
Katolički bogoslovni fakultet u Zagrebu
mini|250px|Zagrebački bogoslovni fakultet
Hobart, New York
Demografija
Po popisu iz 2010. godine broj stanovnika je 441, što je 51 (13,1 %) stanovnika više nego 2000. godine.
Katolički bogoslovni fakultet u Zagrebu
Katolički bogoslovni fakultet, skraćeno KBF, jedan je od 29 fakulteta Sveučilišta u Zagrebu.
Povijest
Fakultet baštini tradiciju filozofsko-teoloških studija koje je pokrenuo Stjepan II. Babonić (1227-1247). Jedan od njegovih nasljednika, blaženi Augustin Kažotić (1303-1322), osnovao je katedralnu školu s odsjecima »slobodnih umijeća« i teologije s naglaskom na studiju svetopisamskih, patrističkih i skolastičkih tekstova.
Poslijetridentsko sjemenište Jurja Draškovića (1563.-1578.) s humanističkom školom i isusovački kolegij (1633.) na Gradcu, uz obilnu novčanu potporu biskupa Franje Erghelya (1628.-1637.) i kanonika Nikole Dijaneševića, velikog prepošta Zagrebačkoga kaptola, vode k uspostavi Akademije (1662. godine), koju car i kralj Leopold I. posebnom poveljom 23. rujna 1669. upisuje u generalne studije zemalja habsburške krune s pripadnim sveučilišnim pravima i povlasticama. Carsku povelju 3. studenoga 1671. ratificirao je Hrvatski sabor »salvis tamen iuribus et libertatibus Regni in suo vigore permanentibus«. Program iz 1673. godine predviđa teoretski i praktični dio studija na katedrama filozofije, dogmatske i moralne teologije, uz koje se postupno organiziraju katedre kanonskoga prava (1726./27.), kontroverzistike (1747./48.), biblijskih jezika, crkvene povijesti i govorništva (1757./58.).
Poslije ukinuća isusovačkoga reda (1773.) carica i kraljica Marija Terezija, preustrojila je zagrebački generalni studij u "Kraljevsku akademiju znanosti" s tri fakulteta: filozofskim, bogoslovnim i pravnim.
Od 1784. Bogoslovski fakultet djeluje u okviru Zagrebačkoga sjemeništa na Kaptolu, u kojem, uz postojeći teološki, nadbiskup Juraj Haulik 1853. otvara i dvogodišnji filozofski studij.
Na sjednici Hrvatskoga sabora, održanoj 11. ožujka 1869., izglasan je zakonski članak »ob utemeljenju sveučilišta u glavnom gradu Zagrebu« kojim se »Vladi zemaljskoj nalaže, da učini shodne korake, da se nadbiskupski licej zagrebački preustroji u fakultet teologijski«. »Prilozima cijelog naroda hrvatskoga« u Zagrebu je 1874. godine osnovano moderno Hrvatsko sveučilište, koje po ustrojnom zakonu od 5. siječnja iste godine i po otpisu cara Franje Josipa I. tri mjeseca poslije (5. IV. 1874) »ima otvoriti potpuni (četverogodišnji) bogoslovni fakultet«.
Pokretač osnivanja Hrvatskoga sveučilišta u Zagrebu bio je biskup Josip Juraj Strossmayer, a njegov je prvi rektor bio svećenik Matija Mesić, profesor hrvatske povijesti na Pravnomu fakultetu.
Značajna reorganizacija nastavnoga plana Bogoslovnoga fakulteta provedena je 1935. u skladu sa zahtjevima apostolske konstitucije "Deus scientiarum Dominus". Novu "ratio studioroum" 1937. potvrdila je kongregacija za sjemeništa i sveučilišta, čime je Bogoslovni fakultet u Zagrebu izjednačila s crkvenim sveučilišnim ustanovama u svijetu, priznatima od Svete Stolice.
Početkom 1952. Vlada NR Hrvatske donosi rješenje o ukidanju Rimokatoličkoga bogoslovnog fakulteta kao fakulteta Sveučilišta u Zagrebu. Time je on de facto, ali ne i de iure prestao biti sastavnim dijelom Sveučilišta u Zagrebu.
Odlučnim zauzimanjem dekana Rimokatoličkoga bogoslovnog fakulteta prof. dr. Vilima Keilbacha, svesrdnom podrškom biskupa hrvatskog jezičnog područja, Rimokatolički bogoslovni fakultet nastavio je djelovati punih trideset i osam godina, na temelju povijesnoga i stečenoga prava, isključivo kao crkvena visokoškolska ustanova.
Godine 1990., nakon demokratskih promjena, tadašnje Izvršno vijeće Sabora Republike Hrvatske, proglasilo je ništavnim rješenje Vlade NRH iz 1952. godine. Tim rješenjem svi akti Rimokatoličkoga bogoslovnog fakulteta (diplome, imenovanja profesora i sl.) koji su od 1952. do 1990. vrijedili samo pro foro ecclesiastico, postali su valjanima također pro foro civili, sa svim posljedicama na građanskom području.
Tijekom četiri zadnja desetljeća 20. stoljeća na fakultetu su osnovana četiri znanstveno-nastavna instituta te su s njim u širem smislu povezani kao posebni odsjeci. Tako preko njih fakultet ostvaruje neke od svojih ciljeva. Danas fakultet obuhvaća kao područni studij Teologiju u Rijeci.
Ugovor o položaju i djelovanju Katoličkoga bogoslovnoga fakulteta u sastavu Sveučilišta u Zagrebu potpisali su 11. ožujka 1996. prof. dr. sc. Marijan Šunjić, rektor Sveučilišta u Zagrebu, prof. dr. sc. Franjo Šanjek, dekan Katoličkoga bogoslovnog fakulteta, akademik Vlatko Pavletić, predsjednik Sabora Republike Hrvatske, i Franjo Kuharić, zagrebački nadbiskup i veliki kancelar KBF-a.
Iz ugovora je razvidno da je Katolički bogoslovni fakultet vrlo specifična akademska i crkvena ustanova čija se kadrovska politika, biranje čelnika, izrada i potvrđivanje programa, financijska politika i ustroj fakulteta razmatraju na sveučilišnoj razini, ali isto tako dobivaju mišljenje i potvrdu odgovornih crkvenih ustanova.
Od 1998. godine KBF prestaje biti podstanar Nadbiskupskoga bogoslovnog sjemeništa i djeluje u novim vlastitim prostorima u Vlaškoj ulici 38.
Organizacija
KBF-u su afilirani Teologija u Rijeci, Vrhbosanska visoka teološka škola u Sarajevu i Franjevačka teologija u Sarajevu. KBF sponzorira Visoku teološko-katehetsku školu u Zadru.
Posebni odsjeci KBF-a su Katehetski institut, Institut za crkvenu glazbu «Albe Vidaković» (vidi crkvena glazba) te Institut za teološku kulturu.
Victor, Colorado
Viktor je grad u američkoj saveznoj državi Kolorado.
Joseph Meyer (kompozitor)
Joseph Meyer (12. mart 1894 – 22. jun 1987) bio je američki autor zabavnih pjesama koji je napisao niz hitova iz prve polovice 20. vijeka. Meyer je surađivao s nizom autora kao što su Buddy DeSylva, Al Lewis i Al Sherman. Njegove najpoznatije pjesme su "California, Here I Come", "My Honey's Lovin' Arms" (1922) i "If You Knew Susie" (1925). Meyerove pjesme tvore soundtrack na čak 120 filmova.
Beta-fenilmetamfetamin
Beta-fenilmetamfetamin je organsko jedinjenje, koje sadrži 16 atoma ugljenika i ima molekulsku masu od 225,329 Da.
Ca' Molin, Padova
Ca' Molin je naselje u Italiji u provinciji Padova, u regiji Veneto.
Rohr in Niederbayern
Ror in Niderbajern je grad u njemačkoj saveznoj državi Bavarska. Jedno je od 24 opštinska središta okruga Kelhajm. Prema procjeni iz 2010. u gradu je živjelo 3.326 stanovnika. Posjeduje regionalnu šifru (AGS) 9273165.
Ca' Molin, Padova
Prema proceni iz 2011. u naselju je živelo 28 stanovnika. Naselje se nalazi na nadmorskoj visini od 4 m.
Rohr in Niederbayern
Geografski i demografski podaci
mini|levo|250px|Položaj grada u okrugu Kelhajm Ror in Niderbajern se nalazi u saveznoj državi Bavarska u okrugu Kelhajm. Grad se nalazi na nadmorskoj visini od 426 metara. Površina opštine iznosi 54,1 km². U samom gradu je, prema procjeni iz 2010. godine, živjelo 3.326 stanovnika. Prosječna gustina stanovništva iznosi 61 stanovnika/km².
Boca Raton, Florida
Boka Raton je grad u američkoj saveznoj državi Florida. Po popisu stanovništva iz 2010. u njemu je živelo 84.392 stanovnika.